Справа № 308/4149/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 травня 2024 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Іванова А.П.,

при секретарі судових засідань Боті О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Ужгороді скаргу ОСОБА_1 про скасування арешту на майно, заінтересована особа: державний виконавець ДВС у м. Ужгороді Південно-Західного міжрегіонального управління МЮ (м. Івано-Франківськ) Лукеча О.В., стягувач: АТ КБ «ПриватБанк»,

встановив:

До суду надійшла вищевказана скарга, відповідно до якої представник заявниці ОСОБА_2 адвокат Гримут Д.Ю. просить постанову державного виконавця державної виконавчої служби у місті Ужгород Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Лукечі О.В про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії AE N160073 скасувати та зняти арешт зі всього рухомого та нерухомого майна ОСОБА_1 у даному виконавчому провадженні.

Скарга обґрунтована тим, що на звернення заявниці до державного виконавця про скасування арешту майна останній відмовив і повідомив про необхідність звернення із вказаною вимого до суду.

В судове засідання сторона заявника та представник органу державної виконавчої служби не з`явилися, будучи повідомленими про дату та час розгляду скарги. За приписами ч. 2 ст. 450 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду скарги.

На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали скарги, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку.

Постановою державного виконавця відділу ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції Лукечі О.В. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АЕ №160073 від 06.2007 накладено арешт на майно, що належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Підставою накладення арешту на майно стало примусове виконання судового наказу №2н-366, виданого 24.03.2007 Ужгородським міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь ЗАТ КБ «Приват Банк» 1249.68 грн. боргу.

Борг за виконавчим листом №2н-366, виданим 24.03.2007 Ужгородським міськрайонним судом, боржником ОСОБА_1 сплачено в повному обсязі, що підтверджується листом представника АТ КБ «Приват Банк» Пацкан І.I., адресованого до ДВС.

За твердженням заявника на звернення ОСОБА_1 до державної виконавчої служби у місті Ужгороді Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) заявою про скасування постанови про арешт майна у зв`язку з повним погашенням боргу, останнім було відмовлено.

Означена відмова стверджується листом заступник начальника відділу державної виконавчої служби в місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Венжега М.Р. за вих. №12719723 від 20.12.2023.

Свою відмову заступник начальника відділу Венжега М.Р. обґрунтував тим, що відповідно до АСВП виконавчі провадження, при виконанні яких накладено арешт на майно ОСОБА_3 , на виконанні не перебували.

В листі №38628 від 27.03.2024 заступник начальника відділу Венжега М.Р. зазначив, що при виконанні виконавчого провадження по виконанню вищевказаного судового наказу підлягає сплата виконавчого збору та витрат виконавчого провадження на відповідний рахунок.

Означена в листі сума була сплачена заявницею 27.03.2024, що стверджується відповідною квитанцією.

При цьому у відзиві на означену скаргу заступник начальника відділу Венжега М.Р. зазначає, що боржником не сплачено виконавчий збір на користь державного бюджету та витрати.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV, який був чинний на момент накладення арешту, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Положеннями ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV передбачено, що державний виконавець виносить постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення, якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження, та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна.

До підстав зняття арешту належать серед іншого закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом (ч.1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» 21.04.1999 № 606-XIV).

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника, згідно частини 2 статті 50 Закону України «Про виконавче провадження».

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.

Із змісту статті 316 Цивільного кодексу України вбачається, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а статтею 317 цього ж Кодексу передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частин 1, 2 статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону.

Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном.

Згідно з частиною 2 статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Верховний Суд у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі справа № 2/0301/806/11 від 13.07.2022 зауважив, «що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права

Згідно зі статтею 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Вказані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей.

Суд повинен реалізовувати своє основне завдання (стаття 2 ЦПК України), а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Враховуючи, що заявницею як боржником за судовим наказом (виконавчим листом) №2н-366, виданим 24.03.2007 Ужгородським міськрайонним судом, було сплачену суму боргу, окрім цього оплачено витрати по виконанню відповідного виконавчого провадження, мета останнього - забезпечення реального виконання рішення досягнута, виконавче провадження фактично завершено, суд вважає, що збереження оскаржуваного арешту майна заявниці є невиправданим за встановлених обставин справи та порушує право власності останньої на належне їй майно.

Керуючись ст.ст. 447-451 ЦПК України, ЗУ «Про виконавче провадження», суд

постановив:

Скаргу задовольнити.

Зобов`язати посадову особу відділу державної виконавчої служби в місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції зняти арешт з майна ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканки АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 який накладений відповідно до постанови державного виконавця відділу ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції Лукечі О.В. про арешт майна боржника серії АЕ №160073 від 06.2007.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду А.П. Іванов