Житомирський апеляційний суд
Справа №296/1594/23 Головуючий у 1-й інст. Шкиря В.М.
Категорія 64 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Микитюк О.Ю., Талько О.Б.,

за участі секретаря судового засідання Антоневської В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №296/1594/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою через адвоката Божок Лілі Володимирівну,

на рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 26 червня 2023 року, яке ухвалене під головуванням судді Шкирі В.М. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 через представника адвоката Ткачук Т.А. звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 . Просила усунути перешкоди у здійсненні нею права користування квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення до квартири та зобов`язання відповідача передати їй ключі від цієї житлової нерухомості.

Позов обґрунтований тим, що під час перебування в шлюбі з ОСОБА_2 , за спільні кошти подружжя ними придбано нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2 та квартиру АДРЕСА_3 . Право власності на зазначені об`єкти нерухомості зареєстровано за відповідачем. Останнім часом із ініціативи відповідача між ними стали постійно вникали сварки, під час яких свідком ставала їхня малолітня донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що негативно впливало на психологічний стан дитини. З метою уникнення фізичного та психологічного насильства з боку відповідача, запропонувала ОСОБА_2 деякий час пожити окремо. Проте, через кілька днів вона ( ОСОБА_1 ) отримала повідомлення від Управління ведення реєстру територіальної громади про те, що 23 січня 2023 року її знято з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_4 . Окрім того, 02 лютого 2023 року ОСОБА_2 змінив замки у квартирі та паролі від охоронної сигналізації, про що їй не було відомо, а тому забрати свої та доньки речі з квартири вона змогла лише після приїзду працівників служби охорони. Вказана квартира є єдиним її житлом, а тому вона вимушена звернутися до суду за захистом свого права на житло.

Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 26 червня 2023 року позов задоволений. Усунуто ОСОБА_1 перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення до вказаної квартири та зобов`язано ОСОБА_2 передати ОСОБА_1 ключі від вказаної квартири. Вирішено питання судового збору.

Відповідач ОСОБА_2 , не погодившись із рішенням суду першої інстанції, через адвоката Божок Л.В. подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Доводи апеляційної скарги аргументовані тим, що при розгляді справи суд не звернув уваги на те, що позовні вимоги не підтверджені жодними доказами створення ОСОБА_2 перешкод у користуванні позивачем спірною кватирою та ненадання ним ключів від квартири. На переконання сторони відповідача суд не врахував інтереси відповідача, як власника спірної квартири, що позивач, як колишній член сім`ї відповідач, в силу положень ч.2 ст.405 ЦК України втратила право користування даною квартирою та всупереч цьому не з`ясував баланс позивача і відповідача в цьому спорі, так як інтереси позивача як колишнього користувача, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном, перевищують інтереси відповідача, як власника цього майна. Окрім того, представником відповідача було подано клопотання про зупинення провадження у справі, оскільки справу неможливо розглянути до вирішення Богунським районним судом м. Житомира справи №296/1254/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя в натурі та зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, де предметом спору є поділ двох квартир і залишення у власності ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 , в яку хоче вселитися позивач. Клопотання було обґрунтовано тим, що неможливо вирішувати справу про усунення перешкод у користуванні та вселення в квартиру, яка не належить ОСОБА_1 (вона, на переконання скаржника, не є власником або співвласником двокімнатної квартири) та ця двокімнатна квартира є предметом позову про поділ майна колишнього подружжя, але суд відмовив у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі. Наполягається на тому, ОСОБА_1 зібрала свої особисті речі та добровільно пішла з квартири, що і стало підставою для розірвання шлюбу. Після розірвання шлюбу відповідач ( ОСОБА_2 ) змінив вхідний замок від квартири у зв`язку з тим, що позивач ( ОСОБА_1 ) приїхала до квартири, коли відповідача не було вдома, та забрала його грошові кошти та інші документи, а у подальшому без відома та дозволу відповідача винесла з квартири різне майно. Також сторони не перебувають наразі у сімейних відносинах та відповідач заперечує щодо спільного користування із позивачем квартирою-студією з малою житловою площею із морально-етичних норм, а жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, яка встановлюється в розмірі 13,65 кв.м на одну особу. Також у постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року в справі №750/256/19 зазначено, що по своїй суті позов про вселення є різновидом негаторного позову, і тому коли в особи відсутнє право власності чи речове право на чужу річ, такий позов задоволений бути не може.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило. За змістом частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник адвокат Ткачук Т.А. апеляційну скаргу не визнали, просять у її задоволенні відмовити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Інші учасники в судове засідання повторно не з`явилися. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Так, судова повістка неодноразово направлялася відповідачу ОСОБА_2 на адресу, яка зазначена у його апеляційній скарзі: АДРЕСА_4 (а.с.155-156,170-171,200-201). Судові повістки весь час поверталися Укрпоштою із причини: «адресат відсутній за вказаною адресою». На судове засідання, призначене на 03 квітня 2024 року, судова повістка вчергове надсилалися відповідачу ОСОБА_2 за адресою, зазначеною у його апеляційній скарзі, та знову Укрпоштою повернута із проставленням у поштовому повідомленні відмітки про відсутність відповідача за вказаною адресою (а.с.212-214). За положеннями частини восьмої ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання чи перебування. Окрім того, зазначення в апеляційній скарзі адреси скаржника поклало на відповідача ОСОБА_2 обов`язок отримувати за цією адресою судові повістки про виклик до суду. За таких обставин, апеляційний суд діє правомірно і добросовісно, оскільки комунікує з відповідачем за допомогою повідомленої у його апеляційній скарзі адресою. Тому слід виходити з «презумпції обізнаності». Відповідач, якому адресовано судову повістку через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинен був дізнатися про виклик, який повідомлений судовою повісткою, у якій зазначено дату, час та місце розгляду справи.

Від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Божок Л.В. повторно надійшла заява про відкладення розгляду справи з посиланням на її зайнятість у іншому суді на ту саме дату та час. Проте, до клопотання додано підтвердження того, що адвокат зайнята цього ж дня у Корольовському районному суді м. Житомира, але на 11 годину 30 хвилин, тоді як у Житомирському апеляційному суді, якій також розташований на території м. Житомира, справа призначена значно пізніше на 14 годину. Крім того, раніше розгляд цієї справи вже відкладався за клопотанням представника відповідача у зв`язку з тим, що вона була зайнята по справі в Печерському районному суді м. Києва (а.с.174-176). Отже, відсутні підстави вважати повторну неявку представника відповідача у судове засідання з поважних причин та повторно відкладати розгляд справи.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами.

Конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Скаржник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосується безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Із огляду на викладене вище, неявка сторони відповідача, належним чином повідомленої про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (відповідно до змісту частини другої ст.372 ЦПК України).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

За правилами частини першої ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою ст.321 ЦК України установлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Наведеною нормою матеріального права визначено право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю.

Відповідно до ст.ст.391,396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Отже, для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та має бути факт того, що внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном.

Із матеріалів справи вбачається, що 21 серпня 2010 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб (а.с.6).

У сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася донька ОСОБА_5 (а.с.7).

Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 30 березня 2023 року шлюб між сторонами розірваний (а.с.39 зворот - 40).

Із відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно прослідковується, що 15 вересня 2015 року за ОСОБА_2 зареєстрована на праві власності квартира АДРЕСА_1 (а.с.11). Двокімнатна квартира загальною площею 78,40 кв.м набута на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, яке видане у вересні 2015 року.

Також 16 листопада 2021 року за ОСОБА_2 зареєстрована на праві власності квартира АДРЕСА_5 (а.с.8). Однокімнатна квартира загальною площею 44,10 кв.м набута на підставі договору купівлі-продажу від 28 жовтня 2021 року.

Окрім того, за ОСОБА_6 04 липня 2008 року зареєстровано право власності на 1/3 частку у двокімнатній квартирі АДРЕСА_6 (а.с.64-65). Частка у цій кватирі набута позивачем на підставі свідоцтва про право власності від 18 лютого 2008 року внаслідок приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Отже, за час перебування сторонами у шлюбі із 2010 по 2023 рік ними набуті дві квартири: у 2015 році двокімнатна квартира АДРЕСА_3 та у 2021 році однокімнатна квартира АДРЕСА_2 .

Згідно з частиною першою ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до частини другої ст.60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми ст.60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

У разі, якщо спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року в справі №6-843цс17 та у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2018 року в справі №654/5243/14-ц.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша ст.76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Згідно з положеннями ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, матеріали справи не містять доказів належності квартири АДРЕСА_1 відповідачу на праві особистої приватної власності, а відтак не спростована презумпція набуття квартири АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_5 сторонами на праві спільної сумісної власності подружжя. Оформлення обох квартир на відповідача не позбавило позивача права спільної сумісної власності на ці об`єкти житлової нерухомості, а доводи апеляційної скарги з приводу того, що позивач не є власником або співвласником квартири АДРЕСА_1 не підтверджені жодними доказами.

Разом із тим, згідно з витягом з реєстру територіальної громади від 03 лютого 2023 року позивач ОСОБА_1 знята з реєстрації за адресою: АДРЕСА_4 із 23 січня 2023 року за заявою відповідача (а.с.15-16). Зареєстрованою вона була за вказаною адресою з 29 квітня 2021 року.

Суд першої інстанції, встановивши, що позивач є співвласником квартири АДРЕСА_1 , дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_7 має право вимагати усунення перешкод у користуванні власністю, оскільки обставини перешкоджання позивачу користуватися спірною квартирою підтверджені доказами, які відповідачем не спростовані.

Посилання в апеляційній скарзі на положення частини другої ст.405 ЦК України є некоректними, оскільки не спростовано ключового - набуття позивачем права спільної сумісної власності на спірну квартиру, а співвласник не може втратити право користування квартирою, оскільки власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Доводи апеляційної скарги про те, що сторони не перебувають у сімейних відносинах та відповідач заперечує щодо спільного користування з позивачем квартирою-студією з малою житловою площею з морально-етичних норм не змінюють висновків суду першої інстанції, враховуючи, що квартира за технічною документацією двокімнатна та її житлова площа становить 45,60 кв.м, що перевищує розмір 13,65 кв.м на кожного із сторін та у разі її поділу частки сторін є рівними відповідно до положень частини першої ст.70 СК України.

Посилання в апеляційній скарзі на те, в Богунському районному суді м.Житомира розглядається цивільна справа №296/1254/23 про поділ спільного майна подружжя в натурі та суд повинен був зупинити розгляд справи до розгляду справи про поділ майна не можуть слугувати підставою для скасування рішення суду, оскільки сама по собі взаємопов`язаність справ ще не свідчить про неможливість розгляду цієї справи до прийняття рішення в іншій справі. Відповідно до п.6 частини першої ст.251 ЦПК України суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції про наявність у ОСОБА_1 підстав для звернення до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні майном, співвласником якого вона є, шляхом вселення та покладення на відповідача обов`язку передати позивачу ключі від квартири.

При розгляді спору судом першої інстанції не порушені норми матеріального або процесуального права, а доводи апеляційної скарги за своєю суттю зводяться до переоцінки доказів, яким правильно надана оцінка судом першої інстанції у відповідності до положень ст.89 ЦПК України.

За приписами ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд першої інстанції повно встановив обставини справи, висновки їм відповідають, правильно застосував норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому рішення суду першої інстанції залишається без змін.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану через адвоката Божок Лілі Володимирівну, залишити без задоволення.

Рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 26 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: