МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 484/3220/23
Провадження № 22-ц/812/369/24
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2024 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Крамаренко Т.В., Тищук Н.О.,

із секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Банк Форвард», поданою Уповноваженою особою Фронду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ «Банк Форвард», на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 грудня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Літвіненко Т.Я. в приміщенні того ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Банк Форвард", третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сазонова Олена Миколаївна, приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Овсієнко Алла Вікторівна про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та про повернення стягненого за виконавчим написом, -

В С Т А Н О В И В :

В червні 2023 року ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Шалару О.І. звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства "Банк Форвард" про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та про повернення стягненого за виконавчим написом.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29 липня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 3241, за яким з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "Банк Форвард" стягнуто заборгованість за кредитним договором № 99162910 від 16.08.2012, укладеним з ПАТ «Банк Русский Стандарт», правонаступником якого є АТ «Банк Форвард» за період з 29.10.2018 по 27.01.2019 в загальному розмірі 40 607 грн. 02 коп.

На підставі виконавчого напису нотаріуса від 29.07.2021 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Овсієнко А.В. 18.08.2021р. було відкрито виконавче провадження № 66559109 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 40 607,02 грн.

Також, приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Овсієнко А.В. були винесені постанови: про відкриття виконавчого провадження від 18.08.2021р.; про стягнення з боржника основної винагороди від 18.08.2021р.; про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 18.08.2021р.; про арешт коштів боржника від 18.08.2021р.; про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 22.10.2021р.; про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження від 22.10.2021р.

Проте, жодного документу приватним виконавцем позивачці не направлялося, а про існування виконавчого провадження вона дізналася випадково, коли у червні 2023 року їй прийшло смс- повідомлення з банку, що її рахунки та кошти заблоковано.

Позивач вважає, що дії відповідача та третіх осіб у справі є незаконними та такими, що суперечать вимогам діючого законодавства України та що вчинений виконавчий напис від 29.07.2021р. є незаконним та таким, що не підлягає виконанню у зв`язку з тим, що вчинений без врахування всіх необхідних документів, передбачених Законом України «Про нотаріат», які підтверджують безспірність вимоги.

У виконавчому написі не зазначено, на підставі яких документів його здійснено, а лише вказано грошові суми, які потрібно стягнути на користь АТ «Банк Форвард» на загальну суму 40 607,02 грн. Жодного повідомлення та вимоги щодо погашення будь-якої заборгованості їй не надходило.

Отже, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М. не було дотримано вимог актів законодавства України, які регулюють порядок вчинення виконавчих написів нотаріусом на документах, які свідчать про безспірність заборгованості, внаслідок чого були порушені права позивача.

З поданих відповідачем нотаріусу для вчинення виконавчого напису матеріалів, вбачається, що ні оригіналу кредитного договору, ні засвідченої виписки з рахунка боржника з відміткою про непогашення заборгованості та строків її погашення відповідачем надано не було, що свідчить про те, що у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сазонової О.М. не було жодної підстави для вчинення оскаржуваного виконавчого напису, та відповідно до ст. 49 Закону України «Про нотаріат» вона зобов`язана була відмовити у здійсненні такої нотаріальної дії як вчинення виконавчого напису про стягнення з позивача грошових коштів, проте нотаріус вчинила таку нотаріальну дію в зв`язку з чим порушила вимоги Закону.

Відповідно до п. 3 гл. 16 розділу II «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України»: «Нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Якщо для вимоги, за якою вчиняється виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис вчиняється у межах цього строку. Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу».

Оскільки, у Переліку не розкрито які саме документи підтверджують безспірність заборгованості боржника, то належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», наприклад, платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо. А в разі відсутності таких первинних документів, у нотаріуса не має підстав вважати, що розмір заборгованості перед стягувачем є безспірни (ухвала ВП ВС від 15.04.2020 року, справа № 554/6777/17 (61-19494св18).

Таким чином, безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Але заборгованість, зазначена у виконавчому написі у сумі 40 607,02 грн, не є безспірною і не може вважатись обґрунтованою у зв`язку з виникненням такої заборгованості у позивача перед відповідачем через дію положень кредитного договору, які є спірними. Позивач не погоджується з сумою заборгованості, щодо якої виданий виконавчий напис нотаріуса, і тому така сума не має ознак безспірності.

Тобто, з наданих відповідачем документів не вбачається жодної інформації про суму заборгованості, порядок чи алгоритму її нарахування, яка відображена у вчиненому виконавчому написі, що в черговий раз доводить те, що дана заборгованість не є безспірною.

Також надані відповідачем документи не містять жодної інформації щодо сплачених позивачем сум, що також свідчить про безпідставність вчинення виконавчого напису.

Отже, відповідачем було надано нотаріусу документи, з яких неможливо встановити наявність безспірної заборгованості, оскільки такі документи не відображають інформацію щодо здійснення позивачем жодної оплати, не вбачається яким саме чином нараховувались відсотки за користування кредитними коштами та неможливо встановити дійсний розмір заборгованості.

Таким чином, відповідачем не було надано жодного документа, відповідно до якого нотаріус міг здійснити виконавчий напис.

Також відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, як було зазначено вище, нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років.

Проте нотаріусом ОСОБА_2 зазначено у виконавчому написі про стягнення заборгованості за період з 29.10.2018 року по 27.01.2019 року, при цьому нотаріус бачив, що немає жодної інформації щодо здійснених позивачем оплат по кредитному договору, що дата укладення кредитного договору - 16.08.2012р., отже станом на 29.07.2021р. минуло більш ніж 9 років, та ігноруючи вищезазначені норми законодавства, все ж таки здійснює виконавчий напис 29.07.2021р., не зважаючи на те, що строки звернення відповідачем були пропущені, що є порушенням вимог чинного законодавства зі сторони нотаріуса.

А, оскільки, в документах, що були надані відповідачем не зазначено жодної інформації щодо здійснення оплати, то можна припустити, що оплати не здійснювалися взагалі, отже право вимоги стягнення боргу настало після несплати чергового місячного платежу, тобто з вересня 2012 року, а відповідно додавши 3 (три) роки, це була б дата вересень 2015 року. Але, нотаріус, ігноруючи це все, все ж таки вчинив виконавчий напис 29.07.2021р.

Таким чином, зазначає, що відповідне право стягувача, за захистом якого відповідач звернувся до нотаріуса, повинно було існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Але, відповідачем не доведено того, що на момент звернення до нотаріуса у нього існувало право на таке звернення та те, що дана заборгованість є безспірною, та факт того, що строки давності не спливли. Також, і сам по собі факт подання стягувачем відповідних документів нотаріусу не свідчить і про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

Захист цивільних прав відповідача шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного.

Таким чином, у разі вчинення виконавчого напису за відсутності доказів, які б підтверджували факт безспірної заборгованості та факт того, що строки давності не спливли, такий виконавчий напис має визнаватися таким, що не підлягає виконанню.

Така правова позиція Великої Палати Верховного Суду викладена у постановах від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19), від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 (провадження № 14-278 гс18) та від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц (провадження № 14-557 цс 19).

Крім того, вказує, що відповідно до висновків викладених в постанові Великої Палати Верховного суду від 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17, нотаріуси позбавлені можливості вчиняти виконавчі написи нотаріуса за кредитними договорами, які не є нотаріально посвідченими, оскільки останні не входять до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку.

Отже вчинення виконавчого напису нотаріусом можливе лише на підставі оригіналу нотаріально посвідченого кредитного договору, при наявності безспірності заборгованості перед стягувачем та дотримання ним строків звернення.

Порушення нотаріусом вказаних вимог є підставою визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню в судовому порядку.

Таким чином, з урахуванням викладеного, просить визнати виконавчий напис від 29.07.2021р. вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М. за реєстровим номером 3241 таким, що не підлягає виконанню.

Враховуючи, що згідно листа приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Овсієнко А.В. № 66559109 від 12.06.2023р. у межах виконавчого провадження № 66559109 з ОСОБА_1 було стягнуто 8 317,07 гривень, з яких: 4379,15 гривень - кошти, що перераховані стягувачу AT «Банк Форвард»; 437,92 гривень - основна винагорода приватного виконавця; З 500,00 гривень - витрати виконавчого провадження, а також положення ст. ст. 83, 1212, 1213, 387 ЦК України, правову позицію, викладену у постанові ВСУ у справі 6-3090цс15 від 02.03.2016, просила стягнути з АТ «Банк Форвард» безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 4379,15 грн.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 грудня 2023 року позов задоволено частково. Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 29.07.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М. та зареєстрований в реєстрі за № 3241 про стягнення з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства "Банк Форвард" заборгованості розміром 40 607 грн. 02 коп. В задоволенні іншої частини позову відмовлено. Також стягнуто з Акціонерного товариства "Банк Форвард" в дохід держави витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в сумі 1 073 грн. 60 коп.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що 29 липня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М. вчинено виконавчий напис, що зареєстрований в реєстрі за № 3241, за яким з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "Банк Форвард" стягнуто заборгованість в сумі 40 607 грн. 02 коп.

18 серпня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Овсієнко А.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 66559109 з виконання вище вказаного виконавчого напису.

Проаналізувавши положення ст. ст. 15,16, 18, п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 34, 39, 8788, Закону України « Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі 826/20084/14, постанові Верховного Суду від 12 березня 2020 року у справі №757/2403/18-ц, суд першої інстанції вважав правильними доводи позовної заяви, що зазначений виконавчий напис вчинено з порушенням чинного законодавства, оскільки, нотаріусом належним чином не перевірено безспірність заявлених до стягнення вимог. Крім того, відповідачем нотаріусу не було надано всі необхідні документи, передбачені переліком, які підтверджують безспірність заборгованості.

Також суд першої інстанції зазначив, що вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком. Для правильного застосування положень статей 87,88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Разом з тим, будь які докази на підтвердження того, що наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису кредитний договір був посвідчений нотаріально в матеріалах справи відсутні, тоді як відповідно до п. 1 Переліку для вчинення нотаріального напису нотаріусу подається оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів).

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з вказаним Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.

У нотаріальному процесі при стягненні боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса боржник участі не приймає, а тому врахування його інтересів має забезпечуватися шляхом надіслання повідомлення - письмової вимоги про усунення порушення (письмове повідомлення про вчинення виконавчого напису). Повідомлення надіслане стягувачем боржнику, є документом, що підтверджують безспірність заборгованості та обов`язково має подаватися при вчиненні виконавчого напису як за іпотечним договором, так і за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором). Тому існують підстави для застосування частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» за аналогією закону, в тому числі й при вчиненні виконавчого напису за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором).

Так, фактично процедура стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса складається із двох етапів: перший, підготовчий етап, який включає повідомлення боржника. Цей етап спрямований на забезпечення прав та інтересів боржника, якому має бути відомо, що кредитор розпочинає процедуру стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса; другий етап - вчинення виконавчого напису, який полягає в подачі нотаріусу документів, що підтверджують безспірність вимог, в тому числі й повідомлення боржника (письмова вимоги про усунення порушення чи письмове повідомлення про вчинення виконавчого напису).

Оскільки вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих кредитором повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень боржнику, повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка на письмовому повідомленні про його отримання.

Однак, суд першої інстанції встановив, що матеріали справи не містять жодних відомостей стосовно направлення позивачу повідомлень (письмової вимоги) про усунення порушень та про отримання останнім відповідного повідомлення.

Ухвалою суду від 12.07.2023 року витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сазонової О.М. належним чином завірені копії документів, на підставі яких було вчинено виконавчий напис №3241 від 29.07.2021 року, однак жодних документів від нотаріуса до суду не надходило.

За вказаних обставин, неотримання позивачем вимоги про усунення порушень за кредитним договором об`єктивно позбавило її можливості бути вчасно проінформованою про наявність заборгованості та можливості надати свої заперечення щодо неї або оспорити вимоги АТ «Банк Форвард». Позивач не мала можливості подати нотаріусу заперечення щодо вчинення виконавчого напису або висловити свою незгоду з письмовою вимогою про сплату боргу чи повідомити про наявність спору між нею та відповідачем щодо суми заборгованості, що об`єктивно виключає можливість вчинення виконавчого напису.

Таким чином нотаріусом не дотримано одного із етапів процедури стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса, яким є належне повідомлення боржника про заборгованість.

На підставі викладеного, та враховуючи, що нотаріусом не дотримано вимог щодо порядку вчинення виконавчого напису, відповідачем нотаріусу не були надані всі необхідні документи, передбачені переліком, які підтверджують безспірність заборгованості, суд першої інстанції дійшов висновку що оспорюваний виконавчий напис не може вважатися безспірним і таким, що не потребує додаткового доказування, а тому вчинення виконавчого напису за заявою відповідача не ґрунтується на вимогах закону і виконанню він не підлягає.

Щодо позовних вимог про повернення стягнутих за виконавчим написом в межах виконавчого провадження коштів в розмірі 4379,15 грн, суд першої інстанції вважав, що до спірних відносин можливо застосувати положення 1212 ЦК України.

Разом з тим, згідно рішення Правління Національного банку України від 07.02.2023 року № 49- рш/БТ «Про віднесення АТ «Банк Форвард» до категорії неплатоспроможних», а також рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) від 07.02.2023 року №155 «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «Банк Форвард» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку, розпочато процедуру виведення з ринку АТ «Банк Форвард» шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації строком на один місяць з 08.02.2023 року по 07.03.2023 року (включно). Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з делегуванням усіх повноважень тимчасового адміністратора АТ «Банк Форвард», визначених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», зокрема, статтями 37-39 Закону, строком на один місяць з 08.02.2023 року по 07.03.2023 року (включно) було призначено Провідного економіста відділу запровадження тимчасової адміністрації управління раннього реагування Департаменту дистанційного та інспекційного моніторингу діяльності банків Павелко Олену Володимирівну.

Також, на підставі рішення Правління Національного банку України від 07 березня 2023 року № 90- рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «БАНК ФОРВАРД» та рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) від 07 березня 2023 року № 276 «Про початок процедури ліквідації АТ «Банк Форвард» та делегування повноважень ліквідатора банку» розпочато процедуру ліквідації АТ «Банк Форвард» строком на три роки з 08 березня 2023 року до 07 березня 2026 року включно. Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з делегуванням усіх повноважень ліквідатора АТ «Банк Форвард», визначених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», зокрема, статтями 37, 38, 47-52, 521, 53 Закону, в тому числі з підписання всіх договорів, пов`язаних з реалізацією активів банку у порядку, визначеному Законом, окрім повноважень в частині організації реалізації активів банку, та звернення з вимогами та позовами про відшкодування шкоди (збитків), зазначеними у частинах п`ятій та десятій статті 52 Закону, призначено провідного професіонала з управління активами та ліквідації відділу організації процедур ліквідації банків департаменту ліквідації банків ОСОБА_3 строком на три роки з 08 березня 2023 року до 07 березня 2026 року включно.

Проаналізувавши положення ст. 526 ЦК України, ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», п. 16 ст. 2, 36, 49, 52, ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 13.06.2016 у справі №6-1123цс16, від 20.01.2016 у справі №602001цс15, постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2018 у справі №910/23398/16, від 22.08.2018 у справі №559/1777/15-ц, суд першої інстанції дійшов висновку, що початок процедури виведення з ринку АТ «Банк Форвард» шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації, унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, ніж це передбачено ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а тому позов в частині повернення стягненого за виконавчим написом задоволенню не підлягає.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду від 19 грудня 2023 року та ухвалити нове, яким, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Банк Форвард» відмовити.

В апеляційній скарзі вказує, що 26.11.2012 між позивачем та ПАТ «Банк Руський Стандарт», правонаступником якого є AT «Банк Форвард», було укладено кредитний договір № 101902473.

При вчиненні виконавчого напису від 29.07.2021р. нотаріусом відповідно до вимог постанови КМУ від 29 червня 1999 року №1172 перевірено подачу AT «Банк Форвард» на обґрунтування вимог повного пакету документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України "Про нотаріат" та Порядку вчинення нотаріальних дій.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України "Про нотаріат"). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів

При цьому нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

Позивач, звертаючись до суду з відповідним позовом про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, обґрунтовує свої позовні вимоги нібито не дотриманням принципу безспірності, при цьому не надає відповідних доказів на підтвердження своїх тверджень, зокрема, контр розрахунку заборгованості.

Разом з тим, між ПАТ «Банк Форвард» та позивачем було укладено кредитний договір шляхом підписання оферти та паспорту споживчого кредиту. При підписанні договору сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Кредитні правовідносини виникли між сторонами в порядку, передбаченому частиною 1 статті 634 ЦК України шляхом приєднання. Договір укладений в простій письмовій формі, оскільки обов`язкове його нотаріальне посвідчення не вимагається чинним законодавством України.

Також, за виконавчим написом нотаріуса з позивача було стягнуто розмір заборгованості за договором. Такий розрахунок заборгованості у відповідності до умов кредитного договору, підтверджений випискою з рахунку позивача відкритого в AT «Банк Форвард» із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості за кредитним договором, яку було надано приватному нотаріусу.

Позивачем, на думку апелянта, в обґрунтування своїх позовних вимог не надано до суду жодних доказів на спростування факту безспірності заборгованості за кредитним договором, між тим кредитна заборгованість позивача перед AT «Банк Форвард» за кредитним договором боржником не погашена, тому і була стягнута за виконавчим написом нотаріуса.

Позивач в поданій до суду позовній заяві не наводить належних доводів щодо неправильності розміру заборгованості, зазначеної у виконавчому написі нотаріуса, також позивачем не надані належні докази іншого розміру його заборгованості перед банком за кредитним договором.

Тому, апелянт вважає, що позовні вимоги є повністю безпідставними та не підлягають задоволенню.

Також вважає, що посилання позивача на постанову Великої палати Верховного суду від 20.06.2018 (справа № 826/20084/14) як на підставу неможливості вчинення виконавчого напису нотаріуса є необґрунтованим.

Оскільки постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 (справа № 826/20084/14) визнано незаконною та не чинною з моменту прийняття Постанову Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині доповнення переліку після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту, відповідно до якого для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною Постанови Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили. Постанова набрала законної сили з моменту її проголошення.

Підставою для скасування вказаного нормативного акту стало те, що саме по собі включення тих чи інших документів, які встановлюють заборгованість, до Переліку, не засвідчує безспірності заборгованості чи іншої відповідальності боржника перед стягувачем, а їх безспірний характер повинен бути затверджений відповідними документами відповідно до умов вчинення виконавчих написів, закріплених у статті 88 Закону України «Про нотаріат». Встановлення оскаржуваною постановою виключного переліку документів, необхідних для отримання виконавчого напису, звужує передбачені статтею 88 3акону України «Про нотаріат» умови вчинення виконавчих написів і не відповідає положенням статті 87 цього Закону.

Вищевказане судове рішення жодним чином не обмежує нотаріуса у праві вчинення виконавчого напису у випадку наявності достатніх документів, що підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем.

Більше того, Київський апеляційний адміністративний суд, ухвалюючи постанову від 22.02.2017, яка набрала законної сили, керувався недопущенням звуженого тлумачення переліку документів, необхідних для отримання виконавчого напису. Це свідчить про те, що судовий розсуд був направлений на забезпечення стягувача реальною можливістю звернення до нотаріуса для вчинення виконавчого напису, а не на обмеження стягувача у такому праві.

Таким чином, постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2027 зі справи № 826/20084/14, залишена без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 та постановою Верховного суду від 20.06.2018, якою відмовлено в задоволенні заяви про перегляд рішення (на яку посилається позивач в позовній заяві), не впливає на чинність правових норм, що підлягають застосуванню при вирішенні даного судового спору.

На думку відповідача, вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання неформальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком.

Така правова позиція Великої Палати Верховного Суду відповідає висновкам, викладеним у раніше ухвалених нею постановах від 27 березня 2019 року у справі №137/1666/16-ц та від 02.07.2019 у справі № 916/3006/17.

Таким чином, вважає, що обов`язок доводити суду наявність спору з приводу наявності чи відсутності заборгованості за кредитним договором покладено саме на боржника, який в даному випадку є позивачем по справі. Між тим, позивачем не надано достатніх доказів, що могли б спростувати факт наявності заборгованості позивача перед відповідачем в момент вчинення виконавчого напису, а також спростувати безспірність цих вимог або факт спірності вимог в момент вчинення виконавчого напису.

AT «Банк Форвард» на момент звернення до нотаріуса для вчинення виконавчого напису надало всі передбачені законом документи (оригінал кредитного договору, розрахунок заборгованості, виписки по особовим рахункам, оформлені у відповідності до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України», що доводило безспірність вимог Банку, вимогу про усунення порушень).

Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком, та нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов`язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів, тим паче не повинен повідомляти боржника про стан заборгованості за Кредитним договором.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року № 6-158цс15, що відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Також апелянт звертає увагу, що вчиняючи виконавчий напис, нотаріус не розглядає спір про право. Виконавчий напис вчиняється виключно за документально оформленими вимогами, які вичерпно викладені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 19.06.1999 № 1172, тільки за наявності всіх умов, передбачених Законом України «Про нотаріат», Цивільним кодексом України та іншим законодавством.

Безспірність вимог визначається не нотаріусом або стягувачем, а відповідно до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Так, у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17 міститься правовий висновок про те, що суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком № 1172.

Таким чином, вважає, що нотаріус вчинив виконавчий напис відповідно до закону та підстав відмовляти банку у вчиненні виконавчого напису не було, а підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, відсутні.

Відзив позивачки, поданий її представником ОСОБА_4 ухвалою суду від 01.05.2024р. залишено без розгляду, як поданий до суду апеляційної інстанції поза межами встановленого строку, протягом якого може бути поданий відзив на апеляційну скаргу та без клопотання про його продовження.

Учасники процесу до судового засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Переглядаючи рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, надаючи оцінку зібраним у справі доказам, визначаючи юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, колегія суддів виходить з наступного.

Матеріалами справи встановлено, що 16 серпня 2012р. ОСОБА_1 заповнила заяву позичальника з метою отримання кредитних коштів. Між сторонами було укладено кредитний договір № 99162910 від 16 серпня 2012 року. Сума кредиту - 4712,80грн., строк - 550 днів з 16.08.2012р. по 16.02.2014р., щомісячний платіж - 462грн., розмір процентної ставки-0,01% річних, сукупна вартість кредиту-81,66% річних. Також сторони узгодили настання відповідальності за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Відповідач посилається на те, що позивачка не виконувала належним чином взяті на себе зобов`язання, тому утворилась заборгованість.

Згідно виконавчого напису стягнення проводиться за період з 29.10.2018р. по 27.01.2019р., сума заборгованості становить 39507,02грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 26864,77рн., за процентами 11442,25грн., плата за пропуск мінімальних платежів 1200грн.

Даних про направлення банком позивачці письмової вимоги про усунення порушень за кредитним договором матеріали справи не містять.

В липні 2021 року банк звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сазонової О.М. із заявою про вчинення виконавчого напису за кредитним договором № №99162910 від 16 серпня 2012 року, укладеними між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк Русский Стандарт», правонаступником якого є ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Зі змісту виконавчого напису вбачається, що нотаріусу був наданий вказаний кредитний договір, даних про те, які ще були подані нотаріусу документи для вчинення виконавчого напису матеріали справи не містять.

Ухвалою суду від 12.07.2023 року судом першої інстанції було витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сазонової О.М. належним чином завірені копії документів, на підставі яких було вчинено виконавчий напис №3241 від 29.07.2021 року, однак жодних документів від нотаріуса до суду не надійшло.

Кредитний договір № 99162910 від 16.08.2012 року, який став підставою для видачі оспорюваного виконавчого напису, не був нотаріально посвідченим, що не заперечує відповідач, зазначивши в апеляційній скарзі, що кредитні правовідносини виникли між сторонами в порядку, передбаченому ч.1 ст. 634 ЦК України шляхом приєднання. Кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Договір укладений в простій письмовій формі, оскільки обов`язкове його нотаріальне посвідчення не вимагається чинним законодавством України.

29 липня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М. було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі № 3241, про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Банк Форвард» грошових коштів на загальну суму 39507,02грн. в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № №99162910 від 16 серпня 2012 року.

За загальним правилом статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина 1 статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій).

Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі Порядок).

Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.

Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акту має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (стаття 50 Закону України «Про нотаріат»).

За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти таких висновків.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком документів є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем.

Згідно п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 р. № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» Перелік документів після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» був доповнений новим розділом такого змісту:

«Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин.

2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями.

Для одержання виконавчого напису додаються:

а) оригінал кредитного договору;

б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості».

Проте, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 були визнанi незаконними i нечинними, зокрема, положення пункту 2 Переліку. Зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною Постанови Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили.

Відповідно до ухвали Вищого адміністративного суду України від 06.03.2017 року було відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 р. та до закінчення касаційного розгляду було зупинено виконання постанови Київського апеляційне адміністративного суду від 22.02.2017року. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 постанову Київського апеляційного адміністративного суду № 826/20084/14 від 22.02.2017 залишено без змін.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 826/20084/14 (провадження № 11-174ас18) відмовлено в задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року.

Виконавчий напис нотаріуса, який є предметом дослідження у даній справі вчинено нотаріусом 29 липня 2021 року, тобто після набрання законної сили постанови Київського апеляційного адміністративного суду № 826/20084/14 від 22.02.2017, якою були визнані незаконними i нечинними, зокрема, положення пункту 2 Переліку.

Отже, у зв`язку з визнанням судом незаконними норм постанови КМУ № 662 від 26.11.2014, якими було доповнено перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, положеннями про кредитні договори, станом на момент вчинення оспорюваного виконавчого напису постанова КМУ від 29.06.1999 № 1172 діяла в редакції, яка не передбачала права нотаріуса вчиняти виконавчий напис на підставі кредитного договору, а передбачала стягнення на підставі оригіналу нотаріально посвідченої угоди.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 не впливає на чинність правових норм, що підлягають застосуванню при вирішенні даного судового спору, що судовий розсуд під час її ухвалення був направлений на забезпечення стягувача реальною можливістю звернення до нотаріуса для вчинення виконавчого напису, а не на обмеження стягувача у такому праві, та вважає, що вони є суб`єктивним тлумаченням апелянтом зазначеного рішення суду.

Крім того, колегія суддів враховує, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 констатувала, що коли порушення Порядку вчинення нотаріальних дій, допущені нотаріусом при вчиненні виконавчого напису, не свідчать про недотримання умов вчинення виконавчого напису, передбачених статтею 88 Закону України «Про нотаріат», та не призвели до порушення гарантованих законом прав боржника або стягувача, вони не можуть слугувати підставою для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Однак, у справі, рішення, у якій є предметом перегляду у даній справі встановлено недотримання умов вчинення виконавчого напису, передбачених статтею 88 Закону України «Про нотаріат» в частині невідповідності наданих нотаріусу документів, що підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем, що призвели до порушення гарантованих законом прав боржника.

Встановлені матеріалами справи обставини свідчать, що серед документів наданих Банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, відсутній. Наданий нотаріусу кредитний договір № №99162910 від 16 серпня 2012 року (як і заява позичальника) не посвідчений нотаріально, а отже не міг бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису.

За таких обставин суд першої інстанції мав задовольнити позов ОСОБА_1 у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника, а не з підстав, зазначених судом в тексті рішення, оскільки перевірка доводів сторін чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мала безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису здійснюється судом у повному обсязі та зазначається в рішенні у тому випадку, коли надані стягувачем документи на підтвердження безспірної заборгованості боржника відповідають умовам вчинення виконавчого напису, передбачених статтею 88 Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій та Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

При прийнятті рішення у справі колегія суддів враховує правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12.03.2020 у справі № 757/24703/18-ц та від 15.04.2020 у справі №158/2157/17.

Зазначене свідчить, що оскаржене рішення суду першої інстанції частково ухвалене без додержання норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Згідно ч.4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки під час розгляду справи судом апеляційної інстанції встановлено неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів вважає можливим вийти за межі доводів апеляційної скарги та частково задовольнити апеляційну скаргу, оскаржене рішення суду першої інстанції змінити у мотивувальній частині, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).

Встановивши, що у нотаріуса взагалі було відсутнє право на вчинення виконавчого напису у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем відповідних документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника, колегія суддів вважає недоцільним давати аналіз іншим доводам апеляційної скарги щодо доведеності розміру заборгованості, наявності чи відсутності спору з приводу наявності чи відсутності заборгованості за кредитним договором, тощо.

Не містить апеляційна скарга також доводів не згоди апелянта з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з АТ «Банк Форвард» безпідставно набутих коштів у розмірі 4379,15грн. Не оскаржене рішення суду в цій частині також позивачкою. Тому рішення суду в цій частині апеляційним судом не перевіряється.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Банк Форвард» задовольнити частково.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 грудня 2023 року в частині вирішення позовних вимог про визнання виконавчого напису, вчиненого 29 липня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою Оленою Миколаївною та зареєстрованого в реєстрі за № 3241 про стягнення з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства "Банк Форвард" заборгованості у розмірі 40 607 грн. 02 коп., таким, що не підлягає виконанню, - змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 02 травня 2024 року