ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 644/1813/19 Номер провадження 22-ц/814/45/24Головуючий у 1-й інстанції Шелест І.М. Доповідач ап. інст. Гальонкін С. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гальонкіна С.А.,

суддів Кузнєцової О.Ю., Чумак О.Ю.

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2021 року

у справі за позовом акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2019 року акціонерне товариство Комерційний банк (далі АТ КБ) «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позов обґрунтовано тим, що відповідно до підписаної заяви № б/н від 20 січня 2009 року відповідач отримав кредит у розмірі 25 000, 00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 18 лютого 2019 року має заборгованість 90 420, 08 грн., яка складається з: 48 828, 86 грн. тіло кредиту; 17 912, 71 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 18 634, 70 грн. нараховано пені за прострочене зобов`язання, 500, 00 грн нараховано пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 250, 00 грн. (фіксована частина) та 4 293, 81 грн. (процентна складова). Також, просив стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1921, 00 грн.

Заочним рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова 26 грудня 2019 року позовні вимоги АТ КБ ПриватБанк» задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості за кредитом б/н від 20 січня 2009 року у розмірі 71 785, 38 коп., яка складається з: 48 828, 86 грн. тіло кредиту; 17 912, 71 грн. прострочене тіло кредиту; 500, 00 грн пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн, а також штрафи: 250, 00 грн. (фіксована частина) та 4 293, 81 грн. (процентна складова). А також судовий збір у сумі 1921, 00 грн. У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

07 грудня 2020 року до Червонозаводського районного суду м. Харкова надійшла заява ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 26 грудня 2019 року у справі № 644/1813/19.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 20 січня 2021 року заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 26 грудня 2019 року за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості скасовано і призначено до розгляду в спрощеному порядку з повідомленням сторін.

27 липня 2021 року ухвалою суду було прийнято заяву АТ КБ «ПриватБанк» про зменшення розміру позовних вимог, в якій позивач просив суд: стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за договором б/н від 20 січня 2009 року в розмірі 71 393, 50 грн, який складається з: 52 906, 38 грн заборгованість за тілом кредиту, в тому числі: 18 487, 12 грн заборгованість за простроченими відсотками, а також судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2021 року Позовну заяву АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості за кредитом б/н від 20 січня 2009 року у розмірі 53 736 94 коп., яка складається з: 52 906, 38 грн. заборгованість за тілом кредиту, 830, 56 грн. заборгованість за відсотками.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 1921 00 коп.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись з зазначеним рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі посилається на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що позивачем не надано достатніх доказів отримання відповідачем картки передбаченої заявою, не надання доказів про відкриття банківського рахунку та виписки по ній. Вказує, що ним не підписувалися Умови та правила кредитування, а також тарифи по кредиту. Також вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності.

Доводи відзив на апеляційну скаргу

Від АТ КБ «ПриватБанк» надійшли додаткові пояснення, в яких посилаючись на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.

Щодо розгляду справи без виклику сторін

Згідно частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи, що ціна позову при подачі становила 90 420, 08 грн., у подальшому була зменшена до 71 393, 50 грн. та беручи до уваги положення частини 13 статті 7, статті 369 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та апеляційної скарги рішення суду оскаржується лише в частині задоволення позовних вимог.

А тому у суду апеляційної інстанції відсутні підстави переглядати рішення суду в частині відмови у задоволенні інших позовних вимог.

Встановлені обставини справи

Як вбачається з матеріалів справи, шляхом підписання відповідачем анкети-заяви № б/н від 20 січня 2009 року між ним та АТ КБ «ПриватБанк» укладено договір про надання банківських послуг.

Відповідно до зазначеної зави відповідач отримав кредит у розмірі 25 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,5 % в місяць (Т. 1 а.с.16).

За період користування кредитними коштами ОСОБА_1 на виконання вказаного договору було надано наступні кредитні картки: № НОМЕР_1 дата відкриття 20 січня 2009 року, термін дії до листопада 2012 року; № НОМЕР_2 дата відкриття 10 квітня 2013 року, термін дії до вересня 2016 року; № НОМЕР_3 дата відкриття 26 січня 2016 року, термін дії до грудня 2019 року; № НОМЕР_4 дата відкриття 14 березня 2016 року, термін дії до вересня 2018 року. (Т.1 а.с. 159)

Також матеріали справи містять виписку по банківському рахунку відкритому на підставі заяви ОСОБА_1 за період з 20 січня 2009 року по 23 жовтня 2020 року (Т.1 а.с. 160-241)

Згідно наданого банком розрахунку станом на 19 квітня 2021 року ОСОБА_1 має заборгованість у розмірі 71 393, 50 грн, яка складається з: 52 906, 38 грн заборгованість за тілом кредиту, 18 487, 12 грн заборгованість за простроченими відсотками.

Позиція суду апеляційної інстанції

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст.1048 ЦК України).

Частиною 2 ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом ст.1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч. 1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Отже, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника ОСОБА_1 процентна ставка встановлена у розмірі 2,5 % щомісяця та відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Тоді як відповідно до розрахунку наданого позивачем кредитна ставка у різні періоди становила від 40,8 % до 84 % річних. Крім того, розрахунок передбачає нарахування відсотків прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України у розмірі від 60 до 80 відсотків річних за різні періоди.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме тарифи «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Умови та правила надання банківських послуг в Приват Банку, які додані до позовної заяви, розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та саме у зазначеному в цих документах розмірі і порядках нарахування.

Відтак, в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів (довідку) та Умови у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Отже, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами розмірах зазначених в розрахунку, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком довідка про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» й Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

У ч.ч. 1, 3 ст.509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч. 1 ст. 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Згідно з п. 22 ч.1 ст. 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У п. 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, слід зауважити, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Зважаючи на наведене, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодив зі споживачем саме ті умови, про які зазначав при подачі позову.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Вищевказана позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц.

При цьому відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частинами 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Оскільки матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці додані до позову Умови надання кредиту та Тарифи розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву позичальника, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про неврахування розрахунків щодо розміру процентів та пені.

Однак, при винесенні рішення суд першої інстанції не врахував, що розмір тіла кредиту зазначений банком, не відповідає дійсній заборгованості, оскільки при внесенні відповідачем коштів на рахунок вони зараховувалися на погашення заборгованості по відсоткам не погодженим ОСОБА_1 .

У свою чергу анкета заява підписана ОСОБА_1 містить умову про сплату відсотків у розмірі 2,5 % щомісяця. Тобто саме зазначена відсоткова ставка підлягає врахуванню при обчисленні розміру заборгованості.

За вказаних обставин колегією суддів проведено перерахунок розміру заборгованості з врахуванням даних, що містяться у виписці по банківському рахунку, щодо отриманих ОСОБА_1 коштів, процентної ставки 2,5 % щомісяця та внесених коштів на погашення заборгованості.

Так станом на 01 серпня 2017 року у ОСОБА_1 відсутня заборгованості по кредитному ліміту. З врахуванням використаних та покладених коштів за період з 01 серпня 2017 року по 31 серпня 2017 року На кінець місяця заборгованість складала 21208,71 грн. Нарахування відсотків не здійснювалося.

На кінець вересня 2017 року заборгованість складала 24622,57 грн., та нараховано 615,56 грн. 2,5%.

На кінець жовтня 2017 року заборгованість складала 24176,65 грн., та нараховано 604,4 грн. 2,5%.

На кінець листопада 2017 року заборгованість складала 29132,13 грн., та нараховано 728,30 грн. 2,5%.

На кінець грудня 2017 року заборгованість складала 33938,43 грн., та нараховано 848,46 грн. 2,5%.

На кінець січня 2018 року заборгованість складала 38257,51 грн., та нараховано 956,44 грн. 2,5%.

На кінець лютого 2018 року заборгованість складала 38385,66 грн., та нараховано 959,64 грн. 2,5%.

На кінець березня 2018 року заборгованість складала 35940,28 грн., та нараховано 898,50 грн. 2,5%.

На кінець квітня 2018 року заборгованість складала 37631,46 грн., та нараховано 940,79 грн. 2,5%.

На кінець травня 2018 року заборгованість складала 39165,53 грн., та нараховано 979,14 грн. 2,5%.

На кінець червня 2018 року заборгованість складала 39737,37 грн., та нараховано 993,43 грн. 2,5%.

На кінець липня 2018 року заборгованість складала 39674,77 грн., та нараховано 991,87 грн. 2,5%.

На кінець серпня 2018 року заборгованість складала 39944,89 грн., та нараховано 998,62 грн. 2,5%.

На кінець вересня 2018 року заборгованість складала 39563,51 грн., та нараховано 989,09 грн. 2,5%.

На кінець жовтня 2018 року заборгованість складала 40552,60 грн., та нараховано 1013,81 грн. 2,5%.

На кінець листопада 2018 року заборгованість складала 41566,42 грн., відсотки не нараховувалися.

У період з грудня 2018 року по березень 2019 року ОСОБА_1 кредитні кошти не витрачав та рахунок не поповнював.

За період з 01 березня 2019 року по 31 березня 2019 року відповідач здійснив погашення заборгованості у розмірі 2500 грн.

За період з 01 квітня 2019 року по 30 квітня 2019 року здійснив погашення заборгованості у розмірі 12035,19 грн.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до розрахунку наданого банком, останній не здійснював нарахування відсотків з листопада 2018 року, а тому у суду також відсутні підстави для виходу за межі позовних вимог та нарахування відсотків за вказаний період.

Крім того, виписка по банківському рахунку надана за період з 20 січня 2009 року по 23 жовтня 2020 року. Жодної інформації про використання кредитних коштів чи погашення заборгованості після жовтня 2020 року до подачі позивачем заяви про зменшення розміру позовних вимог суду як першої так і апеляційної інстанції не надавалося.

Зважаючи на зазначене, станом на момент звернення АТ КБ «ПриватБанк» до суду з заявою про зменшення позовних вимог, заборгованість ОСОБА_1 становила 27031,23 грн., яка і підлягає стягненню з останнього.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стягуючи заборгованість за відсотками в сумі 830,56 грн. за період з 01 жовтня 2018 року по 09 квітня 2019 року суд першої інстанції виходив з права стягувача на три проценти річних від простроченої суми. Однак не врахував, що зміст позову не містить обґрунтувань та вимог стягнути з відповідача три проценти річних за вказаний період, та вийшов за межі позовних вимог.

Відповідно до змісту заяви про зменшення позовних вимог та доданого до нього розрахунку позивач нараховував проценти відповідно до статті 625 ЦК України за період з 01 жовтня 2019 року по 19 квітня 2021 року у розмірі встановленому тарифами, Умовами та правилами надання кредиту - 60-80% річних за різні періоди.

Враховуючи зазначене вище, а саме не врахування при здійсненні розрахунку тарифів, Умов та правил надання кредиту, розрахунок процентів відповідно статті 625 ЦК України підлягає проведенню відповідно до встановлених законом 3% річних.

Разом з цим, колегія суддів звертає увагу, що АТ КБ «ПриватБанк» не оскаржував рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2021 року, а тому у суду відсутні підстави для стягнення з ОСОБА_1 3% річних.

Щодо застосування строку позовної давності

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Статтею 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність для окремих видів вимог.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Згідно статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Враховуючи те, що сторони письмово не узгодили тривалість позовної давності за вимогами, що випливають із кредитного договору, до спірних правовідносин застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки.

За договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України).

Дана позиція узгоджується з висновками викладеними в постановах Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 333/36/18, від 03 червня 2020 року у справі № 569/13606/17-ц, від 02 вересня 2020 року у справі № 191/609/18.

Як вбачається з виписки по банківському рахунку заборгованість ОСОБА_1 почала накопичуватися з вересня 2017 року при цьому він активно користувався кредитним лімітом та здійснював поповнення кредитної картки. Відповідачу на виконання умов договору було видано кредитні картки № НОМЕР_3 дата відкриття 26 січня 2016 року, термін дії до грудня 2019 року; № НОМЕР_4 дата відкриття 14 березня 2016 року, термін дії до вересня 2018 року.

При цьому, АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості 13 березня 2019 року тобто в межах трирічного строку позовної давності. А тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для застосування строку позовної давності.

Щодо інших доводів апеляційної скарги

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо не надання позивачем достатніх доказів отримання відповідачем картки передбаченої заявою, не надання доказів про відкриття банківського рахунку та виписки по ній оскільки дані твердження спростовуються дослідженими матеріалами справи.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, оцінюючи докази наявні в матеріалах справи в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2021 року змінити зменшивши розмір стягнутої з ОСОБА_1 заборгованості з 53736,94 грн. до 27031,23 грн., з підстав викладених у мотивувальній частині.

Щодо судових витрат

За правилами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на наведене, враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги та зміну розміру стягнутої заборгованості з ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь АТ КБ «Приватбанк» пропорційно задоволеним вимогам судовий збір сплачений за подачу позову у розмірі 727,87 грн.; з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь АТ КБ «ПриватБанк» пропорційно задоволеним вимогам судовий збір сплачений за подачу апеляційної скарги у розмірі 1090,96 грн.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2021 року змінити зменшивши розмір стягнутої заборгованості з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» з 53736 грн. 94 коп. до 27031 грн. 23 коп., розмір стягнутого судового збору з 1921 грн. 00 коп. до 727 грн 87 коп.. з підстав викладених у мотивувальній частині.

Стягнути з акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір сплачений за подачу апеляційної скарги у розмірі 1090 грн. 96 коп.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 25 квітня 2024 року

Головуючий С.А. Гальонкін

Судді О.Ю. Кузнєцова

О.В. Чумак