ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

20 травня 2024 року

м. Харків

Справа № 645/4130/21

Провадження № 22-ц/818/1583/24

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Пилипчук Н.П. ,

суддів: Бурлака І.В., Тичкової О.Ю.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи за позовом Комунального підприємства «Харківводоканал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2021 року, ухвалене суддею Мартиновою О.М., -

В С Т А Н О В И В :

У червні 2021 року Комунальне підприємство «Харківводоканал» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення.

В обгрунтування позову зазначає, що відповідачі є споживачами послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, які надає їм КП «Харківводоканал». Між тим, внаслідок несвоєчасної оплати комунальних послуг за період з серпня 2013 року по 31 березня 2021 року за ними утворилась заборгованість в розмірі 33 293,89грн., з яких: 20 788,66грн. заборгованість за надані послуги з централізованого водопостачання; 12 505,23грн. заборгованість за надані послуги з централізованого водовідведення, яку останній добровільно сплатити відмовляються. У зв`язку із несплатою вказаної заборгованості також нараховано 3% річних в розмірі 923,89грн. та інфляційні втрати в розмірі 2 456,51грн.

Просить суд:

стягнути солідарно з відповідачів на їх користь:

20 788,66грн. заборгованість за надані послуги з централізованого водопостачання; 12 505,23грн. заборгованість за надані послуги з централізованого водовідведення;

923,89грн. 3% річних в розмірі;

2 456,51грн. інфляційні втрати в розмірі;

стягнути з відповідачів в рівних частках 2 270грн. судового збору сплаченого за подання позовної заяви.

Заочним рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2021 року позов КП «Харківводоканал» - задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь КП «Харківводоканал» заборгованість за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення в розмірі 36 674,29грн., з яких:

- за надані послуги з централізованого водопостачання за період з 01 серпня 2013 року по 31 березня 2021 року у розмірі 20788,66грн.;

- за надані послуги з централізованого водовідведення за період з 01 серпня 2013 року по 31 березня 2021 року у розмірі 12 505,23грн.;

- інфляційні витрати у розмірі 2 456,51грн.;

- три відсотки річних від простроченої суми у розмірі 923,89грн.;

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь КП «Харківводоканал» судовий збір у розмірі 1 135грн. з кожного.

Ухвалою цього ж суду від 13 лютого 2024 року клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення від 16 вересня 2021 року - задоволено.

Поновлено пропущений строк на подання заяви про перегляд заочного рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2021 року.

Заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду від 16 вересня 2021 року залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення за період з 01 серпня 2013 року по 29 червня 2018 року, та відповідно нарахування 3% річних та інфляційних втрат на розмір заборгованості за цей період, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволення цих позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач нарахував заборгованість за надані послуги за межами строку позовної давності, а саме за період з 01 серпня 2013 року по 31 березня 2021 року. Вказує, що в зазначений період не здійснювались оплати за надані послуги, а відповідно строк позовної давності не переривався. За таких обставин вважає, що відсутні підстав для стягнення заборгованості за період з 01 серпня 2013 року по 29 червня 2018 року у зв?язку із пропуском строку позовної давності, що є підставою для відмови у позові в цій частині.

У відзиві на апеляційну скаргу КП «Харківводоканал» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін посилаючись на те, що строк позовної давності не пропущений, оскільки він переривався частковими сплатами з боку відповідачів заборгованості з надані послуги, а саме у 2016-2018 роках.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 19 березня 2024 року відповідно до вимог ч.1 ст.369 ЦПК України розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки відповідачі не виконують свого обов`язку по оплаті наданих їм послуг, тому наявні підстави для стягнення з них в солідарному порядку заборгованості.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду, виходячи з наступного.

Одним з доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 є те, що його не було належним чином повідомлено про розгляд справи, у зв`язку з чим він був позбавлений можливості звернутися до суду із заявою про застосування строку позовної давності.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі, в тому числі апелянт ОСОБА_1 , не отримував від суду першої інстанції копії ухвали суду про відкриття провадження у справі разом із позовною заявою та судовою повісткою, оскільки останні повернулися до суду без вручення із відміткою на поштовому конверті «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.23-26).

Пунктом 4 частини 8 статті 128 ЦПК України передбачено, що днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Як свідчать матеріали справи не заперечується апелянтом відповідачі зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 .

За таких обставин, відповідачі, в тому числі ОСОБА_1 є таким, що був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З урахуванням викладеного, колегія суддів не вбачає підстав для застосування положень п.3) ч.3 ст.376 ЦПК України та скасування оскаржуваного рішення суду у зв?язку з порушенням судом першої інстанції норм процесуального права.

Що стосується розгляду справи по суту, то апеляційний суд виходить з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що відповідачі зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , та є споживачами послуг з теплопостачання, які надає КП «Харківводоканал». За вказаною адресою відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 , відкритий на ОСОБА_1 .

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачами, виконавцями або виробниками послуг.

Аналіз змісту та підстав поданого позову свідчить про те, що спір між сторонами виник щодо виконання умов договору про надання послуг постачання теплової енергії .

Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року N 1875-IV, який діяв на час виникнення спірних правовідносин.

Згідно статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; споживачем є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу; комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Згідно зі ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальними послугами є, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Відповідно до ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст.20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Пунктом 1 частини 2 статті 22 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» № 2918 від 10 січня 2002 року закріплено, що споживачі питної води зобов`язані своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення.

Згідно п. 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, (які діяли на час виникнення спірних правовідносин) розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць; плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим.

Відповідно до наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості по особовому рахунку № НОМЕР_1 за відповідачами мається заборгованість за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення за період з 01 серпня 2013 року по 31 березня 2021 року в розмірі 36 674,29грн. Із змісту зазначеного розрахунку вбачається, що відповідачу нараховувалися об`єми наданих послуг з водопостачання та водовідведення.

Частиною 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Відповідно до ст. ст. 150, 156, 162 ЖК України власник житлового будинку (квартири), а також члени його сім`ї також зобов`язані утримувати квартиру, сплачувати за комунальні послуги за затвердженими тарифами.

Згідно ст. 64 ЖК України наймачі несуть рівні обов`язки по сплаті комунальних послуг, повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

В апеляційній скарзі, та у заяві про перегляд заочного рішення ОСОБА_1 просили застосув строк позовної давності, оскільки заявлені позовні вимоги виходять за межі строку позовної давності у три роки.

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу (ч.1 ст.256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Для окремих видів вимог встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (пені, штрафу)

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 чт.261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), вказав, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Строк давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і закінченість, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень щодо подій, які мали місце у далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми (рішення Європейського суду з прав людини від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» («Stubbings and Others v. the United Kingdom»).

За змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини 3, 4 статті 267 ЦК України).

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Такі висновки узгоджені у постанові Великої Палати від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14 (провадження 14-59цс18).

Отже, у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду вказала про можливість вирішення апеляційним судом заяви відповідача про застосування строку позовної давності, який не міг скористатись правом на подання цієї заяви до суду першої інстанції у зв`язку неповідомленням належним чином про розгляд справи та не прийняттям участі у розгляді справи.

Оскільки, як вже було встановлено апеляційним судом, відповідачі, в тому числі ОСОБА_1 повідомлявся належним чином про розгляд даної справи, тому відсутні правові підстави для вирішення заяви останнього про застосування строку позовної давності на стадії апеляційного розгляду.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат за період з 01 квітня 2018 року по 31 березня 2021 року, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки свої зобов`язання зі сплати комунальних послуг відповідачі виконували не належним чином, тому з останніх на підставі ч.2 ст.625 ЦК України підлягають стягненню інфляційні втрати за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми.

Згідно наданого позивачем розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, який відповідачем не спростовано, розмір заборгованості 3% річних складає 923,89грн., а розмір інфляційних втрат 2 456,51грн., які підлягають солідарному стягненню з відповідачів.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та суттєвими не являються, колегія суддів не вбачає правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції, яке ухвалено з дотримання вимог закону.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.374 ч.1п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 травня 2024 року.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді І.В. Бурлака

О.Ю. Тичкова