ПОСТАНОВА

Іменем України

22 квітня 2024 року м. Кропивницький

справа № 473/2773/19

провадження № 22-ц/4809/520/24

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С. І. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С. М., Карпенка О. Л.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку спрощеного (письмового) позовного провадження, без повідомлення учасників справи, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19 грудня 2023 рокуу складі судді Іванової Н. Ю. і

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовної заяви

В липні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 та просила стягнути на свою користь 50 000 грн безпідставно набутих коштів, 4 100 грн 3 % річних від суми безпідставно набутих грошових коштів та 768 грн 40 коп судового збору.

Позовна заява мотивована тим, що 06 жовтня 2016 року сторони домовились про те, що позивач купить, а відповідач продасть ОСОБА_1 житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

На підтвердження досягнутої домовленості ОСОБА_1 в присутності свідків було передано відповідачу грошові кошти в сумі 50 000 грн, а на підтвердження передачі грошей ОСОБА_2 надала позивачу відповідну розписку.

Оскільки, між сторонами не було укладено у встановленому порядку договору купівлі-продажу будинку та попереднього договору, які б за формою і змістом відповідали вимогам закону, ОСОБА_1 вважала, що передана відповідачу грошова сума в розмірі 50 000 грн є безпідставного набута та підлягає поверненню, як наслідок, звернулась до суду з позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19 грудня 2023 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті грошові кошти за розпискою від 06 жовтня 2016 року в розмірі 50 000 грн, три відсотки річних від суми безпідставно набутих грошових коштів в розмірі 4 100 грн 39 коп та 768 грн 40 коп судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що між сторонами по справі відсутні належним чином оформлені договірні відносини щодо купівлі-продажу житлового будинку, а тому кошти в розмірі 50 000 грн відповідач отримала від позивача без достатньої правової підстави.

Оскільки, ОСОБА_2 не виконала свої зобов`язання щодо укладення з ОСОБА_1 договору купівлі-продажу у формі, яка передбачена для таких договорів, а сторонами не заперечується отримання авансу, суд першої інстанції вважав, що сума авансу підлягає поверненню з урахуванням 3 % річних від простроченої суми.

Крім того, оскільки позивач вже зверталась до суду за захистом своїх порушених прав і їй було відмовлено у задоволенні позову, суд першої інстанції вважав, що ОСОБА_1 не було пропущено строк позовної давності, оскільки такий строк було перервано шляхом подання відповідного позову.

Короткий зміст апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19 грудня 2023 року та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову та стягнути з ОСОБА_1 на свою користь судові витрати по справі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та винесене з грубим порушенням норм процесуального і направильним застосуванням норм матеріального права.

В 2013 році сторони домовились про купівлю-продаж будинку, проте, позивач просила не оформлювати на неї право власності у зв`язку з можливістю накладення арешту на вказане майно, на виконання чого ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 будинок та за реєструвала в ньому місце проживання останньої, проте, позивач за час користування вказаним будинком занедбала його, залишивши тільки будівельне сміття.

В надані позивачем розписці відсутні дата та підпис, а внизу аркушу текст «6.10.2016» дописаний сторонньою особою.

В позові не зазначено хто, коли і яким чином відмовився від укладення нотаріально посвідченого договору, а також не зазначено, які саме порушені права ОСОБА_1 .

ОСОБА_2 не ухиляється від укладення нотаріально посвідченого договору, а виконує умови, поставлені позивачем.

Спір щодо стягнення коштів між сторонами вже був предметом судового розгляду у справі № 404/6709/17, а рішенням у вказаній справі вже було встановлено що розписка від 06.10.2016 є неналежним та недопустимим доказом.

Крім того, відповідач вважає, що ОСОБА_1 пропущено строк позовної давності.

Відзив на апеляційну скаргу

Поданий адвокатом Бурлакою С. А., який представляє інтереси ОСОБА_1 , відзив на апеляційну скаргу повернутий ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 19 квітня 2024 року без розгляду, з підстав недотримання способу його подання, що згідно вимог частини третьої статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Розгляд справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з особливостями встановленими цією главою.

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки ціна позову становить 54 100 грн 39 коп, тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму (станом на 01.01.2024 становить 302 800 грн), апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до розписки від 06 жовтня 2016 року ОСОБА_2 отримала за продаж будинку в АДРЕСА_1 від ОСОБА_1 кошти в розмірі 50 000 грн.

В розписці вказані свідки: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

На момент отримання грошових коштів відповідач не була власником житлового будинку.

В житловому будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 з 23 квітня 1998 року зареєстрований ОСОБА_5 .

Таборівською сільською радою Вознесенського району Миколаївської області 30 серпня 1993 року прийнято рішення № 68 про передачу земельних ділянок, в приватну власність, згідно якого земельна ділянка площею 0,50 га за адресою: АДРЕСА_2 (теперішня адреса АДРЕСА_1 ) передана у власність ОСОБА_6 , але правовстановлюючі документи на дану земельну ділянку не виготовлялися.

В подальшому договір купівлі-продажу між сторонами не був укладений, а добровільно повернути отримані кошти відповідач відмовилася.

Позивачем було направлено відповідачу письмову претензію щодо повернення останньою грошових коштів, які вона отримала від неї 06 жовтня 2016 року, у розмірі 50 000 грн.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 08 листопада 2018 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_7 до ОСОБА_2 про стягнення авансу відмовлено повністю.

Підставою відмови у задоволенні позову вказано те, що договір купівлі-продажу будинку, який за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону між сторонами у справі укладений не був, а сторони лише домовились укласти такий договір в майбутньому. Передана позивачем відповідачу сума 50 000 грн могла б бути завдатком при належному нотаріальному оформленні попереднього договору чи нотаріального оформлення отримання заявдатку чи авансу і відповідно підлягала б поверненню позивачу за наявності підстав, визначених законодавством.

31 січня 2019 року позивач звернулась до Вознесенського відділу поліції в Миколаївській області з заявою про те, що ОСОБА_2 шахрайським шляхом продала будинок.

Листом від 31 січня 2019 року начальник Вознесенського відділу поліції в Миколаївській області повідомив позивача про те, що перевірка по її зверненню припинена в зв`язку з тим, що дана подія не містить ознак кримінального та адміністративного правопорушення, в зв`язку з чим та у відповідності до ЗУ «Про звернення громадян» матеріали перевірки списані висновком.

Вказано, що в даній події вбачається цивільно-правові відносини, які вирішуються виключно в судовому порядку, та рекомендовано звернутись до суду.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.

Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна зі сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Отже, ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.

Аванс не має забезпечувальної функції, якщо основний договір не укладено з ініціативи будь-якої зі сторін, то аванс повертається його власникові.

Отже, попередній договір укладається у такі й же формі, як і основний.

Матеріалами справи підтверджується, що між сторонами не було укладено попереднього договору у формі, передбаченій для договору купівлі-продажу будинку, а тому відносини, які виникли між сторонами, не є договірними, як, наслідок, до них підлягають застосуванню положення ст. 1212 ЦПК України.

Згідно частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».

У частині третій статті 651 ЦК України встановлено, що у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Відповідно до частини четвертої статті 653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

У пункті 3 частини третьої статті 1212 ЦК України передбачено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні.

Тлумачення частини третьої статті 651, частини четвертої статті 653, пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України свідчить, що якщо одна із сторін договору передала у власність іншій стороні певне майно (сплатила кошти) і судом встановлено порушення еквівалентності зустрічного надання внаслідок невиконання або неналежного виконання своїх обов`язків однієї із сторін, сторона, що передала майно (сплатила кошти), має право вимагати повернення переданого іншій стороні в тій мірі, в якій це порушує погоджену сторонами еквівалентність зустрічного надання. Тобто, якщо сторона яка вчинила виконання, проте не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам) і згодом відмовилася від договору, то вона може вимагати від сторони, яка порушила договір і не здійснила зустрічне надання, повернення майна (коштів) на підставі пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України.

Матеріалами справи підтверджується, що згідно розписки від 06 жовтня 2016 року ОСОБА_2 , яка проживає в АДРЕСА_3 , паспорт серії НОМЕР_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 (продавець) отримала за продаж будинку в АДРЕСА_1 від громадянки (покупець) ОСОБА_1 , яка проживає в АДРЕСА_4 кошти в розмірі 50 000 грн. В розписці вказані свідки: ОСОБА_3 , яка проживає по АДРЕСА_5 та ОСОБА_4 , який проживає по АДРЕСА_6 (том 1 а. с. 19-72).

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 08 листопада 2018 року, яке набрало законної сили, у справі № 404/67099/17 в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення авансу відмовлено повністю (том 1 а. с. 15-17).

Вказаним судовим рішенням встановлено, що сторони фактично домовились про продаж нерухомого майна, а саме житлового будинку в АДРЕСА_1 , проте, дану домовленість нотаріально не оформили.

Суд у вказаному рішенні також встановив, що факт отримання 50 000 грн не заперечується відповідачем, не є авансом і не може бути стягнутим на підставі ст. 570 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідачем в апеляційній скарзі також не заперечується той факт, що кошти в розмірі 50 000 грн, які зазначені у наданій позивачем розписці були нею отримані.

Відповідно до частини першої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд першої інстанції, встановивши, що договір купівлі-продажу будинку між сторонами не був укладений, дійшов правильного висновку, що отримана ОСОБА_2 сума у розмірі 50 000 грн вважається отриманою відповідачем безпідставно у розумінні статті 1212 ЦК України та є такою, що підлягає поверненню.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 465/5790/17 (провадження № 61-14395св21).

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 березня 2020 року у справі

№ 760/6938/16-ц (провадження № 61-22875св19) зазначено, що «дія статті 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України. Унаслідок чого у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі № 910/3831/22 (провадження № 12-45гс23) зазначено, що:

«55. Переглядаючи в касаційному порядку судові рішення у цій справі № 910/3831/22 з метою перевірки правильності застосування судами попередніх інстанцій норм статей 625, 1212 ЦК України, Велика Палата Верховного Суду має дати відповідь на питання, з якого моменту у відповідача виникло прострочення виконання зобов`язання з повернення позивачу безпідставно отриманих коштів, а саме з моменту отримання відповідачем безпідставно набутих коштів, як вважає позивач, або з дати набрання законної сили постановою апеляційного суду, якою встановлений факт безпідставності отримання відповідачем коштів від позивача, як вважає відповідач.

56. Глава 83 «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави» знаходиться в підрозділі 2 «Недоговірні зобов`язання» розділу 3 «Окремі види зобов`язань», який входить до книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України.

57. Згідно із частинами першою, другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

58. За статтею 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

59. З наведених норм убачається, що особа, яка набула майно (кошти) без достатньої правової підстави (або підстава набуття цього майна (коштів) згодом відпала), зобов`язана повернути набуте майно (кошти) потерпілому.

60. Означене недоговірне зобов`язання виникає в особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Це зобов`язання виникає в особи з моменту безпідставного отримання нею такого майна (коштів) або з моменту, коли підстава їх отримання відпала».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі № 910/3831/22 (провадження № 12-45гс23) зазначено, що:

«65. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

66. Отже, передбачений частиною другою статті 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення, який у цій справі має місце з моменту безпідставного одержання відповідачем грошових коштів позивача.».

Матеріалами справи підтверджується, що позивач, звертаючись до суду з позовом, нарахував 3 % річних у розмірі 4 100,39 грн за період із 06 жовтня 2016 року до 30 червня 2029 року (том 1, а. с. 7).

Вказаний розрахунок стороною відповідача не спростований.

Враховуючи, що передбачений частиною другою статті 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, виникає, виходячи з наявності самого факту прострочення, який у цій справі має місце з моменту безпідставного одержання відповідачем грошових коштів позивача, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача процентів річних на підставі статті 625 ЦК України за період із 06 жовтня 2016 року до 30 червня 2029 року у розмірі 4 100,39 грн.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до абзацу другого частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Оскільки, розписка від 06 жовтня 2016 року не містить строку протягом якого ОСОБА_2 мала повернути отримані грошові кошти у разі не укладення договору купівлі-продажу будинку у встановлений сторонами строк, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми частини другої статті 530 ЦК України, згідно з якими у разі, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

За таких обставин, перебіг позовної давності розпочався саме після спливу семиденного строку за вимогою позивача про повернення коштів, шляхом подання відповідної позовної заяви в листопаді 2017 року у справі 404/6709/17, що підтверджується даними з Єдиного державного реєстру судових рішень, а тому, враховуючи, що ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом у справі, що переглядається, в липні 2020 року, позовна давність не сплинула.

Схожий висновок щодо застосування частини другої статті 530 ЦК України у подібних правовідносинах викладений у постановах Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року у справі № 925/805/18 та від 15 вересня 2021 рокуу справі № 756/5677/17.

Враховуючи викладене, безпідставними є посилання в апеляційній скарзі на пропуск позивачем строку позовної давності.

Не заслуговують на увагу суду доводи апеляційної скарги про те, що позивач за час користування вказаним будинком занедбала його, залишивши тільки будівельне сміття, оскільки вказані твердження заявника, враховуючи встановлені судом обставини, не спростовують безпідставність набуття відповідачем коштів в розмірі 50 000 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що в надана позивачем розписка є неналежним та недопустимим доказом, суд не бере до уваги, з огляду на те, що факт отримання ОСОБА_2 коштів в розмірі 50 000 грн було встановлено судовим рішенням, яке набарало законної сили, у справі № 473/2773/19 та не заперечувалось останньою під час розгляду справи, що є предметом перегляду.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенц/ії зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що/ вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

За змістом ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки, суд першої інстанції ухвалив в судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першоїстатті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки, апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19 грудня 2023 рокубез змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий суддя С. І. Мурашко

Судді С. М. Єгорова

О. Л. Карпенко