Дата документу 22.04.2024
Справа № 334/5929/21
Провадження № 2/334/51/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

22 квітня 2024 року Ленінський районний суд міста Запоріжжя

у складі: головуючого - судді Ісакова Д.О.,

за участі секретаря - Прийменко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Запоріжжя в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (громадянина Турецької Республіки) про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

01 жовтня 2014 року зареєстрований шлюб між громадянином Турецької Республіки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцем м. Мерзіфон та громадянкою України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженкою м. Запоріжжя, реєстраційний номер 3156, Управлінням у справах населення, орган видачі: служба укладення шлюбів Мелікгазі.

Шлюбний договір між сторонами у цій справі не укладався.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народився син ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження, який залишився проживати разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 і знаходиться на повному її утриманні.

Позивач звернулась в суд з позовом про розірвання шлюбу, вказавши в заяві, що їх сім`я фактично розпалася у серпні 2019 року через відсутність взаєморозуміння, різних поглядів на життя, втрати почуття любові та поваги один до одного. З тих пір сторони спільного господарства не ведуть, сімейних відносин не підтримують, мешкають окремо та мають окремий бюджет. Вважаючи примирення та подальше збереження сім`ї неможливим, просить розірвати шлюб, оскільки він існує формально.

В судове засідання позивач та її представник - адвокат Єрмоленко В.А. не з`явилися, від представника надійшла заява про розгляд справи без її участі, просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання призначене на 03 жовтня 2024 не з`явився, повідомлявся про розгляд справи шляхом направлення судових документі за відомими суду адресами відповідача останнє відоме місце перебування в Україні: АДРЕСА_1 , остання відома адреса в Республіці Туреччина: Ahmed taner Kislali cad iller sitesi b1 №4.

Відповідач в судові засідання призначені на 05 лютого 2024 та 22 квітня 2024 не з`явився, повідомлявся про розгляд справи шляхом направлення Прохання про вручення за кордоном судових або позасудових документів до компетентного органу в Республіці Туреччина, що підтверджується рекомендованим відправленням № Р-4-02.10.2023/238 від 09.11.2023.

Визначений частиною третьою статті 279 ЦПК України строк для реалізації особами своїх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків сплив.

За таких обставин суд ухвалив на підставі статті 280 ЦПК України розглядати справу у заочному порядку за наявними в ній матеріалами та доказами, поданими позивачем.

У відповідності до частини 2 статті 247 ЦПК України, за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку.

Питання підсудності цивільних справ урегульовано в ст. 15, главі І розділу III ЦПК України, які визначають загальні правила підсудності та територіальної підсудності, та в ст. 414 ЦПК України, яка визначає, що підсудність справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

У міжнародному праві категорія «підсудність» застосовується для визначення розподілу як компетенції між судами існуючої в державі системи розгляду цивільних справ, так і компетенції судів щодо вирішення справ з іноземним елементом, тобто міжнародної підсудності.

Частиною 2 ст. 2 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України «Про міжнародне право».

Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один зі своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, зокрема, визначає підсудність судам України справ з іноземним елементом (п. 3 ч. 1 ст. 1, ст. ст. 75-77).

Відповідно ст. 73 Закону України «Про міжнародне приватне право» іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи, іноземні держави (їх органи та посадові особи) та міжнародні організації (далі - іноземні особи) мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 496 ЦПК України іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, за винятками, встановленими Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження v справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону.

Відповідно до ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках визначених законом України та міжнародним договором України (п. 12).

На час звернення з цією заявою між Україною та Турецькою Республікою укладена та діє Угода про правову допомогу та співробітництво в цивільних справах, яку ратифіковано Законом N2605-ІІІ від 05.07.2001, дата набуття чинності: 02.05.2004 року.

Відповідно до ст. 23 зазначеної угоди, визначено юрисдикцію судів у справах про розірвання шлюбу, а саме (п.2), якщо на момент подання заяви про розірвання шлюбу та роздільне проживання один з подружжя є громадянином однієї Договірної Сторони, а другий - другої Договірної Сторони і один з них проживає на території однієї Договірної Сторони, тоді компетентні установи обох Договірних Сторін мають юрисдикцію розглядати справу. У цьому випадку вони застосовують законодавство своєї держави. Відповідно до ст. 17 цієї ж угоди, якщо існує угода між сторонами, суд або суди Договірних Сторін мають юрисдикцію вирішувати будь-які спори, які виникають або можуть виникнути щодо правових відносин. Коли відповідач оспорює юрисдикцію суду до початку розгляду справи, суд Договірної Сторони припиняє провадження по справі, не дивлячись на те, що він має виключну юрисдикцію. Коли провадження у справі між сторонами порушено, суди Договірних Сторін відповідно до положень угоди, якщо нова справа розпочата цими ж сторонами та має такі ж самі підстави, останній суд припиняє провадження у справі.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року, у разі розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, один з яких проживає в Україні, питання підсудності визначається за загальними правилами, встановленими ст. 109-110 ЦПК України.

Відповідно до 28 ЦПК України позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтись за зареєстрованим місцем проживання позивача у разу, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти, або якщо він за станом здоров`я чи з інших поважних причин не може виїхати за місцем проживання відповідача.

Позивач звертаючись до суду з цим позовом про розірвання шлюбу використовує надане їй право на виборну підсудність, тобто, за місцем проживання відповідача.

Отже, з наведеного вбачається, що дана справа підсудна Ленінському районному суду м.Запоріжжя (Україна), а матеріальним правом, що підлягає застосовуванню до спірних правовідносин - є право України.

Сімейні правовідносини, які є предметом цього спору регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Законом України «Про міжнародне приватне право», Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 Конвенції, і є частиною національного законодавства України, Угодою між Україною та Туреччиною про правову допомогу та співробітництво в цивільних справах, яку ратифіковано Законом N2605-ІІІ від 05.07.2001, дата набуття чинності: 02.05.2004 року.

Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання.

Відповідно до частини 1 статті 2 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Зокрема, частиною 2 статті 3 Сімейного кодексу України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Зі змісту статті 55 Сімейного кодексу України вбачається, що дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Відповідно до частини 3, 4 статті 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права чоловіка, дружини на свободу та особисту недоторканість.

Як вбачається з пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лиши за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

За правовою позицією, що неодноразово викладалася в постановах Верховного Суду, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя; незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу, зокрема постанова Верховного Суду України від 08.11.2018 у справі №569/458/18, від 11.11.2020 у справі №369/7035/18 тощо).

Відповідно до ч.2 статті 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

За частиною 3 статті 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього кодексу.

У відповідності зі статтею 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Згідно ст.112 Сімейного кодексу України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки.

Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 Сімейного кодексу України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Валліанатос та інші проти Греції» від 07.11.2013 року (заяви №29381/09 та №32684/09) передбачено: «Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів… Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення…, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім`ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов`язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя».

Позивач скористалася даним їй правом та звернулась до суду з позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб.

Відповідно до частини 2 статті 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, або за наявності підстав визнання шлюбу недійсним про що записано в статті 16 Конвенції про дискримінацію жінок в частині першій підпункту «с») «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання», тобто дружина шлюбом не закріпляється за чоловіком по життєво. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.

Враховуючи, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу.

Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим.

Відповідно до частини 2 статті 115 Сімейного кодексу України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

Відповідно до частини 3 статті 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Керуючись статтями: 3-5, 10-13, 259, 263 - 265, 268, 279, 354 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - задовольнити.

Розірвати шлюб зареєстрований між громадянином Турецької Республіки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Мерзіфон та громадянкою України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженкою м. Запоріжжя, зареєстрований 01 жовтня 2014 року, реєстраційний номер 3156, Управлінням у справах населення, орган видачі: служба укладення шлюбів Мелікгазі.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складений 22 квітня 2024.

Інформація про учасників справи відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України.

Позивач: ОСОБА_1 (громадянка України), ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_5 (громадянин ОСОБА_6 ), ІНФОРМАЦІЯ_4 , останнє відоме місце перебування: АДРЕСА_1 , остання відома адреса: Республіка Туреччина, Ahmed taner Kislali cad iller sitesi b1 №4.

Суддя Д.О.Ісаков