Справа №461/1279/24
Провадження №2/461/1149/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2024 року м. Львів

Галицький районний суд м. Львова в складі:

головуючого - судді Кротової О.Б.,

за участі секретаря судового засідання Ігнат Т.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

позивач ОСОБА_1 13.02.2024 звернувся в суд із позовом, в якому просить стягнути з відповідача Головного управління Національної поліції у Львівській області на його користь моральну шкоду в сумі 190 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що він проходив службу в Національній поліції України та 11.02.2021 був звільнений з посади старшого дільничного інспектора поліції відділу превенції патрульної поліції Залізничного ВП ГУНП у Львівській області за пунктом 2 частини 1 статті 77 Закону країни «Про Національну поліцію» (через хворобу) з вислугою років на день звільнення у календарному обчисленні 30 років 4 місяці 15 днів, згідно з наказом Головного управління Національної поліції від 11.02.2021 №72 о/с «По особовому складу». При цьому, він був звільнений за служби на підставі свідоцтва про хворобу №350 Медичної (військово-лікарської комісії) від 11.02.2021 за наслідками травми ДТП, що мала місце 25.08.2020, під час проходження служби в Національній поліції, де крім нього, також отримали травми його близькі родичі мати ОСОБА_3 та сестра ОСОБА_4 . Із 12.02.2021 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Львівській області йому було призначено пенсію за вислугою років згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». 08.06.2021 за результатом проходження МСЕК, йому, за наслідками отримання травм та перенесеної складної операції внаслідок ДТП, що мала місце 25.08.2020, під час проходження служби в Національній поліції, була встановлена 3-я група інвалідності інвалід Армії, з втратою ступеня професійної працездатності 45%, з протипоказаням роботи із навантаженням на правий плечовий пояс. 24.08.2022 за результатом проходження повторної МСЕК, йому було продовжено 3-ю групу інвалідності. Оскільки у день його звільнення зі служби в Національній поліції роботодавцем відповідачем Головним управлінням Національної поліції у Львівській області (далі ГУ НП у Львівській області) не було проведено з ним повного розрахунку по заробітній платі, і даний розрахунок не проводився також тривалий час, він був змушений неодноразово звертатись з позовами до Львівського окружного адміністративного суду, з метою відновлення своїх порушених прав та законних інтересів, зокрема щодо непроведення повного розрахунку з ним по заробітній платі та з питання його соціального захисту на належне пенсійне забезпечення. Так, рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30.09.2022 у справі №380/10130/22, задоволено його позов та визнано протиправними дії ГУ НП у Львівській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової оплачуваної відпустки в кількості 15 днів за 2019 рік при звільненні зі служби в поліції та зобов`язано ГУ НП у Львівській області нарахувати та виплатити таку компенсацію. Судове рішення набрало законної сили 01.11.2022, а 10.11.2022 ГУ НП у Львівській області виконало дане рішення, шляхом перерахування на його картковий рахунок розмір зазначеної вище компенсації в сумі 5 579,86 грн. Також рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17.10.2022 у справі №380/10420/22 задоволено його позов та визнано протиправною бездіяльність ГУ НП у Львівській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення в період часу проходження служби в Національній поліції з 07.11.2015 по листопад 2017 року та зобов`язано ГУ НП у Львівській області нарахувати та виплатити таку індексацію грошового забезпечення за вказаний період. Судове рішення набрало законної сили 17.10.2022, а 10.11.2022 ГУ НП у Львівській області виконало дане рішення, шляхом перерахування на його картковий рахунок розмір зазначеної вище індексації в сумі 3 017,96 грн. Окрім цього, рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28.10.2022 у справі №380/12608/22 задоволено його позов та визнано протиправними дії ГУ НП у Львівській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні без урахування індексації грошового забезпечення, встановленої Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» та зобов`язано ГУ НП у Львівській області здійснити перерахунок та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні, з урахуванням індексації грошового забезпечення, встановленої Законом України «Про індексацію грошових доходів населення», з урахуванням раніше виплачених сум. Судове рішення набрало законної сили 29.11.2022, а 14.01.2023 ГУ НП у Львівській області виконало дане рішення, шляхом перерахування на його картковий рахунок розмір зазначеної вище допомоги в сумі 14 719,31 грн. Окрім цього, рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 11.11.2022 у справі №380/10745/22 задоволено його позов та визнано протиправною бездіяльність ГУ НП у Львівській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 доплати (грошове забезпечення) за несення служби в нічний час у розмірі 35% посадового окладу в період проходження служби в Національній поліції з 2018 по 2020 рік та зобов`язано ГУ НП у Львівській області нарахувати та виплатити таку доплату грошового забезпечення за вказаний період. Судове рішення набрало законної сили 14.02.2023, а 20.05.2023 ГУ НП у Львівській області виконало дане рішення, шляхом перерахування на його картковий рахунок розмір зазначеної вище доплати в сумі 1 550,99 грн. Окрім цього, рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 31.10.2022 у справі №380/11468/22 задоволено його позов та визнано протиправними дії ГУ НП у Львівській області щодо невключення сум індексації грошового забезпечення до довідки про додаткові щомісячні види грошового забезпечення ОСОБА_1 за останні 24 календарні місяці служби підряд перед місяцем звільнення, що подається для призначення пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та зобов`язано ГУ НП у Львівській області виготовити та надіслати до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області нову (уточнену) довідку про зазначені щомісячні додаткові види грошового забезпечення ОСОБА_1 . Судове рішення набрало законної сили 31.03.2023, оскільки було залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду. Згідно письмового листа від 06.01.2023, ГУ НП у Львівській області проінформувало його про виконання зазначеного рішення суду, шляхом скерування довідки від 03.01.2023 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області. Окрім цього, рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 26.01.2023 у справі №380/17904/22 задоволено його позов та визнано протиправною бездіяльність ГУ НП у Львівській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 12.02.2021 по 12.08.2021; визнано протиправною бездіяльність ГУ НП у Львівській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів за несвоєчасно виплачену індексацію грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 10.11.2022 та зобов`язано ГУ НП у Львівській області нарахувати і виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за вказаний вище період в сумі 8 597,82 грн, а також компенсацію втрати частини доходів за несвоєчасно виплачену індексацію грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 10.11.2022. Судове рішення набрало законної сили 04.07.2023, оскільки було залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду. 31.08.2023 ГУ НП у Львівській області виконало дане рішення, шляхом перерахування на його картковий рахунок зазначених вище сум у загальному розмірі 13 120,45 грн. Окрім цього, рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21.04.2023 у справі №380/2948/23 задоволено його позов та визнано протиправною бездіяльність ГУ НП у Львівській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні зі служби в поліції за період з 12.02.2021 по 12.07.2021 та зобов`язано ГУ НП у Львівській області нарахувати і виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні зі служби в поліції за вказаний вище період у розмірі 14 541,03 грн. Судове рішення набрало законної сили 13.11.2023, оскільки було залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду. 15.12.2023 ГУ НП у Львівській області виконало дане рішення, шляхом перерахування на його картковий рахунок суму середнього заробітку в розмірі 11 705,52 грн. Таким чином, позивач зазначає, що тривала та неодноразова протиправна діяльність з боку відповідача ГУ НП у Львівській області у вищеописаних адміністративних справах свідчить про численні порушення трудових прав згідно Кодексу законів про працю України, Законів України «Про відпустки», «Про індексацію грошових доходів населення», а також порушенні Конституції України та Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Окрім цього, вказує на порушення його прав щодо соціального захисту на належне пенсійне забезпечення, оскільки тривалий час він отримував занижений розмір пенсії. Вказані дії та бездіяльність відповідача завдали йому моральних страждань, які виразились у душевних стражданнях, які полягали в обуренні та роздратованості, втраті душевної рівноваги, порушенні сну, потребі у вживанні заспокійливих препаратів, порушенні звичного для нього способу (укладу) життя. Також у зв`язку із неотримання при звільненні усіх належних йому сум, необхідних для життя і лікування, він був змушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя та своїх близьких родичів. Окрім цього, він є інвалідом 3-ї групи у зв`язку із отриманими тяжкими тілесними ушкодженнями, внаслідок ДТП, під час проходження служби в поліції, відтак частково втратив працездатність. Через свій важкий стан здоров`я, він змушений був звертатись до колег щодо написання позовних заяв до суду, що також вимагало у нього додаткових зусиль. Також вказав, що факт вимушеного випрошування зароблених ним грошей у відповідача, принижувало його гідність та завдало значних моральних страждань, відтак завдану моральну шкоду оцінив у 190 000 грн, яка зможе компенсувати такі страждання.

Ухвалою від 14.02.2024 прийнято позов до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження із призначенням підготовчого засідання.

Від представника відповідача ГУ НП у Львівській області Н.Лисої 08.03.2024 надійшов відзив на позовну заяву, у якому остання просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з таких підстав. Позивачем не доведено обставин протиправності дій з боку відповідача та щодо заподіяння даними протиправними діями моральної шкоди, внаслідок порушення трудового права. Покликання на рішення Львівського окружного адміністративного суду не можуть бути єдиною і безумовною підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди, оскільки доведенню підлягає не лише факт порушення, але і факт завдання такими діями чи бездіяльністю моральної шкоди. Дії відповідача, про протиправність яких зазначає позивач ОСОБА_1 , згодом були усунуті, шляхом виконання судових рішень, відтак позивачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку між такими діями чи бездіяльністю ГУ НП у Львівській області та завданою позивачу моральною шкодою, відтак вимоги ОСОБА_1 вважає безпідставними. Також представник зазначила, що держава Україна, як учасник цивільних відносин, повинна брати участь у справі як відповідач, через відповідні органи державної влади, діями якого заподіяну шкоду, яким позивач вважає ГУ НП у Львівській області, а пред`явлення вимого до неналежного відповідача, є самостійною підставою для відмови у позові.

Позивач ОСОБА_1 18.03.2024 подав відповідь на відзив, у якій додатково навів обґрунтування позовних вимог та просив задовольнити позов. Зокрема, зазначив щодо застосування до даних правовідносин ст. 237-1 КЗпП України, та ст. 1167 ЦК України, а не наведених представником відповідача у відзиві норми спеціальних статей щодо відшкодування моральної шкоди, передбачених 1173, 1174 ЦК України, оскільки завдання моральної шкоди відбулось у зв`язку із порушенням його трудових прав. Окрім цього, позивач зазначив, що доводи представника відповідача про відсутність порушених прав позивача, оскільки рішення повністю виконані відповідачем, не заслуговують на увагу, оскільки такі рішення в більшості справ не виконував відповідач добровільно, а такі були виконані в примусовому порядку державними виконавцями. Враховуючи наведене, зазначив, що триваючий характер порушень у сфері трудових відносин з боку відповідача, встановлений у судових рішеннях, безумовно призвів до моральних страждань та змусив його докладати додаткових зусиль для організації свого життя та відновлення порушених прав.

Ухвалою суду від 26.03.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, що наведені у позовній заяві та відповіді на відзив, просив позов задовольнити. Додатково надав такі пояснення. 11.02.2021 він був звільнений з посади старшого дільничного інспектора поліції відділу превенції патрульної поліції Залізничного ВП ГУНП у Львівській області через хворобу у зв`язку з тим, що, перебуваючи на той час вдома, йому повідомили, що встановили місцезнаходження підозрюваного у кримінальному провадженні і потрібно терміново поїхати затримати його. У цей час його мати та сестра збирались у лікарню, так як сестрі потрібно було робити операцію. Він терміново викликав таксі, щоб поїхати по своїх службових обов`язках, а мати з сестрою також сіли в таксі, оскільки їхали в лікарню. Перебуваючи у таксі, відбулась дорожньо-транспортна пригода, внаслідок чого і він, і його мати та сестра отримали тяжкі тілесні ушкодження. У зв`язку з тим, що він не міг виконувати службові обов`язки за станом здоров`я, згідно з п.2 ч. 1 ст.77 Закону країни «Про Національну поліцію» його було звільнено. При звільненні відповідач не здійснив з ним повного розрахунку по заробітній платі та інших компенсаціях, у зв`язку з чим змушений був неодноразово звертатись за захистом своїх порушених прав до суду. Його мати півтори роки, через отримані травми у зазначеному вище ДТП, була прикутою до ліжка, на лікарській комісії закріплено за ним постійний догляд за матір`ю. Через свій, а також членів сім`ї стан здоров`я після цих подій, він неодноразово звертався до друзів для допомоги у написанні звернень до ГУ НП у Львівській області щодо виплати коштів при звільненні, та, оскільки такі звернення залишились без реагування, також просив друзів написати позовні заяви до суду. Всього він сім разів звертався до Львівського окружного адміністративного суду із позовами, шість з яких були про порушення відповідачем трудового законодавства, а один з приводу порушення права на належну пенсію. Так, у зв`язку з тим, що відповідачем було пред`явлено у органи пенсійного фонду довідку про доходи, у якій містились неправомірні дані про його доходи, розмір його пенсії із дати призначення пенсії і по даний час є значно заниженим. Також зазначив, що він після звільнення був позбавлений можливості користуватися своїми ж заробленими коштами, які в той час були так потрібні для його сім`ї для лікування та проживання. Щодо виплат, стягнутих у кожному з рішень, зазначив, що перед тим, як звертатись до суду, у кожному з випадків, він попередньо, в порядку досудового регулювання спору, звертався до ГУ НП у Львівській області із заявами про виплату таких коштів, однак такі звернення залишались без реагування. Після ухвалення усіх зазначених вище судових рішень, одне чи два рішення відповідач виконав добровільно, а усі інші примусово, через виконавчу службу. Після набрання законної сили рішенням, він ще попередньо телефонував у юридичний відділ з приводу добровільного виконання рішення того чи іншого, а йому говорили, що потрібно почекати. Тому він, не дочекавшись добровільної виплати, подавав виконавчі листи на примусові виконання. Таким чином, вважає, що відповідачем у даній справі порушено принцип належного урядування, як у справі Європейського Суду з прав людини «Антоненко проти України». Щодо обґрунтування моральної шкоди, вказав, що завдана йому відповідачем моральна шкода полягає у тому, що внаслідок протиправних дій відповідача, він отримує занижений розмір пенсії по даний час; відповідач неодноразово ігнорував його законні вимоги, тому він, будучи ветераном Національної поліції (стаж 27 років), змушений був випрошувати свої зароблені гроші; відповідачем проігноровано той факт, що він, внаслідок виконання службових обов`язків, став інвалідом; приниження його гідності зі сторони відповідача. Також зазначив, що він тривалий час приймав заспокійливі препарати, через отриманий стрес. Його моральні страждання тривали із дня його звільнення з роботи і до повного розрахунку відповідача з ним, згідно усіх наведених вище судових рішень.

Представник відповідача ГУ НП у Львівській області Кісіль Р.Л. в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позову, просив відмовити у задоволенні такого. Надав пояснення, які відповідають змісту відзиву представника відповідача ОСОБА_5 на позовну заяву. Додатково представник відповідача вказав на таке. Підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 відсутні, оскільки завдання йому моральної шкоди жодними доказами не доведена. Також звернув увагу на те, що позивач не має права на отримання моральної шкоди, оскільки йому була виплачена одноразова грошова допомога в розмірі 14 000 грн, а після виплати такої, компенсація моральної шкоди є неприпустимою. Щодо непроведення остаточного розрахунку з позивачем при звільненні, зазначив, що добровільно такі суми не підлягали виплаті, оскільки судова практика у таких спорах була різною. Саме тому виплата коштів позивачу ОСОБА_1 була здійснена після набрання кожним з рішень законної сили.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 , надав показання про те, що працював разом із позивачем ОСОБА_1 у Залізничному ВП ГУ НП у Львівській області, також вони товаришували. У серпні-вересні 2020 року ОСОБА_1 потрапив у ДТП разом із мамою і сестрою, вони усі троє отримали тяжкі тілесні ушкодження, його мати була лежачою, а у ОСОБА_1 права рука взагалі не рухалась, тому він йому, як товаришу, допомагав фізично, морально і матеріально. Коли позивач вийшов на пенсію із служби, йому при звільненні відповідач ГУ НП у Львівській області не виплатив усіх належних сум, тому і він і їх знайомі допомагали ОСОБА_1 спочатку писати звернення до відповідача про виплату компенсації за невикористані відпустки та інше належне грошове забезпечення, а після отриманих відмов у виплаті коштів, допомагали писати позовні заяви до суду. Позивач за своїм станом здоров`я не міг друкувати, тому йому допомагали і у оформленні позовних заяв і у направленні таких до Львівського окружного адміністративного суду. Також у цей час ОСОБА_1 не вистачало грошей на життя та лікування, тому він позичав йому кошти. Окрім цього, позивач пережив великий стрес і приниження за невиплату йому належних коштів при звільненні. А у подальшому, коли відповідач оскаржував прийняті на його користь рішення аж до Верховного Суду, це також завдавало йому моральних страждань. Усі кошти, які повинні були виплачені ОСОБА_1 у 2020 році знецінювались, через значний ріст цін, що також вплинуло на матеріальне та моральне становище позивача. Окрім цього, свідок ОСОБА_6 зазначив, що купляв ОСОБА_1 заспокійливі препарати, а також допомагав чим міг, оскільки для товариша та його сім`ї це був важкий час.

Заслухавши пояснення учасників справи, показання свідка ОСОБА_6 , дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, суд дійшов до такого висновку.

Щодо питання про поновлення строку звернення до суду із даним позовом, суд зазначає таке.

Разом із позовною заявою, позивач ОСОБА_1 подав заяву про поновлення терміну на подання позовної заяви з поважних причин, якщо суд вважає, що він такий строк пропустив.

Таку заяву обґрунтовує тим, що з моменту ДТП 25.08.2020, в тому числі після звільнення зі служби в поліції і по даний час він продовжує лікування та реабілітацію, що підтверджується копією оновленого висновку з ЛКК №501 від 12.10.2023. Окрім цього, незважаючи на те, що йому встановлена третя група інвалідності, ЛКК було встановлено щоденний догляд за його матір`ю ОСОБА_3 з його боку. Також його сестра ОСОБА_4 внаслідок ДТП, що мала місце 25.08.2020, є інвалідом третьої групи, за станом здоров`я потребує допомоги в побуті, яку він їй надає, оскільки має порушення опорно-рухової системи, не працює, а інших родичів, крім них, у неї немає. Догляд за нею також ЛКК покладено на нього, рідного брата ОСОБА_4 .

В судовому засіданні ОСОБА_1 додатково пояснив, що вважає, що ним не пропущено строк позовної давності, оскільки згідно рішень Львівського окружного адміністративного суду, остання виплата за рішенням суду відбулась 15.12.2023, а згідно з рішенням Конституційного Суду України від 22.02.2012, строк звернення до суду повинен обчислюватися після повного розрахунку за ст. ст. 233,237 КЗпП України.

Представник відповідача ГУ НП у Львівській області 15.04.2024 подав заяву про пропущення строку звернення до суду, просив залишити без руху позовну заяву ОСОБА_1 , оскільки вважає, що ним пропущено строк звернення до суду без поважних на те причин.

У пункті 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_6 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу вказано, що «за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, стягненні моральної шкоди визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним».

Частиною 1 та 2 статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

У постанові № 61-10850св21 від 22.09.2021 Верховний Суд, проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України зробив висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Вказані висновки відповідають правовій позиції, викладеній у рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 25 березня 2020 року у справі № 370/1754/15-ц та у постанові від 24 червня 2020 року у справі № 500/6631/16-ц.

Як вбачається з матеріалів справи, остаточний розрахунок із позивачем ОСОБА_1 було здійснено відповідачем ГУ НП у Львівській області 15.12.2023 (виконання останнього рішення суду), відтак тримісячний строк звернення до суду із позовом про стягнення моральної шкоди позивач не пропустив (а.с.104).

Враховуючи наведене вище, ухвалою суду від 15.04.2024, яку занесено до протоколу судового засідання, відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача про залишення позовної заяви без руху у зв`язку із пропущенням строку позовної давності.

Щодо вирішення спору по суті позовних вимог, суд зазначає таке.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини 2 статті 11 ЦК України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 15, частина 1 статті 16 ЦК України).

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі наведеної норми права відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Згідно із вимогами статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, зокрема, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеня зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Вирішуючи питання щодо стягнення компенсації за завдану моральну шкоду суд виходить з того, що мова йде про справедливе та розумне відшкодування, а не про покарання відповідача за його неправомірні дії, оскільки останнє твердження не відповідає принципам та завданням цивільного судочинства.

Окрім цього, зі змісту наведених норм випливає, що основною умовою відшкодування моральної шкоди є те, що остання повинна бути заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин та полягати у фізичному болю та стражданнях, у душевних стражданнях, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30.01.2018 у справі № 804/2252/14, від 31.01.2018 у справі № 813/5138/13-а та в рішеннях Верховного Суду від 12.02.2018 у справі № 800/500/16, від 01.03.2018 у справі № 9901/377/18.

Частиною першою статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Встановлене Конституцією України та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01 вересня 2020 року у справі №216/3521/16-ц дійшла висновку, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому, як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Щодо компенсації моральної шкоди у трудових правовідносинах, у постанові Верховного Суду України від 13.02.2023 у справі 295/2725/21 (пр. №61-8879св22), висловлено правовий висновок про те, що компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення. Тобто за умови порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Таким чином, аналізуючи наведені норми і правові позиції, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, що доведено преюдиційним судовим рішенням в адміністративній справі і згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України не підлягає доведенню, відшкодування моральної шкоди здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Згідно з витягом з наказу №72 о/с від 11.02.2021 начальника Головного управління Національної поліції у Львівській області В.Віконського, відповідно до Закону України «Про національну поліцію» звільнено зі служби ОСОБА_1 за пунктом 2 частини 1 статті 77 (через хворобу), підстава: свідоцтво про хворобу від 11.02.2021 №350, зареєстроване в УКЗ ГУНП 11.02.2021 (а.с.38).

ОСОБА_1 має право на пільги, установлені законодавством для ветеранів Національної поліції, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим 18.03.2021 (а.с.39).

Позивач ОСОБА_1 обґрунтовує свої позовні вимоги до ГУ НП у Львівській області порушенням його трудових прав, а саме Кодексу законів про працю України, Законів України «Про відпустки», «Про індексацію грошових доходів населення», Конституції України та Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, щодо невиплати йому при звільненні усіх належних сум. Окрім цього, вказує на порушення його прав щодо соціального захисту на належне пенсійне забезпечення.

Доводи позивача ОСОБА_1 щодо порушення відповідачем його трудових прав, внаслідок чого йому була завдана моральна шкода, неодноразово було предметом судового розгляду справ судами.

Так, рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30.09.2022 у справі №380/10130/22, задоволено повністю позов ОСОБА_1 та визнано протиправними дії ГУ НП у Львівській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової оплачуваної відпустки в кількості 15 днів за 2019 рік при звільненні зі служби в поліції, зобов`язано ГУ НП у Львівській області нарахувати та виплатити таку компенсацію. Судове рішення набрало законної сили 01.11.2022 (а.с.47-52).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17.10.2022 у справі №380/10420/22 задоволено повністю позов ОСОБА_1 та визнано протиправною бездіяльність ГУ НП у Львівській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення в період часу проходження служби в Національній поліції з 07.11.2015 по листопад 2017 року, зобов`язано ГУ НП у Львівській області нарахувати та виплатити таку індексацію грошового забезпечення за вказаний період. Судове рішення набрало законної сили 17.10.2022 (а.с.54-60).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28.10.2022 у справі №380/12608/22 задоволено частково позов ОСОБА_1 та визнано протиправними дії ГУ НП у Львівській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні без урахування індексації грошового забезпечення, встановленої Законом України «Про індексацію грошових доходів населення», зобов`язано ГУ НП у Львівській області здійснити перерахунок та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні, з урахуванням індексації грошового забезпечення, встановленої Законом України «Про індексацію грошових доходів населення», з урахуванням раніше виплачених сум. Судове рішення набрало законної сили 29.11.2022 (а.с. 63-68).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 31.10.2022 у справі №380/11468/22 задоволено повністю позов ОСОБА_1 та визнано протиправними дії ГУ НП у Львівській області щодо невключення сум індексації грошового забезпечення до довідки про додаткові щомісячні види грошового забезпечення ОСОБА_1 за останні 24 календарні місяці служби підряд перед місяцем звільнення, що подається для призначення пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та зобов`язано ГУ НП у Львівській області виготовити та надіслати до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області нову (уточнену) довідку про зазначені щомісячні додаткові види грошового забезпечення ОСОБА_1 . Судове рішення набрало законної сили 01.12.2022 (а.с. 71-77).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 11.11.2022 у справі №380/10745/22 задоволено частково позов ОСОБА_1 , визнано протиправною бездіяльність ГУ НП у Львівській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 доплати (грошове забезпечення) за несення служби в нічний час у розмірі 35% посадового окладу в період проходження служби в Національній поліції з 2018 по 2020 рік, зобов`язано ГУ НП у Львівській області нарахувати та виплатити таку доплату грошового забезпечення за вказаний період. Судове рішення набрало законної сили 14.02.2023 (а.с.81-86).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 26.01.2023 у справі №380/17904/22 задоволено частково позов ОСОБА_1 та визнано протиправною бездіяльність ГУ НП у Львівській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 12.02.2021 по 12.08.2021; визнано протиправною бездіяльність ГУ НП у Львівській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів за несвоєчасно виплачену індексацію грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 10.11.2022 та зобов`язано ГУ НП у Львівській області нарахувати і виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за вказаний вище період в сумі 8 597,82 грн, а також компенсацію втрати частини доходів за несвоєчасно виплачену індексацію грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 10.11.2022. Судове рішення набрало законної сили 04.07.2023 (а.с. 89-96).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21.04.2023 у справі №380/2948/23 задоволено частково позов ОСОБА_1 та визнано протиправною бездіяльність ГУ НП у Львівській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні зі служби в поліції за період з 12.02.2021 по 12.07.2021, зобов`язано ГУ НП у Львівській області нарахувати і виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні зі служби в поліції за вказаний вище період у розмірі 14 541,03 грн. Судове рішення набрало законної сили 13.11.2023 (а.с.99-102).

Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Тобто, рішеннями суду, які набрали законної сили, встановлено юридично значимі обставини, а саме протиправність дій та бездіяльності відповідача ГУ НП у Львівській області після звільнення позивача ОСОБА_1 щодо невиплати йому належних сум при звільненні.

Зазначені вище рішення Львівського окружного адміністративного суду були виконані відповідачем після набрання ними законної сили. Разом з тим, три рішення, зокрема у справах №380/10745/22, №380/11468/22 та №380/17902/22 виконані через Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (а.с.144-152).

Як вбачається із наданої позивачем ОСОБА_1 медичної документації, він є інвалідом армії третьої групи, у зв`язку з отриманою травмою в ДТП, під час проходження служби, в результаті нещасного випадку, не пов`язаного з виконанням службових обов`язків. З дня ДТП 25.08.2020 по даний час він отримує лікування (амбулаторне) та курс реабілітації. Згідно із медичним висновком ЛКК від 18.04.2024, мати позивача ОСОБА_3 у зв`язку із погіршенням здоров`я, з 14.12.2023 потребує постійного стороннього догляду, який здійснює син ОСОБА_1 . Згідно із медичним висновком ЛКК від 12.10.2023, сестра позивача ОСОБА_4 за станом здоров`я, а саме порушення опорно-рухового апарату, потребує постійного стороннього догляду, який здійснює син ОСОБА_1 (а.с.25,26,27,29-37).

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ, як джерела права.

Практика ЄСПЛ з питання відшкодування моральної шкоди свідчить про те, що оцінка такої шкоди за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. При цьому судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій за вчинення аналогічних правопорушень.

Зокрема, у рішеннях ЄСПЛ неодноразово було застережено, що деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами, але це не заважає суду присуджувати грошову компенсацію, якщо у нього є розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування (рішення у справі Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства Abdulaziz, Cabales and Balkandaliv. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, № 94, п.96).

Окрім цього, практикою ЄСПЛ визнано презумпцію моральної шкоди, що означає правило, відповідно до якого, у разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормальна» реагуюча на протиправну поведінку щодо неї людина відчуває страждання (моральну школу).

З цього погляду можливість людини реалізувати своє природне право на одержання компенсації за страждання і переживання, спричинені посяганням на належні їй особисті немайнові блага, слід розцінювати як один з виявів верховенства права. Водночас усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту, вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин.

У переважній більшості випадків ЄСПЛ: а) наголошує на розумно очікуваних, передбачуваних або звичайних за подібних обставин негативних наслідках, що мали б виникнути у немайновій сфері потерпілої особи; б) виходить з розумного врахування суті порушеного права, особливостей вчинення конкретного правопорушення та характерного для останнього негативного впливу на стан потерпілого; в) при визначенні розміру моральної шкоди керується власною практикою в аналогічних справах.

Отже, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженої Головою ЄСПЛ на підставі статті 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах.

Таким чином, з огляду на наведене, суд приходить до висновку, що внаслідок зазначених вище протиправних дій з боку ГУ НП у Львівській області, після звільнення зі служби в органах внутрішніх справ України, позивач ОСОБА_1 зазнав моральних страждань, що полягали у втраті нормальних життєвих зв`язків, необхідності докладання додаткових зусиль для здійснення організації свого життя, а також необхідності захищати в судовому порядку порушене своє трудове право. Він був поставлений в скрутне матеріальне становище, втратив можливість жити нормальним повноцінним життям, оскільки внаслідок отриманих травм під час виконання службових обов`язків, йому встановлена інвалідність третьої групи, а також він був позбавлений можливості отримувати належне пенсійне забезпечення.

Також суд враховує, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Разом з тим, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Наведені позивачем ОСОБА_1 обставини за своєю сукупністю, спричинили йому душевні страждання, переживання, стрес, відчуття невизначеності, тобто заподіяли йому моральну шкоду, відтак встановлено наявність моральної шкоди, внаслідок протиправних дій та бездіяльності відповідача щодо порушення зазначених вище трудових прав позивача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправним заподіянням такої, наявність вини відповідача в заподіянні такої.

Разом з тим, визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань позивача, немайнових втрат, зокрема, тяжкість вимушених змін у його житті, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, та виходячи із глибини душевних страждань, наявності відновленого порушеного права, шляхом виконання відповідачем зазначених рішень Львівського окружного адміністративного суду, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, шляхом стягнення компенсації за завдану моральну шкоду в розмірі 10 000 грн, що відповідатиме засадам розумності, справедливості та співмірності.

Законодавством не передбачено відповідальності безпосередньо посадової особи державного органу або органу місцевого самоврядування за спричинення шкоди при виконанні службових обов`язків перед особою, якій цієї шкоди завдано. Відповідно до вимог Цивільного кодексу України, обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Вказане узгоджується з положеннями ч.2 ст. 25 Бюджетного кодексу України, згідно з якою шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади або органу місцевого самоврядування, відшкодовується державою.

Окрім цього, таку позицію висловлено і у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року у справі № 415/1009/21 (провадження № 61-18055св21) та постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 квітня 2023 року у справі № 227/4691/21 (провадження № 61-3733св23).

Таким чином, моральна шкода на користь позивача ОСОБА_1 в розмірі 10 000 грн підлягає стягненню із Державного бюджету України.

Щодо судового збору, суд приходить до такого висновку.

Згідно частин 1, 6 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання: позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позивачу ОСОБА_1 слід повернути судовий збір в розмірі 3 028 грн, сплачений ним 09.02.2024 на рахунок ГУК Львів/Галицький р-н/22030101 відповідно до квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №0.0..1 у АТ КБ «ПриватБанк» відділення «Західне №17» (а.с.19), та компенсувати судовий збір за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 2, 10, 12, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України,

у х в а л и в:

позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про відшкодування моральної шкоди задоволити частково.

Стягнути із Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 10 000 (десять тисяч) грн.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Повернути ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 3 028 (три тисячі двадцять вісім) грн, сплачений ним 09.02.2024 на рахунок ГУК Львів/Галицький р-н/22030101 відповідно до квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №0.0..1 у АТ КБ «ПриватБанк» відділення «Західне №17».

Судовий збір компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 22.04.2024

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 .

Відповідач: Головне управління Національної поліції у Львівській області, , м.Львів, пл.Григоренка, 3.

Суддя О.Б. Кротова