КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи № 357/7345/23 Апеляційне провадження № 22-ц/824/5617/2024Головуючий у суді першої інстанції - Бондаренко О.В. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2024 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Верланов С.М., Невідома Т.О.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , які подано адвокатом Карандашовим Ярославом Олександровичем, на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 вересня 2023 року та на додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 жовтня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення компенсації (інфляційних втрат та 3% річних) за порушення грошового зобов`язання,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просив стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію у загальному розмірі 44 033,50 грн, з яких 6 754,58 грн - 3% від суми заборгованості, 37 278,92 грн - інфляційній втрати від суми заборгованості.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 31.05.2018 Деснянським районним судом м. Києва було ухвалено рішення у справі № 754/11726/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди завданої вчиненням злочину, яким, зокрема, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 149 243,49 грн у відшкодування матеріальної шкоди, 30 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди, 4 404,00 грн у відшкодування витрат за оплату висновку експерта за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи. Постановою Київського апеляційного суду від 25.10.2018 рішення суду першої інстанції в даній цивільній справі залишено без змін. Отже, 25.10.2018 рішення Деснянського районного суду м. Києва набрало законної сили, в зв`язку з чим, у відповідача виникло грошове зобов`язання перед позивачем на загальну суму 183 647,49 грн.

З моменту набрання рішенням законної сили відповідач почав добровільно його виконувати, сплачуючи заборгованість частинами, у зв`язку з чим позивач не звертався до органів виконавчої служби для примусового виконання рішення. Станом на 31.10.2019 відповідачем було добровільно сплачено позивачу грошову суму в розмірі 106 440,00 грн, зокрема: 41 475,00 грн - 30.12.2018; 40 215,00 грн - 16.04.2019; 24 750,00 грн - 31.10.2019. Однак, починаючи з листопада 2019 року відповідач перестав добровільно виконувати рішення суду, чим змусив позивача звернутися до суду із заявою про поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання. 27.06.2022 ухвалою Деснянського районного суду м. Києва у справі № 754/11726/15-ц вищевказану заяву позивача задоволено, останньому поновлено строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

16.05.2023 ПВ ВО Київської області Мойсеєм І.М. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_3 за виконавчим листом № 754/11726/15-ц від 19.11.2018. Станом на день звернення до суду з даним позовом залишок боргу відповідача перед позивачем становить 77 207,49 грн, який виник на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 31.05.2018 у справі № 754/11726/15-ц. З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до ст. 625 ЦК України, зокрема, право вимоги до відповідача сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми (а.с. 1-8).

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05.09.2023 позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення компенсації (інфляційних втрат та 3% річних) за порушення грошового зобов`язання, задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 три відсотки річних у розмірі 4 013,19 грн. та інфляційні втрати у розмірі 12 947,24 грн. за невиконання грошового зобов`язання, встановленого рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 31.05.2018 у справі № 754/11726/15-ц, за період з 01.06.2020 по 23.02.2022, всього в розмірі 16 960,43 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 413,52 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено (а.с. 76-85).

Додатковим рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02.10.2023 заяву представника позивача, адвоката Карандашова Я.О., про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення компенсації (інфляційних втрат та 3% річних) за порушення грошового зобов`язання, задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 777,57 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено (а.с. 102-107).

В апеляційній скарзі на рішення, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення у частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційній втрати за період з 24.02.2022 по 01.05.2023 та ухвалити у цій частині нове рішення, яким задовольнити відповідні позовні вимоги у повному обсязі. В іншій частині рішення залишити без змін. Вказує, що мотивуючи підстави відмови позивачу в задоволенні позову в оскаржуваній частині, суд першої інстанції посилається на положення ст. 617 ЦК України та лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1, що розміщений в мережі Інтернет, та адресований «Всім кого це стосується», та робить висновок про неможливість відповідача виконати свої зобов`язання перед позивачем внаслідок впливу форс-мажорних обставин - введення на території України воєнного стану, у зв`язку з військовою (збройною) агресією рф.

При цьому, у відзиві на позовну заяву, відповідач не послався на воєнний стан саме як на обставину непереборної сили (форс-мажор), в розумінні ст. 617 ЦК України, яка завадила своєчасному виконанню ним свого зобов`язання перед позивачем. У відзиві він лише перелічує «всі труднощі» які спіткали його протягом останніх років - пандемія, спричинена COVID-19, і воєнний стан, народження дитини, відсутність у нього банківських реквізитів позивача та втрату зв`язку з адвокатом останнього. Й лише суд першої інстанції зробив за відповідача відповідні висновки про наявність у нього форс-мажору, виділивши з переліченого воєнний стан та пославшись на положення ст. 617 ЦК України та лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1, в той час як сам відповідач не вважав це форс-мажором (а.с. 111-115).

В апеляційній скарзі на додаткове рішення, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати додаткове рішення в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 9 222,43 грн та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити відповідні вимоги у повному обсязі. В іншій частині додаткове рішення залишити без змін. Звертає увагу на те, що в оскаржуваному додатковому рішенні суд першої інстанції не ставить під сумнів обсяг наданих представником позивача послуг та їх вартість, співмірність витрат зі складністю справи, відповідності критерію реальності витрат та розумності їх розміру. Єдиною підставою для часткової відмови у задоволенні заявлених вимог стало часткове задоволення позовних вимог в судовому рішенні по суті спору. Тому, оскільки розмір витрат на правничу допомогу, який підлягає задоволенню, напряму залежить від розміру задоволених позовних вимог, а задоволення апеляційної скарги є підставою для відповідного задоволення заявлених вимог (а.с. 120-122).

Відзиву від учасника справи не надходило.

Судом апеляційної інстанції справу розглянуто в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив зі склавшихся для відповідача форс-мажорних обставин (обставини непереборної сили), а саме, військова агресія рф проти України, у зв`язку з чим у відповідача наявне скрутне матеріальне становище, та який має статус багатодітного батька.

Але погодитись із такими висновками у повній мірі не можливо з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, 31.05.2018 рішенням Деснянського районного суду м. Києва по справі № 754/11726/15-ц позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про відшкодування шкоди завданої вчиненням злочину, задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 149 243,49 грн у відшкодування матеріальної шкоди, 30 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди, 4 404,00 грн у відшкодування витрат за оплату висновку експерта за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи (а.с. 13-15).

25.10.2018 постановою Апеляційного суду Київської області апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 31.05.2018 залишено без змін (а.с. 16-18).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

19.11.2018 на виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 31.05.2018 по справі № 754/11726/15-ц було видано виконавчий лист, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 149 243,49 грн у відшкодування матеріальної шкоди, 30 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди, 4 404,00 грн у відшкодування витрат за оплату висновку експерта за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи (а.с. 19).

Станом на 31.10.2019 відповідачем ОСОБА_2 було добровільно сплачено позивачу ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 106 440,00 грн, а саме: 41 475,00 грн - 30.12.2018; 40 215,00 грн - 16.04.2019; 24 750,00 грн - 31.10.2019, що підтверджується копіями розписок (а.с. 20, 21, 22).

27.06.2022 ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, яка набрала законної сили 15.07.2022, заяву ОСОБА_1 , задоволено та поновлено строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання у справі № 754/11726/15-ц (а.с. 23-25).

16.05.2023 ПВ ВО Київської області Мойсеєм І.М. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_3 щодо примусового виконання виконавчого листа № 754/11726/15-ц, виданого 19.11.2018 Деснянським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 149 243,49 грн у відшкодування матеріальної шкоди, 30 000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди, 4 404,00 грн у відшкодування витрат за оплату висновку експерта за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи. Також, ПВ ВО Київської області Мойсеєм І.М. 16.05.2023 винесено постанови про стягнення з боржника основної винагороди, про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій. Про арешт коштів боржника, що підтверджується інформацією про виконавче провадження (а.с. 26, 27-32).

19.05.2023 ПВ ВО Київської області Мойсеєм І.М. було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_3 щодо примусового виконання виконавчого листа № 754/11726/15-ц, виданого 19.11.2018 Деснянським районним судом м. Києва на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з виконанням в повному обсязі рішення суду згідно з виконавчим документом (а.с. 57).

За змістом ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом положень ст.. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином ст. 599 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання. Згідно з наведеною нормою боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Правовий аналіз положень статей 526, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення.

З огляду на викладене, є обґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що зобов`язання, яке виникло між сторонами, виникло саме на підставі рішення Деснянського районного суду міста Києва від 31.05.2018 по справі № 754/11726/15-ц, яке набрало законної сили 25.10.2018 та за своїм характером є грошовим зобов`язанням, оскільки, полягає в тому, що ОСОБА_1 має право вимагати від ОСОБА_2 сплатити грошові кошти за невиконання грошового зобов`язання, в свою чергу, ОСОБА_2 зобов`язаний сплатити грошові кошти на користь ОСОБА_1 , зокрема у вигляді стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних на підставі ст. 625 ЦК України.

Однак, у подальшому, суд першої інстанції безпідставно посилається на ст. 617 ЦК України та лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1, як на підставу для часткового задоволення позову, з огляду на те, що збройна агресія російської федерації дійсно є форс-мажорною обставиною в розумінні українського законодавства. Проте, слід зазначити, що форс-мажор за своєю природою - це механізм захисту, а не зловживання, це обставини не залежні від суб`єкта, який на них посилається, ним не контрольовані, невідворотні й такі, що мають надзвичайний характер, чим і унеможливлюють належне виконання зобов`язань.

При цьому, форс-мажорні обставини не є механізмом універсальної дії, а лист Торгово-промислової палати не може бути абсолютним доказом неможливості належного виконання зобов`язання боржником. Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 911/589/21, від 14.02.2018 у справі № 926/2343/16, від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18, від 25.11.2021 у справі № 905/55/21 та зазначено, що сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами. Адже визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу.

Також, у вказаному судовому рішенні Верховний Суд дійшов висновку про те, що відповідачем не обґрунтовано пов`язаності наведених у сертифікаті Торгово-промислової палати України форс-мажорних обставин (обставини непереборної сили) з неможливістю виконання зобов`язання перед позивачем».

Таким чином, суд першої інстанції при розгляді справи мав би розглядати наявність існування у відповідача обставин непереборної сили, які унеможливили (на думку суду) виконання зобов`язання перед позивачем, виключно у сукупності з іншими доказами.

В той же час, відповідач не посилається на форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), як на підставу неможливості виконання зобов`язання, вказує на скрутне матеріальне становище загалом, а також на відсутність зв`язку з адвокатом позивача для проведення повного розрахунку та народження дитини.

Таким чином, невиконання відповідачем свого зобов`язаннях перед позивачем було зумовлено саме суб`єктивними причинами, а не обставинами непереборної сили. Жодних доказів, які б свідчили про протилежне, відповідачем надано суду не було.

До того ж, слід зазначити, що є безпідставним посилання відповідача на п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, яким передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування, у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.

Проте, з аналізу даної норми вбачається, що звільнення позичальника від відповідальності застосовується «у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем)». Натомість, правовідносини між позивачем та відповідачем мають не договірний, а деліктний характер, а отже, вказана норма, безперечно, не може бути застосована до зобов`язання відповідача перед позивачем по відшкодуванню шкоди, завданої вчиненням злочину.

Окрім того, судове рішення про стягнення з відповідача грошової суми в якості відшкодування шкоди, завданої позивачу, було ухвалено ще в 2018 році, а остання виплата (до остаточного розрахунку в травні 2023 року) була здійснена ще в жовтні 2019 року, тобто задовго до введення в Україні карантинних обмежень, воєнного стану та народження у відповідача дитини.

Вказані обставини були залишені судом першої інстанції поза увагою, що спричинило ухвалення судом протиправного рішення.

Враховуючи вищевикладене, ухвалення судом першої інстанції рішення про відмову в частині позовних вимог про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат за період з 24.02.2022 по 01.05.2023 стало наслідком неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідності висновків суду дійсним обставинам справи.

Отже, за період з 24.02.2022 по 01.05.2023 3% річних складають 2 741,39 грн, інфляційній втрати - 24 331,68 грн, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, тому рішення суду в оскаржуваній частині підлягає скасуванню та ухваленню нового про задоволення позовних вимог. В іншій частині рішення підлягає залишенню без змін.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги позивача на додаткове рішення, у якій зазначено, що частково задовольняючи заяву про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції керувався п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, якою передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому, будь-яких заперечень щодо заявленого розміру понесених позивачем витрат на правничу допомогу відповідачем подано не було.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Так, за існуючого правового регулювання у сторін з`явилась можливість відшкодувати понесені на правову допомогу витрати (у разі доведення власної правоти у спорі з протилежною стороною). При цьому, норми статей 137, 141 ЦПК України спрямовані саме на захист прав та інтересів учасників судових процесів, а не адвокатів. Встановлена на законодавчому рівні можливість учасників отримати відшкодування понесених витрат, на правничу допомогу сприяє нормальному розвитку галузі, дозволяє учасникам судових процесів залучати для захисту свої прав кваліфікованих адвокатів, даючи при цьому таким особам законне право сподіватись на повне або часткове відшкодування понесених витрат у разі доведення власної правової позиції.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, суд має враховувати складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значення справи для сторони (постанова КЦС ВС від 23.06.2022 у справі 607/4341/20).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін (висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 19.02.2020, справа № 755/9215/15-ц).

Тобто, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, суд має урахувати розумність розміру витрат на професійну правову допомогу, а також пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю провадження, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності витрат.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Проти розміру витрат на правничу допомогу має заперечувати обов`язково інша сторона і якщо вона не заперечує, то у суду відсутні підстави надавати оцінку кількості часу витраченому адвокатом на виконання робіт, а також суд не вправі зменшувати розмір витрат на професійну допомогу адвоката.

Тобто, суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду 13.03.2019 у справі № 826/7806/17, 20.12.2018 у справі № 316/4923/16-а, 01.10.2018 у справі № 815/4619/17, 02.09.2019 у справі № 520/3939/19, від 17.12.2020 у справі № 922/3708/19, а також у справі № 607/14338/19-ц від 01.10.2021.

З огляду на викладене, та враховуючи відсутність заперечень зі сторони відповідача щодо заявленого розміру понесених витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про часткове задоволення заяви, тому додаткове рішення у відмовленій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення заяви про відшкодування понесених витрат на правничу допомогу. Тому, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати у розмірі 9 222,43 грн понесених витрат на правничу допомогу. В іншій частині додаткове рішення слід залишити без змін.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , які подано адвокатом Карандашовим Ярославом Олександровичем,задовольнити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 вересня 2023 року у відмовленій частині скасувати та ухвалити нове, про задоволення позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_2 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; адреса проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) компенсацію за порушення грошового зобов`язання у вигляді інфляційних втрат у розмірі 24 331(двадцять чотири тисячі триста тридцять один),68 грн та 3% річних у розмірі 2 741(дві тисячі сімсот сорок один),39 грн. В іншій частині рішення залишити без змін.

Додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 жовтня 2023 року у відмовленій частині скасувати та ухвалити нове про задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; адреса проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) понесені судові витрати у розмірі 9 222(дев`ять тисяч двісті двадцять два),43 грн. В іншій частині додаткове рішення слід залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Суддя-доповідач

Судді