Справа № 239/671/21
Провадження № 2/202/2454/2024
12 квітня 2024 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська
у складі: головуючого судді - Слюсар Л.П.,
за участю секретаря - Пеки Д.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання кредитних коштів спільною сумісною власністю та стягнення її частини,-
18 листопада 2021 року до Новогродівського міського суду Донецької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання кредитних коштів спільною сумісною власністю та стягнення її частини.
В обґрунтування посилаючись на те, що сторони перебували у шлюбі з 15 грудня 2017 року. Шлюб розірвано рішенням Новогродівського міського суду Донецької області від 26 серпня 2021 року, яке набрало чинності. Від вказаного шлюбу мають одну неповнолітню дитину сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Починаючи з травня 2021 року відповідач одноособово користувався кредитною лінією та банківською карткою позивача.
У 2021 році стосунки між сторонами погіршилися та з початку липня 2021 року були фактично розірвані шлюбні відносини, та відповідач не повернув позивачу банківську картку і розпорядився грошима з кредитної лінії.
За період з 01.05.2021 року по 27.06.2021 року відповідач повністю зняв гроші з рахунку в розмірі 40 075,36 грн. та було нараховано проценти за користування в розмірі 3774,90 грн.
У зв`язку з тим, що відповідачем були зняті кредитні кошти, позивач заблокувала картку та запропонувала відповідачу повернути їй половину отриманих кредитних коштів, однак їй було відмовлено. Згідно з умовами кредитного договору позивач повинна регулярно поповнювати ліміт на рахунку, що вона і зробила після розірвання шлюбу.
Ухвалою судді Новогродівського міського суду Донецької області від 20 грудня 2021 року відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.
Відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, розпорядженням голови Верховного Суду від 29.04.2022 року за № 26/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (Новогродівський міський суд Донецької області)» було змінено територіальну підсудність судових справ Новогродівського міського суду Донецької області Індустріальному районному суду міста Дніпропетровська.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 грудня 2023 року, головуючим суддею у розгляді вказаної позовної заяви визначено суддю Слюсар Л.П.
Ухвалою судді від 13 грудня 2023 року було прийнято позовну заяву до провадження з призначенням до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.
Позивачка в судове засідання не з`явилася. Про час і місце слухання справи повідомлялась належним чином. Відповідно до заяви, яка надійшла до суду 06.02.2024 року, документ сформований в системі «Електронний суд», просила суд розглядати справу без її участі та без участі представника позивача та задовольнити позовні вимоги з наведених в позові підстав.
Відповідач у судове засідання не з`явився. Про час і місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Заяв та клопотань не надійшло. Відзиву не надав. Враховуючи, що позивачка не заперечувала проти ухвалення заочного рішення, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення, відповідно до вимог ст. 280-282 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів.
У зв`язку з неявкою всіх учасників справи, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, належно з`ясувавши всі обставини справи, дослідивши матеріали позовної заяви в сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що сторони з 15 грудня 2017 року перебували в зареєстрованому шлюбі, про що складено актовий запис №14, Виконавчим комітетом Миколаївської сільської ради Покровського району Донецької області.
Рішенням Новогродівського міського суду Донецької області від 26 серпня 2021 року справа №239/399/21, провадження №2/239/397/2021 шлюб між сторонами розірвано.

Під час шлюбу, відповідно до заяви №601 про приєднання до Договору від 11.03.2020 року ОСОБА_1 прийняла пропозицію АТ «ПУМБ» на укладання Договору комплексного обслуговування фізичних осіб та отримала кредитну лінію на 10000,00 грн. з процентною ставкою 47,88% та було відкрито поточний рахунок НОМЕР_1 , сума кредитної лінії в подальшому була збільшена.

Згідно з Виписки по рахунку ОСОБА_1 НОМЕР_1 за період з 01.05.2021 року по 27.06.2021 року отримано кредитних коштів 40075,36 грн. та нараховані відсотки за користування кредитною лінією 3774,90 грн.

Відповідно до виписки по рахунку:16.07.2021 року поповнено рахунок на 13700,00 грн. та погашено заборгованості по відсоткам в сумі 23,61 грн.; 26.08.2021 року поповнено рахунок на 15600,00 грн. та погашено заборгованості по відсоткам в сумі 2409,70 грн.; 14.09. 2021 року поповнено рахунок на 3000,00 грн. та погашено заборгованості по відсоткам в сумі 969,70 грн.; 24.09.2021 року поповнено рахунок на 11553,37 грн. та 30.09.2021 року погашено заборгованості по відсоткам в сумі 371,89 грн Станом на 30.09.2021 року борг відсутній.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Так, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту ( ч.1 ст. 61 СК України).

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.3 ст.61 СК України) .

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Згідно з ч.4 ст.65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК.

Суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору -інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Разом із тим, при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Отже, у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержане за рахунок останніх майно, внаслідок укладення кредитних договорів, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

До критерій, які застосовуються для визначення належності коштів, отриманих за договором одним з подружжя, спільною сумісною власністю відносяться: 1) чи укладено договір під час шлюбу; 2) чи укладено договір в інтересах сім`ї, а не у власних, не пов`язаних із сім`єю інтересах одного з подружжя; 3) чи використано одержане за договором в інтересах сім`ї не у власних, не пов`язаних із сім`єю інтересах одного з подружжя.

В силу положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 07.10.2020 року у справі №752/7501/18, Верховний Суд вказав, тлумачення частини 4 ст. 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим з подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Постановою Верховного Суду від 14.06.2022 у справі № 2011/13610/12, зазначено, «оскільки використано кредит в інтересах сім`ї, дружина позичальника несе солідарну відповідальність за неповернення боргу відповідно до частини четвертої статті 65 СК України».

У постанові від 30.06.2020 у справі №638/18231/15-ц Велика Палата Верховного Суду сформувала правовий висновок про те, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). Той факт, що сторони не врахували відповідних боргових зобов`язань при укладенні договору про поділ майна подружжя, не може доводити відсутність цих спільних боргових зобов`язань колишнього подружжя. Таким чином правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

У постанові Верховного Суду від 07.10.2020 у справі № 205/5882/18 зазначено, що за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність. При вирішенні спору про порядок виконання подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном.

Крім того, на необхідності поділу боргів подружжя вказує у своїх висновках Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в постанові від 08.07.2020 у справі №465/275/16-ц, зокрема зазначивши, що до складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя. Оскільки подружжям отримано у кредит для придбання спільного майна та проведення у ньому капітального ремонту, то і кредитні кошти є об`єктом спільної сумісної власності, тому борг з їх повернення є спільним боргом подружжя.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 05.10.2021 у справі № 755/16464/20 зазначено, що борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, враховуються при поділі майна (пункти 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»). Унаслідок придбання подружжям квартири в кредит, боргові зобов`язання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина, а не тільки той з подружжя, який підписав договір. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Виконання кредитних зобов`язань, які виникли у обох з подружжя, за рахунок коштів одного з них (у тому числі і частково) може бути підставою для вимог до іншого подружжя, в тому числі і за правилами статті 544 ЦК України.

Так, відповідно до статті 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов`язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці.

Зазначена компенсація може бути стягнута лише у разі погашення за особисті кошти кредитної заборгованості, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеним у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16 та постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 712/6574/16-ц.

Отже, практика Верховного Суду зводиться до того, що виконання кредитних зобов`язань, які виникли у обох з подружжя, за рахунок коштів одного з них (у тому числі і частково), є підставою для вимог до іншого подружжя, в тому числі і за правилами статті 544 ЦК України.

У подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержане за рахунок них майно, внаслідок укладення кредитних договорів, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. До такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 02.06.2022 у справі № 640/1816/19.

Відповідно до ст. 76 ПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як встановлено в судовому засіданні 11.03.2020 року між ОСОБА_1 та АТ «ПУМБ», укладено кредитний договір №601, яким отримано невідновлювальну кредитну лінію у розмірі 10000,00 грн., яка в подальшому була збільшена до 40075, 36 грн.

Рішенням Новогродівського міського суду Донецької області від 26 серпня 2021 року встановлено, що сімейно-шлюбні відносини сторони припинили з липня 2021 року, з цього часу сторони мешкають окремо, спільне господарство не ведеться, позивач разом з дитиною мешкає у батьків. Позивач уникає спілкування з відповідачем, в зв`язку з побоюванням за своє життя та здоров`я, що свідчить про її звернення до поліції та підтверджується терміновими заборонними приписами стосовно кривдника, відповідно до яких відповідачу було двічі заборонено наближатися до позивача 03.08.2021 року та 09.08.2021 року строком на п`ять діб.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В ході розгляду справи, судом встановлено, що кредитний договір від 11.03.2020 року укладений в інтересах сім`ї, так згідно з виписок з особового рахунку ОСОБА_1 за період з 01.05.2021 року по 27.06.2021 року кошти використувалися подружжям на придбання товарів та наданих послуг, відповідач ОСОБА_2 користувався картою та з травня по червень 2021 року ним перераховувалися кошти на картку, вказані обставини доведені позивачем належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами. Позивачем після розірвання шлюбу кредит в сумі 40075,36 грн. та нараховані відсотки за користування кредитною лінією 3774,90 грн. погашено. Всього сплачено позивачем 43850,26 грн. з яких половина складає 21925,13 грн. ( 43850,26 :2 = 21925,13). Борг станом на 30.09.2021 року борг відсутній.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з положеннями статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У разі недостатності доказів, наявності сумнівів щодо їх достовірності, суд вправі запропонувати представити докази тій стороні, яка несе обов`язок по їх доказуванню.

У ч. 4 статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00, § 23).

Отже, суд доходить висновку, що вимоги ОСОБА_1 про визнання суму коштів кредитної лінії сумісним майном подружжя та стягнення з ОСОБА_2 на її користь 1/2 частину отриманих з карткового рахунку грошей, які є їх сумісною власністю, в розмірі 21925,13 грн. та, які сплачені на рахунок позивачем після припинення подружніх відносин знайшли своє підтвердження в судовому засіданні законні і підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені судові витрати в розмірі 908,00 грн.

Відповідно до частини четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 4,13,141,259,263-265,280-282 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про визнання кредитних коштів спільною сумісною власністю та стягнення її частини задовольнити.

Визнати суму коштів кредитної лінії сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився у м. Макіївка Донецької області, на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) 1/2 частину отриманих з карткового рахунку грошей, які є їх сумісною власністю, в розмірі 21925 (Двадцять одна тисяча дев`ятсот двадцять п`ять) гривень 13 коп.

Стягнути із ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) судові витрати по справі в розмірі 908 грн.00 коп.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його оголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду у тридцятиденний строк з дня проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено 12.04.2024 року.

Суддя Л.П. Слюсар