Провадження №2/201/550/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2024 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Федоріщева С.С.,

при секретарі Максимовій О.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа - Орган опіки та піклування Криворізької міської ради, Орган опіки та піклування Адміністрації Соборної районної ради Дніпровської міської ради, про позбавлення батьківських прав, -

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача.

19 вересня 2022 року ОСОБА_3 звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_4 , третя особа - Орган опіки та піклування Криворізької міської ради про позбавлення батьківських прав (а.с.1-4).

В обґрунтування позовних вимог позивачка послалася на те, що 14 серпня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції був зареєстрований шлюб між нею та відповідачем, про що в книзі реєстрації шлюбів було зроблено відповідний актовий запис №631. Від цього шлюбу у сторін народилася донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі №201/11549/17 від 13.11.2017 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу до теперішнього часу донька сторін проживає з позивачкою. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі №201/11074/19 від 10.02.2020 року з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання доньки у розмірі 3000 грн., виконавчий лист, отриманий за цим рішенням знаходиться у Соборному відділі державної виконавчої служби у м. Дніпрі, виконавче провадження НОМЕР_1. Більше 3 років відповідач не сплачує аліменти, стонам на 31.07.2023 року заборгованість по сплаті аліментів становить 111000 грн. Після розірвання шлюбу відповідач дуже рідко бачиться з донькою, з вересня 2019 року взагалі не спілкувався з нею та жодного разу її не бачив. Відповідач не цікавиться життям та інтересами доньки, навчанням та станом її здоров`я, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, не спілкується з нею та не приймає участь у її вихованні. Відповідач зовсім не дбає про дитину, його не цікавить, чи забезпечена вона необхідними потребами - харчуванням, одягом, лікуванням, протягом довготривалого часу (4 роки) свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками. Крім того, відповідач має алкогольну залежність, лікувався у психоневрологічному диспансері, ця обставина впливає на предмет спору, однак позивачка не в змозі самостійно отримати документальне підтвердження цього факту, тому просила суд витребувати зазначену інформацію з Психоневрологічного диспансеру СМБ №1 (м. Дніпро, Запорізьке шосе, буд. 11)

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 19 вересня 2023 року указана позовна заява передана для розгляду судді Федоріщеву С.С. (а.с.40)

25 вересня 2023 року на виконання вимог ч.8 ст.187 ЦПК України, судом отримано відомості про місце реєстрації відповідача з Єдиного державного демографічного реєстру (а.с.42-43).

Ухвалою судді від 25 вересня 2023 року відкрито провадження у вищевказаній цивільній справі (а.с.44).

24 жовтня 2023 року до суду надійшла спільна заява сторін про затвердження мирової угоди із додатком її примірника, відповідно до якого відповідач визнає позовні вимоги в обмін на відмову позивачки від стягнення на її користь аліментів на утримання доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.51-52).

Ухвалою суду від 25 жовтня 2023 року у затвердженні зазначеної мирової угоди відмовлено (а.с.55-56).

29 листопада 2023 року до суду надійшла заява начальника служби у справах дітей виконкому Металургійної районної у місті Кривому Розі ради стосовно неможливості надання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача через те, що останній проживає в Соборному районі м. Дніпра та зазначено про доцільність отримання такого висновку від Органу опіки та піклування Адміністрації Соборної районної ради Дніпровської міської ради. 30 листопада 2023 року до суду надійшов лист Служби у справах дітей виконкому Криворізької міської ради щодо переадресації ухвали про відкриття провадження у даній справі, позову з додатками та судової повістки на адресу Служби у справах дітей виконкому Металургійної районної у місті Кривому Розі ради (а.с.61-62, 67).

Ухвалою суду від 24 січня 2024 року до участі у розгляді справи у якості третьої особи залучено Орган опіки та піклування Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради, витребувано у цього органу висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Крім того, за клопотанням сторін витребувано з Психоневрологічного диспансеру СМБ №1 м. Дніпра інформацію щодо лікування відповідача та з Державної прикордонної служби України інформацію про дати перетину кордону України позивачкою та донькою сторін починаючи з 13.11.2017 року (а.с.106-108).

05 березня 2024 року до суду надійшла заява представника Органу опіки та піклування Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради про розгляд справи у їх відсутність, до цієї заяви додано Рекомендацію Комісії з питань захисту прав дитини Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради, що адресована Управлінню -службі у справах дітей Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради стосовно необхідності підготовки заяви до суду від представника цього органу щодо неможливості надання суду висновку в порядку ст.19 СК України, у зв`язку з тим, що дитина не проживає на території Соборного району м. Дніпра (а.с.127-128).

Стислий виклад відзиву на позов. Позиції сторін в судовому засіданні.

19 грудня 2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача, у якому проти задоволення позову заперечували та послалися на те, що позивачка після розірвання шлюбу та переїзду до м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, перешкоджала Позивачу в здійсненні ним своїх обов`язків по вихованню дитини, позбавляла його можливості спілкуватись с донькою, будь яку інформацію про доньку надавати відмовлялась. З початком озброєної агресії позивачка разом з донькою переїхали до Польщі, і відповідач взагалі втратив фізична можливість відвідувати доньку. Після переїзду до Польщі, позивачка також перешкоджала відповідачу в спілкуванні з донькою за допомогою Інтернету та соціальних мереж.

Дійсно з дати винесення Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська рішення про стягнення аліментів Відповідач з липня 2020 року припинив сплату аліментів, через конфлікт з позивачкою, що виник через перешкоджання нею відповідачу у побаченнях з донькою. Однак, після початку збройної агресії, Відповідач, враховуючи, що позивачка вимушено покидає Україну разом з донькою передав їй грошові кошти у сумі 30 000 (тридцять тисяч) доларів США, на що остання пообіцяла відповідачу подати до виконавчої служби заяву про відсутності заборгованості зі сплати аліментів. Свідком передачі грошових коштів була матір позивачки. Відповідач заперечує наявність у нього діагнозу - хронічний алкоголізм. Дублікат відзиву надійшов до суду через систему «Електронний суд» (а.с.78-81, 87-92).

У судовому засіданні представники сторін підтримали свої позиції з підстав, зазначених у позовній заяві та відзиві на неї.

При цьому представник позивачки пояснив, що за його даними, остання разом з дитиною наразі перебуває за кордоном, про отримання від відповідача грошових коштів у розмірі 30 000 (тридцять тисяч) доларів США вона йому нічого не повідомляла.

Представник відповідача зазначив, що останній наразі позбавлений можливості не тільки сплачувати аліменти, але й здобувати кошти на своє існування, оскільки державним виконавцем при виконанні судового рішення про стягнення з нього аліментів, його було позбавлено права керування автомобілем, в той час, як він працює таксистом та це єдиний його заробіток. Крім того, позивачка наразі приховує від нього не тільки місце свого проживання, але й місце проживання дитини, перешкоджаючи тим самим виконанню ним своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини та в реалізації ним своїх прав щодо спілкування з дитиною, адже, як з`ясувалося з довідки Державної прикордонної служби під час розгляду справи, позивачка з початку війни з України з донькою не виїжджала.

Фактичні обставини встановленні судом.

Суд, розглянувши вислухавши сторони та дослідивши надані докази з увагою на їх належність, допустимість та достатність, встановив наступне.

14 серпня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції між сторонами був зареєстрований шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів було зроблено відповідний актовий запис №631. Від цього шлюбу у сторін народилася донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.12).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі №201/11549/17 від 13.11.2017 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.13-14).

Після розірвання шлюбу до теперішнього часу донька сторін проживає з позивачкою, що сторонами визнається.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі №201/11074/19 від 10.02.2020 року з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання доньки у розмірі 3000 грн. (а.с.15-22)

Виконавчий лист, отриманий за цим рішенням про стягнення аліментів знаходиться у Соборному відділі державної виконавчої служби у м. Дніпрі, виконавче провадження НОМЕР_1 (а.с.23-26).

Більше 3 років відповідач не сплачує аліменти, станом на 31.07.2023 року заборгованість по сплаті аліментів становить 111000 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості, виконаним державним виконавцем (а.с.27-28).

Позивачкою надано до суду копії пояснень її матері ОСОБА_6 , та її подруги ОСОБА_7 , у яких вони дають негативну оцінку відповідачу, зазначають, що він не приймає участі у вихованні доньки, не відвідує її та не цікавиться її життям, а також не надає позивачці матеріальної допомоги на утримання доньки. Коли він дуже рідко приходив, то знаходився в стані алкогольного сп`яніння, або із запахом спиртного (а.с.29-39).

Відповідно до характеристики ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дитина навчалася в «Середній загальноосвітній школі №20» Дніпровської міської ради з 01.09.2021 по 11.07.2023 та проживала за адресою АДРЕСА_1 . Характеристика позитивна, зазначено, що мати постійно цікавилася навчанням дитини, відповідальна ставилася до її виховання (а.с.103).

Відповідно до інформації Державної прикордонної служби України, що надійшла до суду 14 лютого 2024 року, позивачка з донькою останній раз перетинали державний кордон України 27 січня 2022 року, в`їхавши до України через аеропорт Бориспіль, після цього відомостей про їх виїзд з України - немає (а.с.117).

Відповідно до Епікризу з історії хвороби ОСОБА_4 №703, відповідач перебував на стаціонарному лікуванні у Психоневрологічному диспансері ГУ «СМБ-1 МОЗ України» з 23.08.2017 по 07.09.2017 з діагнозом «Гострий переважно маячний психотичний розлад. F23.3», що виразилося у безсонні, внутрішній напрузі, дратівливості, «вибуховості», підозрілістю, що за ним стежать. При виписці з лікування параноїдальну симптоматику куповано, спокійний, впорядкований, настрій нейтральний, емоційні реакції адекватні, орієнтований всебічно вірно, обмани сприйняття не висловлює, поведінкою не виявляє, сомато-неврологічно стабільний (133-134).

Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного позивачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В даному випадку, підставою для позбавлення відповідача батьківських прав позивачка зазначає те, що відповідач більше трьох років (з червня 2020 року) ухиляється від обов`язку утримувати свою доньку, має заборгованість зі сплати аліментів, після розірвання шлюбу дуже рідко бачився з донькою, а з вересня 2019 року взагалі не спілкувався з нею та жодного разу її не бачив, не цікавиться її життям та інтересами, навчанням, станом її здоров`я, не піклується про її фізичний та духовний розвиток дитини, не приймає участь у її вихованні, має алкогольну залежність.

Надаючи оцінку доводам позивачки з урахуванням пояснень сторін та аналізу наданих доказів, суд бере до уваги, що відповідачу фактично не відомо, де саме проживає позивачка з донькою, та ці відомості від нього приховувалися, адже навіть представник позивачки зазначає, що вона проживає з дитиною за кордоном, в той час як за відомостями Державної прикордонної служби вони не залишали України з початку війни.

У своєму відзиві на позов сторона відповідача зазначає про впевненість останнього про те, що позивачка після розірвання шлюбу переїхала до м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, а з початком озброєної агресії переїхала з донькою до Польщі, і відповідач взагалі втратив фізичну можливість відвідувати доньку.

Однак, зазначене спростовується інформацією з характеристики ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про те, що дитина навчалася в «Середній загальноосвітній школі №20» Дніпровської міської ради з 01.09.2021 по 11.07.2023 та проживала за адресою АДРЕСА_1 . При цьому у позовній заяві позивачка зазначила адресу свого проживання з донькою у м. Кривий Ріг.

Наведене у своїй сукупності дає підстави для висновку про те, що поведінка позивачки щодо приховування свого місця проживання разом з донькою від відповідача не сприяла виконанню ним своїх батьківських обов`язків. Доказів протилежного суду не надано. При цьому суд зауважує на тому, що проживання дитини разом з матір`ю не вказує на те, що батько втратив інтерес до дитини та його поведінку щодо дитини неможливо змінити на краще. Наявність такого інтересу підтверджується також ним, що у справі, що розглядається, відповідач зайняв активну позицію щодо відстоювання своїх батьківських прав, не самоусунувся від розгляду цієї справи, скористався правовою допомогою адвоката, подавав відзив на позовну заяву, докази на підтвердження своєї позиції щодо позовних вимог до нього тощо.

Водночас, права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

При цьому, позбавлення батьківських прав є передчасним без відповідного висновку органу опіки та піклування щодо попередження батька (матері) про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (ВССУ у справі № 211/559/16-ц від 01.11.2017).

В даному ж випадку, незважаючи на вжиті судом заходи, не тільки відповідного висновку органу опіки та піклування щодо попередження відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, але й про доцільність позбавлення його батьківських прав, суду не надано.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Відповідно до роз`яснень, наданих в Постанові Пленуму Верховного суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

В постанові Верховного Суду від 15.04.2021 у справі № 243/13192/19-ц зазначено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу і повинен застосовуватись у випадках свідомого та умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, та з врахуванням того, що такий захід буде застосований в інтересах дітей.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (Hunt v. Ukraine, №31111/04, § 58, ЄСПЛ , від 07 грудня 2006 року).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. При цьому основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Враховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що позбавлення відповідача батьківських прав є невиправданим, настільки крайнім заходом сімейно-правового характеру, який не відповідає інтересам дітей. У цьому випадку, держава, як про це влучно висловився Європейський суд у справах людини у рішенні «Савіни проти України», має допомогти родині у складній ситуації, без застосування радикальних заходів.

В постанові від 02.09.2020 у справі № 557/1101/18 Верховний Суд, скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції, також зауважив, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінки. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

В постанові від 06.05.2020 у справі № 753/2025/19 Верховний Суд також зазначив, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини.

Таким чином, позбавлення відповідачів батьківських прав можливе за обов`язкової сукупності двох умов: перша - відповідачі втратили інтерес до дітей; друга - їх поведінку щодо дітей неможливо змінити на краще.

Суд констатує, що позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно дитини є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).

Також, ВССУ у справі № 211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XII передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно дитини не забезпечуватиме інтересів самої дитини.

Доходячи до такого висновку, суд відхиляє доводи позивачки про те, що відповідач має психічну хворобу та зловживає спиртними напоями, оскільки з наявних у справі медичних документів факт зловживає відповідачем спиртними напоями не підтверджується, а психічне захворювання, що мало місце у 2017 році не є небезпечним для оточуючих, мало разовий характер багато років тому, після лікування стан відповідача нормалізувався.

Також суд відхиляє надані на користь позовних вимог копії пояснень матері позивачки та її подруги, оскільки ці особи не допитувалися у судовому засіданні за правилами допиту свідків із приведенням їх до присяги свідка, клопотань з цього приводу сторона позивачки не заявляла. До того ж об`єктивність пояснень даних осіб є сумнівною через їх зв`язок з позивачкою.

Водночас, суд критично ставиться й до доводів сторони відповідача про те, що останній передав позивачці в рахунок підтримки доньки та на забезпечення її життя за кордоном 30 тис. доларів США, оскільки сторона позивачки цьому факту заперечує, а жодних доказів, які б підтверджували цей факт, в розпорядження суду не надано.

Доходячи до таких висновків, суд звертає увагу на те, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 у справі "Руїз Торія проти Іспанії", від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України».

В даному випадку позивачка не довела та не надала суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення батька по відношенню до дитини батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про те, що відповідач втратив інтерес до дитини та його поведінку щодо дитини неможливо змінити на краще.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, а тому вважає за необхідне у позовній заяві відмовити.

У зв`язку з тим, що суд дійшов ґрунтовного висновку про відмову у задоволенні позову, судом не вбачається підстав для відшкодування судового збору.

На підставі викладеного вище, керуючись вимогами ст.ст. 164, 166 СК України; ст.ст. 12, 13, 48, 76-82, 141, 229, 259, 263-265, 268, 273, 280-283, 353 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа - Орган опіки та піклування Криворізької міської ради, Орган опіки та піклування Адміністрації Соборної районної ради Дніпровської міської ради, про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом 30 діб до Дніпровського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.С. Федоріщев