ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2024 року

м. Черкаси

Справа № 712/5765/23
Провадження № 22-ц/821/530/24
Категорія: 301030100

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В.

суддів: Бородійчука В.Г., Василенко Л.І.

за участю секретаря: Мунтян К.С.

учасники справи:

позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт»,

представник позивача: адвокат Філатова Наталія Анатоліївна

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

представник ОСОБА_1 : адвокат Євтушенко Микола Павлович

представник КБ «Приватбанк»: Назаренко Сергій Миколайович ,

третя особа: ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкасив режимі відеоконференції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 січня 2024 року (ухваленого під головуванням судді Романенко В.А. в приміщенні Соснівського районного суду м. Черкаси, повний текст рішення складено 22 січня 2024 року) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа: ОСОБА_4 , про визнання правочинів недійсними та скасування державної реєстрації іпотеки, обтяження,-

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

18 травня 2023 року через засоби поштового зв`язку ТОВ «ФК «Форінт» звернулося до Соснівського районного суду м. Черкаси із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , АТ КБ «ПриватБанк», третя особа: ОСОБА_4 , про визнання правочинів недійсними та скасування державної реєстрації іпотеки, обтяження.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що 13.02.2008 між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», СПД ОСОБА_1 було укладено Генеральну кредитну угоду № 010/02-16/210-08, відповідно до якої кредитор на підставі цієї угоди зобов`язався надавати позичальнику кредитні кошти в порядку і на умовах, визначених в угоді та кредитних договорах, укладених в її рамках.

13.02.2008 між Банком та ФОП ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №010/02-16/210/01-08, на підставі даного договору позичальнику було надано кредит в сумі 1 000 000,00 грн, строком до 12.02.2018.

В межах Генеральної кредитної угоди між Банком та ОСОБА_1 05.06.2008 укладено Кредитний договір № 010/02-16/210/02-08, на підставі даного договору позичальнику було надано кредит в сумі 126 900,00 дол. США, строком до 12.02.2018.

Банк свої обов`язки за вищеназваними договорами виконав в повному обсязі, а боржник порушив свої зобов`язання, внаслідок чого створилася заборгованість.

21.12.2012 Господарський судом Черкаської області у справі №15/5026/1667/2012 прийнято рішення про стягнення заборгованості за Кредитним договором №010/02-16/210/01-08 від 13.02.2008 у загальному розмірі 710 351,28 грн.

04.02.2013 Соснівським районним судом м. Черкаси у справі № 2-3113/12 прийнято рішення про стягнення заборгованості за Кредитним договором №010/02-16/210/02-08 від 05.06.2008 в загальному розмірі 995 456,69 грн.

З метою виконання рішення суду у справі №15/5026/1667/2012, 15.01.2013 стягувачу був виданий виконавчий документ (наказ) про стягнення заборгованості.

Також, з метою виконання рішення суду у справі № 2-3113/12, 04.04.2013 Соснівським районним судом м. Черкаси стягувачу видано виконавчий лист про стягнення заборгованості.

11.04.2018 між AT «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «ФК «Форінт» укладено договір, за яким AT «Райффайзен Банк Аваль» відступило право вимоги за вище вказаними Кредитними договорами, за яким боржником (позичальником) є ОСОБА_1

04.09.2018 ухвалою Господарського суду Черкаської області у справі №15/5026/1667/2012 змінено стягувача AT «Райффайзен Банк Аваль» на його правонаступника - ТОВ «ФК Форінт» у виконавчому провадженні за наказом Господарського суду Черкаської області від 15.01.2013 №15/5026/1667/2012 на виконання рішення суду від 21.12.2012.

25.06.2018 ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси у справі № 2-3113/12 змінено стягувача у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення Соснівського районного суду м. Черкаси у справі № 2-3113/12 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитним договором № 010/02-16/210/02-08 від 05.06.2008 на правонаступника - ТОВ «ФК «Форінт».

Вказані виконавчі документи неодноразово перебували у період з 2013 року на примусовому виконанні у органі ДВС та приватного виконавця (ВП № НОМЕР_1, № НОМЕР_2, № НОМЕР_3 № НОМЕР_4).

Позивач вказує, що на сьогоднішній день виконавчі документи про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 перебувають на виконанні у Другому ВДВС у м. Черкаси ЦМУ МЮ (м. Київ) та рішення ОСОБА_1 не виконані.

05.05.2023 ТОВ «ФК «Форінт» стало відомо, що боржник 13.03.2013 подарував своїй доньці квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 73,7 кв.м, житловою площею 46,9 кв.м.

31.05.2021 між ОСОБА_2 та АТ «ПриватБанк» було укладено договір іпотеки №-ДІ-1/1, згідно умов якого передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 73,7 кв.м., житловою площею 46,9 кв.м., в забезпечення виконання зобов`язань ФОП ОСОБА_4 в розмірі 468 580,84 грн.

Позивач вказує, що він не є стороною оспорюваних правочинів, у зв`язку із чим жодним чином не міг дізнатися щодо безоплатного дарування належної боржнику квартири на користь його доньки та подальшої передачі такого майна в іпотеку, в забезпечення виконання зобов`язань свого брата.

Тобто, зазначає позивач, до 05.05.2023 він не знав і не міг знати про факт порушення його прав, що свідчить про подання даного позову в межах встановленого законом строку позовної давності.

Отже, з моменту наявності невиконаних зобов`язань (прострочки), а саме з 2012 року по сьогоднішній день, кожний правочин, вчинений боржником ОСОБА_1 на шкоду кредитора ТОВ «ФК «Форінт» набуває ознак фраудаторного правочину.

Розуміючи, що у разі не переоформлення наявного у ОСОБА_1 права на квартиру, на таке майно одразу буде звернуто стягнення на примусове виконання рішення суду з метою ухилення від виконання зобов`язання, ОСОБА_1 здійснив свідомо переоформлення наявного права на квартиру на користь своєї доньки (шляхом укладання договору дарування від 13.03.2013).

На підставі наведеного, позивач просив суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір дарування квартири під АДРЕСА_1 (двадцять чотири), яка має наступні характеристики загальною площею 73,7 кв.м., житловою площею 46,9 кв.м., кількість кімнат (чотири), поверх 2 (другий) дев`ятиповерхового цегляного будинку, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , (від імені якої діяла її мати ОСОБА_5 ), посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Плахою Т.І., за реєстровим № 454;

визнати недійсним договір іпотеки № -ДІ-1/1 від 31.05.2021, укладений між ОСОБА_2 та AT КБ «ПриватБанк», посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Романій Н.В., за реєстровим № 5129, яким передано в іпотеку AT КБ «ПриватБанк» квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 73,7 кв.м., житловою площею 46,9 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 0;

скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію:

іпотеки (номер запису про іпотеку: 42236207; дата, час державної реєстрації: 31.05.2021 15:39:29; здійснену приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Романій Н.В. на підставі договору іпотеки, серія та номер: 5129, виданий 31.05.2021, видавник: приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Романій Н.В.);

обтяження (номер запису про обтяження: 42236512; дата, час державної реєстрації: 31.05.2021 15:54:49; вид обтяження: заборона на нерухоме майно; здійснене приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Романій Н.В. на підставі договору іпотеки, серія та номер :5129, виданий 31.05.2021, видавник: приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Романій Н.В.) та стягнути із відповідачів на користь позивача понесені судові витрати.

02.10.2023 від ТОВ «ФК «Форінт» надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій просить з урахуванням помилковості незазначення дати укладання оскаржуваного правочину, у пункті 1 прохальної частини позовної заяви уточнює позовні вимоги у вказаній частині, із зазначенням дати укладання оскаржуваного правочину, та просило суд: (п. 1) визнати недійсним договір дарування квартири під АДРЕСА_1 , укладений 13.03.2013 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (від імені якої діяла її мати ОСОБА_5 ), посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Плахою T.I., за реєстровим № 454.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 січня 2024 року позовні вимоги ТОВ «ФК «Форінт» залишено без задоволення.

Залишаючи позов без задоволення, суд першої інстанції виходив із того, що розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про встановлення факту порушення прав позивача та обґрунтованості заяви відповідачів про застосування позовної давності, оскільки дії, вчинені первісним кредитором, є обов`язковими для його правонаступника, яким є ТОВ «ФК «Форінт».

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 05 лютого 2024 року через засоби поштового зв`язку, ТОВ «ФК «Форінт», вважаючи оскаржуване рішення незаконним, ухваленим із порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просило суд апеляційної інстанції скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 січня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга, зокрема, мотивована тим, що є помилковим висновок суду першої інстанції, що права позивача не порушуються оскаржуваним правочином, вчиненим у 2013 році, який набув прав кредитора тільки у 2018 році.

Вказує, що з дати відступлення права вимоги (11.04.2018) АТ «Райффайзен банк Аваль» перестало були кредитором по кредитним договорам, укладених з ОСОБА_1 , а ТОВ «ФК «Форінт» є виключним та єдиним кредитором за зобов`язаннями ОСОБА_1 , які випливають з договорів та існували на момент переходу прав, в тому числі права звернення до суду з позовом щодо оскарження правочину (13.03.2013) вчиненого боржником на шкоду кредитору, як фраудаторного.

Судом першої інстанції порушені норми матеріального права та процесуального права, з ігноруванням обов`язковості обставин, встановлених в ухвалі Господарського суду Черкаської області від 04.09.2018 у справі 3 15/5026/1667/2012 та ухвалі Соснівського районного суду м. Черкаси від 25.06.2018 у справі № 2-3113/12, тому суд помилково дійшов висновку, що оспорюваний договір від 13.03.2013 не порушує прав позивача, який набув прав кредитора 11.04.2018 і є правонаступником АТ «Райффайзен Банк Аваль».

Вказує, що не погоджується із висновками суду, що з боку позивача не надано доказів наявності заборгованості відповідачаОСОБА_1 за кредитними договорами, оскільки позивачем надавалися докази на підтвердження такої заборгованості.

Також у підготовчому засіданні стороною позивача акцентувалась увага суду на тому, що рішення суду про стягнення заборгованості із відповідача ОСОБА_1 не є виконаними та перебувають на примусовому виконанні.

Посилання суду на укладення між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 договору іпотеки , де предметом іпотеки є нерухоме майно - комплекс будівель, що знаходиться по АДРЕСА_2 , заставна вартість предмету іпотеки визначена у сумі 2 821 354,00 грн та іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки та задовольнити всю суму заборгованості є безпідставними, оскільки дані положення не підлягають дослідженню та не відносяться до предмету доказування у даній справі, із урахуванням того, що вартість предмету іпотеки, визначену сторонами на момент укладення правочину у будь-якому разі не є ціною (вартістю) продажу предмету іпотеки, яка визначається під час звернення стягнення іпотечного майна, із урахуванням особливостей обраного іпотекодержателям способу звернення на предмет іпотеки.

Крім того, зазначає, що суд, посилаючись на п. 6.2 договору іпотеки, фактично висмикнув частину речення із дійсних умов договору, зробивши незаконний висновок.

Також зауважує, що п. 3.1.7 договору іпотеки від 13.02.2008 визначено, що у випадках , якщо суми від продажу предмета іпотеки, та суми від реалізації іншого майна, що буде заставленим в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, недостатньо для повного задоволення вимоги іпотекодержателя, він має право в судовому порядку вимагати отримання суми, якої не вистачає, для повного задоволення вимоги з іншого іпотекодавця.

Договір іпотеки не підлягає дослідженню та не відноситься до предмету доказування в даній справі, тому він і не надався суду з боку позивача.

Крім того, під час розгляду справи судом не досліджено та не надано належним чином оцінки доказам, в тому числі виконавчому документу № 3113/12 від 04.04.2013, інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Зазначає також, що наявність договору іпотеки від 13.02.2018, не звільняє та не позбавляє боржника від виконання зобов`язань, та не може надавати права на вчинення дій на шкоду кредитора, які полягають в зменшенні обсягу майна, за рахунок якого можливо виконати чинні рішення судів.

Тим більше, наявність договору іпотеки не може нівелювати ознаки фраудаторності оскаржуваного правочину та обов`язковість рішень суду про стягнення заборгованості, а вартість предмету іпотеки визначеної сторонами на момент укладення правочину у будь-якому разі не є ціною (вартістю) продажу предмету іпотеки, яка визначається саме під час звернення стягнення на іпотечне майно.

Також не ґрунтуються на законі та зроблені виключно на припущеннях висновки суду щодо обґрунтованості заяв відповідачів про застосування наслідків спливу строку позовної давності; що строк для звернення до суду з позовною заявою від дати вчинення фраудаторного правочину закінчується 13.03.2016; відкриття 25.07.2013 виконавчого провадження № НОМЕР_1 свідчить про те, що виконавець та кредитор достовірно знали про наявність договору дарування.

Судом застосовані наслідки пропуску строку позовної давності у відношенні відповідача ОСОБА_2 , від якої не надходило на адресу суду будь-яких заяв, із урахуванням того, що відповідач ОСОБА_2 не приймала участі у справі та останньою до суду поданий відзив, в якому зазначалось про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, однак, такий відзив 10.10.2024 протокольною ухвалою суду було повернуто.

Вказує, що для вимоги про визнання правочину недійсним перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про вчинення цього правочину.

Відзив на апеляційну скаргу

19 березня 2024 року на адресу Черкаського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Форінт», в якому представник ОСОБА_1 - адвокат Євтушенко М.П., вважаючи апеляційну скаргу необгрунтованою , а рішення суду ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 січня 2024 року - залишити без змін.

Фактичні обставини справи

З матеріалів справи вбачається, що 13.02.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», СПД ОСОБА_1 було укладено Генеральну кредитну угоду № 010/02-16/210-08, відповідно до якої кредитор на підставі цієї угоди зобов`язався надавати позичальнику кредитні кошти в порядку і на умовах, визначених в угоді та кредитних договорах, укладених в її рамках.

13.02.2008 між Банком та ФОП ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №010/02-16/210/01-08, на підставі даного договору позичальнику було надано кредит в сумі 1 000 000,00 грн., строком до 12.02.2018.

В межах Генеральної кредитної угоди між Банком та ОСОБА_1 05.06.2008 укладено Кредитний договір № 010/02-16/210/02-08, на підставі даного договору позичальнику було надано кредит в сумі 126 900,00 дол. США, строком до 12.02.2018.

13 лютого 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 укладений договір іпотеки № 010/02-16/210-08 і.

Відповідно до п. 1.2 договору іпотеки предметом іпотеки є нерухоме майно: комплекс будівель загальною площею 1108,5 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

Заставна вартість предмета іпотеки визначається сторонами в сумі 2 821 354,00 грн.

Також судом встановлено, що заставне майно відповідно до договору іпотеки на даний час реалізоване ТОВ «ФК «Форінт».

Предмет Договору іпотеки № 010/02-16/210-08 і від 13.02.2008 п. 1 визначає, що Іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок заставного майна.

П.п. 6.2. Договору іпотеки № 010/02-16/210-08 і від 13.02.2008 року Іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки та задовольнити всю суму зобов`язання.

21.12.2012 Господарський судом Черкаської області у справі №15/5026/1667/2012 прийнято рішення про стягнення солідарно з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Холд-Хаус» на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль» в особі Черкаської обласної дирекції АТ «Райффайзен банк Аваль» заборгованість за Кредитним договором №010/02-16/210/01-08 від 13.02.2008 700 000,00 грн заборгованості за кредитом, 9 127,24 грн пені за несвоєчасне повернення кредиту, 1 224,04 грн заборгованості за відсотками та 15 124,00 грн судового збору.

04.02.2013 Соснівським районним судом м. Черкаси у справі № 2-3113/12 прийнято рішення про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ТОВ «Холд-Хаус» на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Черкаської обласної дирекції заборгованість за Кредитним договором №010/02-16/210/02-08 від 05.06.2008 в сумі 995 456,69 грн.

З метою виконання рішення суду у справі №15/5026/1667/2012, 15.01.2013 стягувачу був виданий виконавчий документ (наказ) про стягнення заборгованості.

Також, з метою виконання рішення суду у справі № 2-3113/12, 04.04.2013 Соснівським районним судом м. Черкаси стягувачу видано виконавчий лист про стягнення заборгованості.

11.04.2018 між AT «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «ФК «Форінт» укладено договір, за яким AT «Райффайзен Банк Аваль» відступило право вимоги за вище вказаними Кредитними договорами, за яким боржником (позичальником) є ОСОБА_1

04.09.2018 ухвалою Господарського суду Черкаської області у справі №15/5026/1667/2012 змінено стягувача AT «Райффайзен Банк Аваль» на його правонаступника - ТОВ «ФК Форінт» у виконавчому провадженні за наказом Господарського суду Черкаської області від 15.01.2013 №15/5026/1667/2012 на виконання рішення суду від 21.12.2012.

25.06.2018 ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси у справі № 2-3113/12 змінено стягувача у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення Соснівського районного суду м. Черкаси у справі № 2-3113/12 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за Генеральною кредитною угодою № 010/02-16/210-08 та кредитним договором № 010/02-16/210/02-08 від 05.06.2008 на правонаступника - ТОВ «ФК «Форінт».

Вказані виконавчі документи неодноразово перебували у період з 2013 року на примусовому виконанні у органі ДВС та приватного виконавця (ВП № НОМЕР_1, № НОМЕР_2, № НОМЕР_3 № НОМЕР_4).

Судом встановлено, що стягувачем виконавчі документи пред`явлені 28.01.2022 до органу ДВС. 10.02.2022 відкритті виконавчі провадження № НОМЕР_5 та № НОМЕР_6 (боржник: ОСОБА_1 , стягувач: ТОВ «ФК «Форінт»), на підставі: виконавчого листа № 2-3113/12 від 04.04.2013 виданого Соснівським районним судом м. Черкаси на виконання рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 04.02.2013 про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь AT «Райффайзен Банк Аваль», в особі Черкаської обласної дирекції заборгованості за кредитним договором № 010/02-16/210/02-08 від 05.06.2008 в сумі 995 456,69 грн, судовий збір в сумі 3 219,00 грн, а всього 998 675,69 грн; наказу №15/5026/1667/2012 від 08.01.2013, виданого Господарським судом Черкаської області на виконання рішення про стягнення заборгованості у розмірі 724 457,28 грн з ФОП ОСОБА_1 .

На сьогоднішній день виконавчі документи про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 перебувають на виконанні у Другому ВДВС у м. Черкаси ЦМУ МЮ (м. Київ).

13 березня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , від імені якої діяла мати - ОСОБА_5 , укладено договір дарування квартири, за яким ОСОБА_1 передав майно у власність ОСОБА_2 , безоплатно квартиру АДРЕСА_1 .

31 травня 2021 року між ОСОБА_2 та акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» укладено договір іпотеки № -ДІ-1/1.

Відповідно до п. 7 вказаного договору іпотеки - в забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором та іпотекодавцем зобов`язань за цим договором, іпотекодавець надав в іпотеку належне йому на праві власності майно, що підтверджується договором дарування, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Плахою Т.І. за реєстровим № 454 ввід 13.03.2013 року, право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 13.03.2013 року, номер запису про право власності 331224, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 0. Об`єкт нерухомого майна: квартира, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 .

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог поданої апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначити у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вказаний правовий висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі №369/11268/16-ц зазначено, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

У постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820/17 вказано, що цивільно-правовий договір ( в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення ( в тому числі вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безоплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишити поза увагою такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключає визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства ( п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом ( ч. 3 ст. 13 ЦК України).

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу ( коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису ( постанова Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 523/17429/20).

У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17 зроблено висновок про те, що вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.

У разі оспорення правочину заінтересованою особою потрібним є надання оцінки дій сторін цього договору в контексті критеріїв добросовісності, справедливості, недопустимості зловживання правами, зокрема, спрямованим на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав. Правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, направленим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора. Відтак будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам) (постанова Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору.

До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 04.02.2013 у справі № 2-3113/12 стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ТОВ «Холд-Хаус» на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Черкаської обласної дирекції заборгованість за Кредитним договором №010/02-16/210/02-08 від 05.06.2008 в сумі 995 456,69 грн.

З метою виконання рішення суду у справі №15/5026/1667/2012, 15.01.2013 стягувачу був виданий виконавчий документ (наказ) про стягнення заборгованості.

Також, з метою виконання рішення суду у справі № 2-3113/12, 04.04.2013 Соснівським районним судом м. Черкаси стягувачу видано виконавчий лист про стягнення заборгованості.

11.04.2018 між AT «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «ФК «Форінт» укладено договір, за яким AT «Райффайзен Банк Аваль» відступило право вимог за вище вказаними Кредитними договорами, за яким боржником (позичальником) є ОСОБА_1

04.09.2018 ухвалою Господарського суду Черкаської області у справі №15/5026/1667/2012 змінено стягувача AT «Райффайзен Банк Аваль» на його правонаступника - ТОВ «ФК Форінт» у виконавчому провадженні за наказом Господарського суду Черкаської області від 15.01.2013 №15/5026/1667/2012 на виконання рішення суду від 21.12.2012.

25.06.2018 ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси у справі № 2-3113/12 змінено стягувача у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення Соснівського районного суду м. Черкаси у справі № 2-3113/12 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за Генеральною кредитною угодою № 010/02-16/210-08 та кредитним договором № 010/02-16/210/02-08 від 05.06.2008 на правонаступника - ТОВ «ФК «Форінт».

Із наведеного слідує, що позивач ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» набуло права вимоги за кредитним договором №010/02-16/210/02-08 від 05.06.2008, укладеним між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 .

Водночас, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 13 березня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , від імені якої діяла мати - ОСОБА_5 , укладено договір дарування квартири, за яким ОСОБА_1 передав майно у власність ОСОБА_2 , безоплатно квартиру АДРЕСА_1 , яка в подальшому була передано в іпотеку згідно укладеного 31 травня 2021 року між ОСОБА_2 та АТ КБ «ПриватБанк» договору іпотеки № -ДІ-1/1.

Отже, на момент вчинення договору дарування 13 березня 2013 року, було прийнято рішення суду від 04.02.2013 про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за кредитним договором у розмірі 995 456,69 грн.

Таким чином, ОСОБА_1 міг у майбутньому передбачити негативні наслідки для себе у випадку примусового виконання рішення суду про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором.

Висновки суду, що спірний договір дарування хоч і формально містить обов`язкові ознаки фраудаторного правочину, однак за своєю суттю не являється фраудаторним, а отже в силу ст.234 ЦК України не являється фіктивним, оскільки метою зазначеного договору була не формальна безоплатна передача (дарування) спірного житлового приміщення задля уникнення негативного наслідку боргового зобов`язання, а зазначений договір являв собою реальне волевиявлення сторін, є помилковими, оскільки суд не звернув уваги, що рішенням суду від 04.02.2013 підтверджується саме обставини наявності грошового зобов`язання і його невиконання.

Також є помилковими висновки суду, що ОСОБА_1 було відомо про звернення стягнення на предмет іпотеки, та враховуючи , що вартість заставного майна перевищувала розмір заборгованості за кредитним договором, що була стягнута рішенням суду, а тому відповідач був впевнений про погашення заборгованості по кредитному договору іпотекою, оскільки на момент вчинення договору дарування, рішення суду від 04.02.2013 року ОСОБА_1 виконано не було та вартість заставного майна, визначена договором іпотеки № 010/02-210-08 від 13.02.2008 року у розмірі 2 821 354,00 грн, проте, в ході примусового виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором вартість заставного майна змінилась.

Також позивачем не заперечувався факт звернення стягнення за предмет іпотеки, однак, коштів від реалізації іпотечного майна не достатньо для виконання рішення суду в повному обсязі.

Крім того, колегія суддів вважає, що договір дарування укладався у короткий проміжок часу після ухвалення судом рішення про стягнення з ОСОБА_1 кредитної заборгованості, тобто з метою уникнення цивільно-правової відповідальності.

Таким чином, доведеним є те, що учасники цивільних відносин (сторони оспорюваного договору дарування) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (оспорюваний договір дарування) використовувався учасниками для недопущення звернення стягнення на майно боржника. На підтвердження зазначеного свідчить: момент вчинення правочину (13 березня 2013 року), тобто після ухвалення судом рішення про стягнення з боржника кредитної заборгованості; контрагент з яким боржник уклав оспорюваний договір дарування (донька боржника); безоплатність оспорюваного договору дарування.

Отже, суд у порушення зазначених положень закону помилково не врахував, що боржник, який відчужує належне йому нерухоме майно на підставі договору дарування на користь своєї доньки, за наявності у нього невиконаного грошового зобов`язання на значну суму, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами, оскільки вчинив оспорюваний договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що при укладенні оспорюваного правочину від 13 березня 2013 року воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання у майбутньому рішення суду про стягнення з боржника грошових коштів.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав, передбачених положеннями статті 234 ЦК України, для визнання оспорюваного договору дарування нерухомого майна недійсним.

Також позивачем заявлено, як похідні, вимоги про визнання недійсним договору іпотеки № -ДІ-1/1 від 31.05.2021, укладеного між ОСОБА_2 та AT КБ «ПриватБанк», що посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Романій Н.В., за реєстровим № 5129, яким передано в іпотеку AT КБ «ПриватБанк» квартиру АДРЕСА_1 ; скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію: іпотеки (номер запису про іпотеку: 42236207; дата, час державної реєстрації: 31.05.2021 15:39:29) та обтяження (номер запису про обтяження: 42236512; дата, час державної реєстрації: 31.05.2021 15:54:49)

Враховуючи те, що колегія суддів прийшла до висновку про визнання недійсним договору дарування квартири від 13 березня 2013 року з підстав його фраудаторності, тому вимоги про визнання недійсним договору іпотеки № -ДІ-1/1 від 31.05.2021 року та скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації: іпотеки (номер запису про іпотеку: 42236207; дата, час державної реєстрації: 31.05.2021 15:39:29) та обтяження (номер запису про обтяження: 42236512; дата, час державної реєстрації: 31.05.2021 15:54:49) також підлягають задоволенню.

Що стосується строків позовної давності, то колегія суддів вважає, що у даній справі підстави для застосування строку позовної давності відсутні, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, позивач ТОВ ФК «Форінт» 11 квітня 2018 року набув право вимоги за кредитним договором №010/02-16/210/02-08 від 05.06.2008, укладеним між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 .

Наявність виконавчих проваджень сама по собі не свідчить про те, що ТОВ ФК «Форінт» знало чи об`єктивно могло дізнатись про укладення спірного договору дарування раніше, ніж 13 грудня 2021 року, коли адвокат Ковалевський Р.В. з інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно дізнався про його укладення.

Оскільки позивач не був стороною укладеного спірного договору, не знав та об`єктивно не міг дізнатись про його існування, колегія суддів вважає, що, в даному випадку, строки позовної давності не пропущені.

Твердження суду першої інстанції про те, що виконавець має доступ до реєстру прав власності на нерухоме майно ще з 2013 року, не свідчить про те, що саме про укладення договору дарування позивачу стало відомо з моменту відкриття таких виконавчих проваджень.

За викладених обставин, колегія суддів вважає, що строк звернення до суду за захистом свого порушеного права позивачем не пропущено.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Оскільки судом першої інстанції рішення постановлено з недостатнім і неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також із неправильним застосуванням норм матеріального та із порушенням норм процесуального права, таке рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ТОВ ФК «Форінт».

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено: якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що апеляційний суд зробив висновок про скасування рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 січня 2024 року та задоволення позовних вимог ФК «Форінт», то судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 8052,00 грн та апеляційної скарги в сумі 12078,00 грн., необхідно стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , АТ КБ «ПриватБанк» в рівних частинах, тобто по 6710,00 грн. з кожного на користь ТОВ ФК «Форінт».

Керуючись ст.ст. 141, 258, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» - задовольнити.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 січня 2024 року - скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» - задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 73,7 кв.м., житловою площею 46,9 кв.м., від 13 березня 2013 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , від імені якої діяла мати - ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Плахою Т.І., за реєстровим № 454;

Визнати недійсним договір іпотеки № -ДІ-1/1 від 31.05.2021, укладений між ОСОБА_2 та AT КБ «ПриватБанк», посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Романій Н.В., за реєстровим № 5129, яким передано в іпотеку AT КБ «ПриватБанк» квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 73,7 кв.м., житловою площею 46,9 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 0;

Скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію іпотеки (номер запису про іпотеку: 42236207; дата, час державної реєстрації: 31.05.2021 15:39:29; здійснену приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Романій Н.В. на підставі договору іпотеки, серія та номер: 5129, виданий 31.05.2021, видавник: приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Романій Н.В.); обтяження (номер запису про обтяження: 42236512; дата, час державної реєстрації: 31.05.2021 15:54:49; вид обтяження: заборона на нерухоме майно; здійснене приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Романій Н.В. на підставі договору іпотеки, серія та номер :5129, виданий 31.05.2021, видавник: приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Романій Н.В.)

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 6710,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 6710,00 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 6710,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча О.В. Карпенко

Судді В.Г. Бородійчук

Л.І. Василенко

/повний текст постанови суду виготовлено 18 квітня 2024 року/