ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2024 року

м. Київ

справа № 297/2195/22

провадження № 61-1491св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Міжнародний інвестиційний банк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Борсенко Олександр Вікторович, та Акціонерного товариства «Міжнародний інвестиційний банк» на рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 28 грудня 2022 року у складі судді Ільтьо І. І. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 18 січня 2024 року у складі колегії суддів: Собослоя Г. Г., Кожух О. А., Джуги С. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Міжнародний інвестиційний банк» (далі - АТ «МІБ») про повернення безпідставно стягнутих коштів.

Позов обґрунтовано тим, що 03 грудня 2010 року між нею та відповідачем укладено договір банківського рахунку № 153-РВА на підставі якого банк відкрив їй поточний мультивалютний рахунок № НОМЕР_1 .

18 грудня 2020 року на цей рахунок відповідач зарахував кошти у розмірі 1 000 000 дол. США та 1 000 000 євро на виконання договорів від 16 грудня 2020 року про розірвання договорів банківського вкладу від 17 листопада 2020 року. Того ж дня, 18 грудня 2020 року відповідач списав з її поточного мультивалютного рахунку кошти у розмірі 1 000 000 дол. США та 1 000 000 євро.

Вважаючи списання коштів з її рахунку є неправомірним, оскільки договір банківського рахунку не передбачав договірного списання грошей на користь банку, звернулася до відповідача з вимогою про повернення списаних коштів на її рахунок, однак така вимога не виконана відповідачем.

З огляду на викладене, ОСОБА_1 просила суд стягнути з АТ «МІБ» на її користь:

- вклади за договорами банківського вкладу (депозит) від 17 листопада 2020 року у розмірі 1 000 000 дол. США та 1 000 000 євро;

- 31 315,06 євро - три проценти річних, нарахованих за період з 20 червня 2021 року до 20 червня 2022 року та суму трьох процентів річних, розраховану органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду по дату фактичного виконання рішення суду;

- 31 315,06 дол. США - три проценти річних, нарахованих за період з 20 червня 2021 року до 20 червня 2022 року та суму трьох процентів річних, розраховану органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду по дату фактичного виконання рішення суду;

- пеню у розмірі 650 778 978,00 грн, нараховану на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 20 червня 2021 року до 20 червня 2022 року, та суму пені, розраховану органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду по дату фактичного виконання рішення суду та стягнути на її користь судові витрати у справі.

Короткий виклад заперечень відповідача

Заперечуючи проти позову, банк зазначав, що списання банком коштів у розмірі 1 000 000 дол. США та 1 000 000 євро відбулось на підставі договору поруки, який був укладений 10 листопада 2014 року між ОСОБА_1 та АТ «МІБ», з метою погашення кредитної заборгованості ТОВ «Свинець» у розмірі 4 893 440 дол. США та 87 768 грн.

Стверджував, що між сторонами виникли господарські правовідносини, про що свідчить низка судових рішень у справах за позовами ОСОБА_1 , тому просив закрити провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Також звертав увагу на третейське застереження, що міститься у договорах банківського рахунку та поруки, тому просив залишити без розгляду позов з підстав, передбачених пунктом 6 частини першої статті 257 ЦПК України.

Крім того, відповідач просив передати справу на розгляд до Печерського районного суду міста Києва за місцем реєстрації місця проживання позивачки та місцезнаходженням відповідача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 10 листопада 2022 року відмовлено у задоволенні клопотання АТ «МІБ» про закриття провадження у справі, з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Ухвалами Берегівського районного суду Закарпатської області від 28 грудня 2022 року відмовлено у задоволенні клопотання АТ «МІБ» про непідсудність спору цьому суду та відмовлено у задоволенні заперечення про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду на підставі пункту 6 частини першої статті 257 ЦПК України.

Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 28 грудня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з АТ «МІБ» на користь ОСОБА_1 суму вкладів за договорами банківського вкладу (депозит) від 17 листопада 2020 року у розмірі 1 000 000,00 дол. США та 1 000 000,00 євро, три проценти річних, нараховані за період з 20 червня 2021 року до 20 червня 2022 року у розмірі 31 315,06 євро, три проценти річних, нараховані за період з 20 червня 2021 року до 20 червня 2022 року у розмірі 31 315,06 дол. США. У іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банк безпідставно списав грошові кошти з банківського рахунку ОСОБА_1 , оскільки надані відповідачем меморіальні ордери № № 1876527 та 1876530 від 18 грудня 2020 року, якими проведено списання з рахунку позивачки 1 000 000 дол. США та 1 000 000 євро, складені у порушення пункту 2.1 договору банківського рахунку від 03 грудня 2010 року № 153-РВА, пункту 2.1, пункту 6.5 та додатку 9 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22.

Суд відхилив доводи банку про те, що списання спірних коштів відбулось на виконання вимог договору поруки від 10 листопада 2014 року № 00091.13-CBD/SUR, оскільки вважав поруку ОСОБА_1 припиненою із 07 серпня 2015 року.

Оскільки в порушення частини першої статті 1073 ЦК України відповідач на вимогу позивачки не повернув на її банківський рахунок безпідставно списані кошти і такі кошти залишаються у розпорядженні банку, який при цьому не оспорює розмір заявлених трьох процентів річних, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача трьох процентів річних нарахованих на суми боргу у заявлених позивачкою розмірах, а також суму трьох процентів річних, розраховану органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду по дату фактичного виконання рішення суду.

У зв`язку з розірванням 16 грудня 2020 року вказаних вище договорів банківських вкладів (депозит) за спільною згодою сторін між ними припинені правовідносини за цими договорами, тому частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не поширюється на спірні правовідносини.

З огляду на це підстави для нарахування пені відповідно до вказаної норми відсутні.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 18 січня 2024 року апеляційну скаргу АТ «МІБ» залишено без задоволення, ухвали Берегівського районного суду Закарпатської області від 10 листопада та 28 грудня 2022 року - без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 28 грудня 2022 року змінено, мотивувальну та резолютивну частину рішення викладено в редакції цієї постанови.

Позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з АТ «МІБ» на користь ОСОБА_1 1 000 000,00 дол. США та 1 000 000,00 євро, 31315,06 євро - трьох процентів річних нарахованих за період з 20 червня 2021 року по 20 червня 2022 року, 31 315,06 дол. США - трьох процентів річних нарахованих за період з 20 червня 2021 року до 20 червня 2022 року, пеню у розмірі 60 000 000,00 грн. У задоволенні решти позову відмовлено.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що, враховуючи існуючі між сторонами правовідносини договору банківського рахунку, спірні правовідносини регулюються нормами ЦК України, а також Закону України № 2664-ІІІ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України № 2121-ІІІ «Про банки і банківську діяльність», Закону України № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів».

У підпункті 3.1.3 договору банківського рахунку від 03 грудня 2010 року № 153-РВА встановлено право банку списувати з рахунку плату за надання банком послуг за договором та інші суми, що належать до сплати клієнтом за договором або іншими договорами, що укладені між банком та клієнтом, в розмірах та в строки, передбачені зазначеними договорами.

Оцінюючи доводи банку про те, що списання спірних сум відбулось на підставі укладеного 10 листопада 2014 року між банком та ОСОБА_1 договору поруки у зв`язку з простроченням виконання кредитних зобов`язань ТОВ «Свинець» у розмірі 4 893 440 дол. США та 87 768 грн, колегія суддів встановила відсутність правових підстав для такого списання.

Аркуш з пунктом 2.5 договору поруки, згідно з яким у разі невиконання, несвоєчасного чи неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором банк має право на договірне списання з рахунків поручителя суми заборгованості позичальника за кредитним договором (з оформленням меморіального ордеру банку), не підписаний ОСОБА_1 і тому не є частиною цього договору та не надає банку право на договірне списання з рахунків ОСОБА_1 суми заборгованості позичальника за кредитним договором.

Крім того, апеляційний суд звернув увагу на те, що після списання спірних коштів банком на виконання простроченого зобов`язання ТОВ «Свинець» його заборгованість не зменшилась і складала 4 893 440 дол. США та 87 768 грн згідно з ухвалою Господарського суду Луганської області від 21 грудня 2020 року у справі № 913/526/20.

За таких обставин вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача 1 000 000,00 дол. США та 1 000 000,00 євро як безпідставно списаних коштів 18 грудня 2020 року з її банківського рахунку № НОМЕР_1 , є обґрунтованими.

Указуючи про фактично часткову недійсність договору поруки та відсутність у зв`язку з цим підстав для договірного списання, суд апеляційної інстанції встановив порушення вимог законодавства, яким урегульовано процедуру договірного списання коштів.

Зокрема, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про те, що надані відповідачем меморіальні ордери від 18 грудня 2020 року № № 1876527 та 1876530 від 18 грудня 2020 року, якими проведено списання з рахунку позивача 1 000 000,00 доларів США та 1 000 000,00 євро, складені у порушення пункту 2.1 договору банківського рахунку від 03 грудня 2010 року № 153-РВА, пункту 2.1, пункту 6.5 та додатку 9 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, оскільки у графі «Призначення платежу» не містять номер, дату договору, яким передбачено можливість застосування договірного списання.

Вирішуючи вимоги ОСОБА_1 про стягнення пені, суд керувався тим, що банк порушив своє зобов`язання за договором банківського рахунку та всупереч вимог статті 1073 ЦК України, провів безпідставне списання коштів з поточного рахунку позивачки, відкритого на виконання договору банківського рахунку, тому на спірні правовідносини поширюється дія частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Враховуючи облікову ставку Національного банку України за період з 20 червня 2021 року до 02 червня 2022 року як базу для нарахування пені, колегія суддів з урахуванням правил пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України за вказаний період визначила пеню за рахунком у доларах США у розмірі 29 983 529 грн, а за рахунком у євро - 33 698 133,8 грн.

Зважаючи на суми, які були списані банком з рахунків позивачки, та визначений судом розмір пені відповідно до облікової ставки Національного банку України, колегія суддів вважала за необхідне зменшити розмір неустойки відповідно до частини третьої статті 551 ЦК України, стягнувши з відповідача 28 000 000 грн за рахунком у доларах США та 32 000 000 грн за рахунком у євро.

Заперечення АТ «МІБ» у апеляційній скарзі на ухвали суду першої інстанції апеляційний суд відхилив.

Вимоги позивачки, як фізичної особи, ґрунтувалися на діючих правовідносинах договору банківського рахунку та порушені банком вимоги статей 1071, 1073 ЦК України, Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Закону України «Про захист прав споживачів» у частині безпідставного списання коштів, які належали позивачці з її особистого банківського рахунку у порядку цивільного судочинства відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України, і підстави для закриття провадження у справі у порядку пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України відсутні.

За відсутності доказів списання спірних сум за договором поруки посилання банку на умови договору поруки про передачу всіх спорів за цим договором до Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків є безпідставними, тому суд відмовив у залишенні позову без розгляду у порядку пункту 6 частин першої статті 257 ЦПК України.

Відмову в задоволенні клопотання АТ «МІБ» про передачу розгляду справи за підсудністю до Печерського районного суду міста Києва суди мотивували тим, що ОСОБА_1 з 15 червня 2022 року перебуває на обліку внутрішньо-переміщених осіб в Управлінні соціального захисту міста Берегово Закарпатської області, про що отримала довідку від 15 червня 2022 року № 2133-.

Така довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання такої та надає їй процесуальне право звертатися у спорах про захист прав споживачів до суду за територіально підсудність якого поширюється на місце проживання яке зазначено у довідці про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Короткий зміст вимог касаційних скарг та їх доводи

26 січня 2024 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» від імені ОСОБА_1 - адвокат Борсенко О. В.подав касаційну скаргу на рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 28 грудня 2022 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 18 січня 2024 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив їх скасувати в частині відмови та часткового задоволення вимоги про стягнення пені та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовну вимогу про стягнення пені задовольнити повністю у розмірі 650 778 978,00 грн.

Підставою касаційного оскарження ОСОБА_1 зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі

№ 761/26293/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

До Верховного Суду05 лютого 2024 року АТ «МІБ» подало касаційну скаргу на ухвали Берегівського районного суду Закарпатської області від 10 листопада та 28 грудня 2022 року,рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 28 грудня 2022 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 18 січня 2024 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати та залишити позов без розгляду відповідно до пункту 6 частини першої статті 257 ЦПК України.

Підставами касаційного оскарження АТ «МІБ» зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 191/687/21, від 10 серпня 2021 року у справі № 873/51/21, від 19 березня 2019 року у справі № 904/2538/18, від 12 грудня 2018 року у справі № 755/11648/15-ц, від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц, від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, від 24 червня 2019 року у справі № 757/37515/15-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), а також відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах щодо застосування статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку із статтею 175 ЦПК України (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім того, АТ «МІБ» оскаржує судові рішення з передбачених пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України підстав (вказує на порушення судами норм процесуального права відповідно до пункту 6 частини першої статті 411 ЦПК України).

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що висновки судів попередніх інстанцій про безпідставне списання відповідачем коштів з рахунку позивача на підставі договорів вкладів є помилковими.

Мотивування підстав для стягнення з відповідача пені у значно меншому розмірі, ніж заявлено позивачем, вказує на неправильне застосування судом апеляційної інстанції частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.

Касаційна скарга АТ «МІБ» мотивована тим, що позов ОСОБА_1 підлягав залишенню без розгляду згідно з пунктом 6 частини першої статті 257 ЦПК України, оскільки між ОСОБА_1 і АТ «МІБ» укладено третейське застереження про розгляд спорів, пов`язаних з договором поруки у третейському суді.

Крім того, спори стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці, відносяться до юрисдикції господарських судів. З огляду на це провадження у справі підлягало закриттю відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Договір поруки як додаткове (акцесорне) зобов`язання не є споживчим договором, сторона такого договору не є споживачем, оскільки вказаний договір не направлений на задоволення особистих потреб поручителя.

Внесені споживачами на відповідні рахунки в банку грошові кошти за договором банківського рахунка не можна вважати вартістю відповідних банківських послуг, оскільки такі кошти завжди підлягають поверненню споживачам, тобто не є платою виконавцю за надані ним послуги, а тому не можуть бути базою для обчислення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Облікова ставка Національного банку України є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого банк встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням Правління Національного банку України та встановлюється виключно для національної валюти - гривні.

Погодження з умовами кредитного договору, якими передбачено списання грошових коштів з усіх відкритих в банку рахунків клієнта в погашення кредитної заборгованості, свідчить про правомірність дій банку.

Оскільки місце реєстрації ОСОБА_1 є АДРЕСА_1 , а довідка про взяття її на облік, як внутрішньо-переміщеної особи за адресою: АДРЕСА_2 не є належним доказом її перебування, справа підлягала передачі за підсудністю до Печерського районного суду міста Києва. Отже, суд першої інстанції порушив правила територіальної підсудності. Суд апеляційної інстанції указаних порушень не виправив.

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу, поданому до суду у березні 2024 року, представник ОСОБА_1 адвокат Борсенко О. В. заперечує проти доводів АТ «МІБ», просить касаційну скаргу АТ «МІБ» залишити без задоволення.

Відзив ОСОБА_1 мотивовано тим, що з часу перерахування банком вкладу на поточний рахунок клієнта відповідно до умов укладеного між ними договору банк має сплатити проценти за користування цими грошовими коштами у розмірі, визначеному відповідно до вимог статті 1070 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1070 ЦК України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом.

Відповідно до пункту 2.2 договору банківського рахунку від 03 грудня 2010 року банк не здійснює сплату процентів за користування коштами, що знаходяться на рахунку, тому відповідні доводи позивачки є безпідставними.

У відзиві на касаційну скаргу, поданому до суду у березні 2024 року, представник АТ «МІБ» адвокат Грищенко О. М. заперечує проти доводів ОСОБА_1 , просить касаційну скаргу позивачки залишити без задоволення.

Відзив АТ «МІБ» мотивовано тим, що правовідносини, які були предметом розгляду у справах, наведених відповідачем у касаційній скарзі, не є подібними до правовідносин, які встановлені судами у справі, яка переглядається у касаційному порядку.

У касаційній скарзі АТ «МІБ» фактично просить встановити та вважати доведеними обставини про те, що списання відбулося на підставі договору поруки від 10 листопада 2014 року, а також здійснити переоцінку доказів у справі, зокрема меморіальних ордерів від 18 грудня 2020 року та інших доказів незаконного списання грошових коштів.

АТ «МІБ» не конкретизувало, в чому полягає неправильне застосування статті 553 ЦК України.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 15 лютого 2024 року відкрито касаційні провадження у справі, витребувано її матеріали із суду першої інстанції, зупинено виконання постанови Закарпатського апеляційного суду від 18 січня 2024 року до закінчення касаційного провадження у справі.

У березні 2024 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 08 квітня 2024 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

03 грудня 2010 року між АТ «МІБ» та ОСОБА_1 укладено договір банківського рахунку № 153-РВА, відповідно до якого банк відкриває банківський поточний рахунок № НОМЕР_1 у валютах, визначених клієнтом у заяві про відкриття рахунку, з метою здійснення розрахунково-касових операцій відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства України.

Згідно з пунктами 3.1.3, 3.2.2 указаного договору банк має право списувати з рахунку плату за надання банком послуг за договором та інші суми, що належать до сплати клієнтом за договором або іншими договорами, що укладені між банком та клієнтом, в розмірах та в строки, передбачені зазначеними договорами; проводити за письмовим дорученням клієнта або його представників безготівкові та готівкові операції за рахунком відповідно до вимог діючого законодавства.

17 листопада 2020 року між ОСОБА_1 (кредитор) та АТ «МІБ» укладено договори банківського вкладу (депозиту), відповідно до умов яких кредитор передала банку грошові кошти у розмірі 1 000 000,00 дол. США та 1 000 000,00 євро, а банк зобов`язується виплачувати кредитору таку суму та проценти на неї на умовах та в порядку, що встановлені договорами.

16 грудня 2020 року між ОСОБА_1 та АТ «МІБ» укладено договір про розірвання договору банківського вкладу (депозиту) від 17 листопада 2020 року, за яким підлягали поверненню банком на рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_1 кошти в сумі 1 000 000,00 дол. США та проценти.

16 грудня 2020 року між ОСОБА_1 та АТ «МІБ» укладено договір про розірвання договору банківського вкладу (депозиту) від 17 листопада 2020 року, за яким підлягали поверненню банком на рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_1 кошти в сумі 1 000 000,00 євро та проценти.

З виписки АТ «МІБ» про рух коштів за період з 01 листопада 2020 року до 21 січня 2021 року за рахунком № НОМЕР_1 встановлено, що 18 грудня 2020 року за документами № 1876501 та № 1876484 на банківський рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_1 у валюті «840» (долар США) та «978» (євро) зараховано 1 000 000,00 дол. США та 1 000 000,00 євро з призначенням «Дострокове повернення коштів згідно договору від 16 грудня 2020 року про розірвання договору банківського вкладу (депозиту) від 17 листопада 2020 року».

Згідно з меморіальними ордерами № № 1876527 та 1876530 від 18 грудня 2020 року з банківського рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_1 списано 1 000 000 дол. США та 1 000 000,00 євро з призначенням «Договірне списання заборгованості». Отримувачем коштів вказано АТ «МІБ».

Згідно з випискою про рух коштів за рахунком № НОМЕР_1 за період з 01 листопада 2020 року до 21 січня 2021 року встановлено, що списання коштів відбулось за меморіальними ордерами № № 1876527 та 1876530 від 18 грудня 2020 року.

26 січня 2021 року ОСОБА_1 направила АТ «МІБ» вимогу про зарахування на її банківський рахунок безпідставно списаних коштів, у якій зазначила про відсутність боргових зобов`язань перед банком та просила повернути 1 000 000 дол. США та 1 000 000 євро на її банківський рахунок № НОМЕР_1 , відкритий в АТ «МІБ», згідно з договором банківського рахунку від 03 грудня 2010 року № 153-РВА.

У відповіді від 26 лютого 2021 року на вимогу ОСОБА_1 АТ «МІБ» зазначило, що на підставі укладеного договору поруки від 10 листопада 2014 року

№ 0091.13-CBD/SUR у ОСОБА_1 , як у поручителя, виникли зобов`язання щодо погашення боргу за кредитним договором від 08 серпня 2013 року № 00091.13-СВD (т. 1, а. с. 31).

08 серпня 2013 року між ПАТ «МІБ», яке у подальшому перейменоване на АТ «МІБ» та ПАТ «Свинець», яке реорганізоване у ТОВ «Свинець», укладено кредитний договір № 00091.13-СВD з додатковими угодами до нього, за умовами якого предметом кредитного договору є надання банком позичальникові грошових коштів (кредиту) у вигляді відновлювальної кредитної лінії на наступних умовах: сума кредиту 4 029 387 дол. США; строк користування кредитом до 13 листопада 2020 року (включно); плата за користування кредитом (розмір процентів, проценти) - 8 % річних; тип процентної ставки за кредитом - фіксована; фіксована плата за надання кредиту - 107 905,50 грн (пункт 1.1 кредитного договору у редакції договору про внесення змін від 15 листопада 2019 року № 42).

10 листопада 2014 року між ПАТ «МІБ» та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 0091.13-CBD/SUR, за умовами якого ОСОБА_1 є поручителем за зобов`язаннями позичальника за кредитним договором від 08 серпня 2013 року № 00091.13-СВD.

Згідно з пунктом 2.5 цього договору поруки у разі невиконання, несвоєчасного чи неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором банк має право на договірне списання з рахунків поручителя суми заборгованості позичальника за кредитним договором (з оформленням меморіального ордеру Банку). Поручитель уповноважує банк при необхідності провести конвертацію коштів у валюту зобов`язання без додаткового узгодження з поручителем, а також списати суму платежів із будь-якого рахунку поручителя у банку.

Виконання поручителем зобов`язань перед банком здійснюється шляхом перерахування суми заборгованості з будь-якого власного банківського рахунку на рахунки, що визначені банком, або внесення суми заборгованості готівкою через касу банку (пункт 2.4 договору поруки).

Відповідно до пункту 5.6 розділу 5 «Інші умови» договору поруки сторони погодили, що кожен аркуш договору має містити підпис кожної сторони (уповноважених представників сторін). Сторони погоджуються з тим, що сторінка договору, яка не має підписів сторін, не є частиною договору та не може бути підставою для встановлення яких-небудь прав та обов`язків для сторін договору.

Банк свої зобов`язання з видачі кредиту виконав у повному обсязі, надавши позичальнику кредит на суму 4 280 000 дол. США.

ТОВ «Свинець» свої зобов`язання з повернення кредиту виконувало несвоєчасно та не в повному обсязі з порушенням строків повернення кредиту та сплати відсотків, з огляду на що банк відповідно до п.п.6.2, 6.3 кредитного договору направив боржнику вимогу про дострокове повернення кредиту від 26 жовтня 2020 року № 2088 не пізніше 29 жовтня 2020 року.

Боржник у визначений кредитором строк погашення кредиту не здійснив.

Загальний розмір простроченої заборгованості за кредитним договором становить 4 893 440,60 дол. США та 87 768 грн, що встановлено ухвалою Господарського суду Луганської області від 21 грудня 2020 року у справі № 913/526/20.

Рішенням Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 22 березня 2021 року у третейській справі № 07/21 стягнено із ОСОБА_1 на користь АТ «МІБ» 2 000 000 дол. США в рахунок часткового виконання зобов`язань ТОВ «Свинець» перед АТ «МІБ» за укладеним між ними кредитним договором від 08 серпня 2013 року № 00091.13-СВD, а також 25 000 грн третейського збору.

Постановою Верховного Суду від 10 серпня 2021 року у справі № 873/51/21 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 22 березня 2021 року у справі № 07/21.

Рішенням Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 07 червня 2021 року у третейській справі № 16/21 стягнено із ОСОБА_1 на користь АТ «МІБ» 203 270,50 дол. США як часткового виконання зобов`язань ТОВ «Свинець» перед АТ «МІБ» за укладеним між ними кредитним договором № 00091.13-СВD від 08 серпня 2013 року, а також про стягнення 25 500,00 грн третейського збору.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05 липня 2021 року у справі № 873/110/21, зміненою постановою Верховного Суду від 09 травня 2023 року щодо мотивувальної частини, скасовано рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 07 червня 2021 року у третейській справі № 16/21.

Указаними рішеннями Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків стягнено із ОСОБА_1 на користь АТ «МІБ» грошові кошти як з поручителя на підставі договору поруки від 10 листопада 2014 року № 0091.13-CBD/SUR.

Позиція Верховного Суду

Правове регулювання спірних відносин

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам оскаржувані судові рішення відповідають не повністю.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 , посилаючись на положення статей 1071, 1073 ЦК України, обґрунтовувала неправомірність дій банку щодо списання грошових коштів з її рахунку як таких, що суперечать умовам договору банківського рахунку № 153-РВА , укладеного між сторонами 03 грудня 2010 року.

Щодо договірного списання

Згідно з частинами першою-третьою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1068 ЦК України банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом. Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Статтею 1071 ЦК України передбачено, що банк може списати грошові кошти з рахунку клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом, або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

У разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом (стаття 1073 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до пункту 1.38 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» списання договірне - списання банком з рахунка клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом, або згідно з умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Стаття 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначає, що платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб. Умови договору на договірне списання повинні передбачати обсяг інформації, достатній для належного виконання такого списання банком, що обслуговує платника (обставини, за яких банк має здійснити (здійснювати) договірне списання; найменування отримувача та банку отримувача; реквізити рахунка, з якого має здійснюватися договірне списання; реквізити договору між платником та отримувачем (за наявності договору), що передбачає право отримувача на договірне списання; перелік документів, що мають бути представлені отримувачем в обслуговуючий платника банк (якщо платник та отримувач домовились про надання цих документів до банку платника) тощо. Договірне списання здійснюється за платіжною вимогою отримувача або за меморіальним ордером, оформленим банком. У разі, якщо кредитором за договором є обслуговуючий платника банк, право банку на проведення договірного списання передбачається в договорі на розрахунково-касове обслуговування або в іншому договорі про надання банківських послуг.

Згідно з пунктом 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22 (далі - Інструкція), кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.

Банк обумовлює своє право на здійснення договірного списання за дорученням платника з його рахунку в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг (пункт 6.1 Інструкції).

Якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію, яка потрібна банку для списання ним коштів з рахунку платника (пункт 6.5 Інструкції).

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Між сторонами виник спір щодо правомірності договірного списання банком грошових коштів з рахунку позивачки, відкритому згідно з договором банківського рахунку від 03 грудня 2010 року № 153-РВА.

Володілець рахунку ОСОБА_1 вважала таке списання безпідставним, банк стверджував, що таке списання було передбачено договором і відбулось з метою погашення заборгованості за кредитним договором, на забезпечення якого між АТ «МІБ» та ОСОБА_1 укладено договір поруки.

Відповідно до пункту 2.1 договору банківського рахунку від 03 грудня 2010 року № 153-РВА виконання операцій з розрахунково-касового обслуговування рахунку здійснюється на підставі розрахункових документів (платіжних інструментів) та касових документів, визначених діючим законодавством України та внутрішніми нормативними документами банку. У цих документах зазначається підстава для списання, зарахування коштів. Розрахункові документи можуть надаватися клієнтом до банку в паперовому та електронному вигляді.

Згідно з пунктами 3.1.3, 3.2.2 указаного договору банк має право списувати з рахунку плату за надання банком послуг за договором та інші суми, що належать до сплати клієнтом за договором або іншими договорами, що укладені між банком та клієнтом, в розмірах та в строки, передбачені зазначеними договорами; проводити за письмовим дорученням клієнта або його представників безготівкові та готівкові операції за рахунком відповідно до вимог діючого законодавства.

08 серпня 2013 року між ПАТ «МІБ» (перейменоване на АТ «МІБ») та ПАТ «Свинець», (реорганізоване у ТОВ «Свинець»), укладено кредитний договір № 00091.13-СВD з додатковими угодами до нього, за умовами якого банк надає позичальнику грошові кошти (кредит) у вигляді відновлювальної кредитної лінії у сумі 4 029 387 дол. США.

ОСОБА_1 є поручителем за зобов`язаннями позичальника за цим кредитним договором на підставі договору поруки від 10 листопада 2014 року

№ 0091.13-CBD/SUR, укладеного з ПАТ «МІБ».

Згідно з пунктом 2.5 вказаного вище договору поруки у разі невиконання, несвоєчасного чи неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором банк має право на договірне списання з рахунків поручителя суми заборгованості позичальника за кредитним договором (з оформленням меморіального ордеру Банку). Поручитель уповноважує банк при необхідності провести конвертацію коштів у валюту зобов`язання без додаткового узгодження з поручителем, а також списати суму платежів із будь-якого рахунку поручителя у банку.

Виконання поручителем зобов`язань перед банком здійснюється шляхом перерахування суми заборгованості з будь-якого власного банківського рахунку на рахунки, що визначені банком, або внесення суми заборгованості готівкою через касу банку (пункт 2.4 договору поруки).

Отже, підстави договірного списання коштів з розрахункового рахунку позивачки сторони погодили у договорі банківського рахунку (пункт 3.1.3) та договорі поруки (пункт 2.5), а висновки судів попередніх інстанцій зроблені без належної правової оцінки укладених сторонами договорів.

Визнаючи безпідставним списання банком з рахунку ОСОБА_1 спірних грошових коштів на підставі договору поруки, суд першої інстанції вважав зобов`язання ОСОБА_1 , що випливають з договору поруки, припиненими; суд апеляційної інстанції вважав, що договірне списання за договором поруки не засвідчене підписом ОСОБА_1 .

Колегія суддів вважає, що такі висновки судів зроблені за неповно з`ясованих обставини справи, з огляду на таке.

Предметом спору у цій справі є повернення безпідставно стягнутих коштів, в межах вирішення якого судам слід було встановити правові передумови для списання банком з рахунку позивачки коштів; вирішення питання про недійсність чи неукладеність правочинів не є предметом розгляду у цій справі, таких вимог не було заявлено сторонами у справі.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Матеріали справи не містять даних про спростування презумпції чинності договору поруки або окремих його положень. Більше того, уклавши в 2014 році договір поруки, у 2019 році уклала з банком доповнення до цього договору.

Лише після списання грошових коштів на підставі договору поруки ОСОБА_1 в порядку господарського судочинства заявляла про припинення зобов`язань, що виникли на підставі вказаного вище договору поруки та оспорювала дійсність пункту 5.4 договору поруки, однак постановою Верховного Суду від 20 липня 2022 року у cправі № 910/3800/21 позов ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Твердження судів про відсутність зобов`язань ОСОБА_1 , що випливають з договору поруки, також не ґрунтуються на матеріалах справи.

Так, ухвалою Господарського суду Луганської області від 21 грудня 2020 року у справі № 913/526/20 встановлено, що ТОВ «Свинець» має прострочену кредитну заборгованість перед АТ «МІБ» у розмірі 4 893 440,60 дол. США та 87 768 грн.

Саме за виконання цього зобов`язання ТОВ «Свинець» поручилась ОСОБА_1 у договорі поруки від 10 листопада 2014 року № 00091.13-СВD.

Рішенням Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 22 березня 2021 року у третейській справі № 07/21 стягнено із ОСОБА_1 на користь АТ «МІБ» 2 000 000 дол. США в рахунок часткового виконання зобов`язань ТОВ «Свинець» перед АТ «МІБ» за укладеним між ними кредитним договором від 08 серпня 2013 року № 00091.13-СВD, а також 25 000 грн третейського збору.

Це рішення третейського суду ОСОБА_1 оскаржила в порядку господарського судочинства, однак постановою Верховного Суду від 10 серпня 2021 року у справі № 873/51/21 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про його скасування.

Також ОСОБА_1 оскаржила до господарського суду рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 07 червня 2021 року у третейській справі № 16/21 про стягнення з неї як з поручителя на користь АТ «МІБ» 203 270,50 дол. США як часткового виконання зобов`язань ТОВ «Свинець» перед АТ «МІБ» за кредитним договором № 00091.13-СВD від 08 серпня 2013 року.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05 липня 2021 року у справі № 873/110/21 скасовано рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 07 червня 2021 року у третейській справі № 16/21.

Зазначене підтверджує обставини того, що станом на момент списання 18 грудня 2020 року банком грошових коштів з рахунку ОСОБА_1 , остання мала зобов`язання перед банком за договором поруки, оскільки ТОВ «Свинець», за виконання кредитного зобов`язання якого поручилась ОСОБА_1 , мав прострочену кредитну заборгованість у сумі 4 893 440,60 дол. США та 87 768 грн.

З позовом у справі, яка переглядається у касаційному порядку, ОСОБА_1 звернулася до суду у серпні 2022 року, тому у цій справі судам слід було врахувати недоведеності припинення зобов`язань, які виникли на підставі договору поруки, а також наявність рішення третейського суду про стягнення із ОСОБА_1 як з поручителя на користь АТ «МІБ» 2 000 000 дол. США в рахунок часткового виконання зобов`язань ПрАТ «Свинець» за кредитним договором № 00091.13-CBD від 08 серпня 2013 року.

Під час оцінки відповідних заперечень АТ «МІБ» на позов ОСОБА_1 суд апеляційної інстанції встановив обставини, які суперечать змісту ухвалених судових рішень у господарських справах, що набрали законної сили, за участі тих самих осіб, що вказує на порушення судом визначених процесуальним законом правил оцінки доказів.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів зазначає, що оскільки матеріали справи не містять доказів розірвання або визнання судом неукладеним, недійсним чи припиненим договору поруки, презумпцію чинності цього договору відповідно до статті 204 ЦК України не спростовано.

В контексті висновку про дію умов договору поруки слід також зазначити, що 13 грудня 2019 року між АТ «МІБ» та ОСОБА_1 укладено договір про внесення змін до договору поруки від 10 листопада 2014 року № 00091.13-СВD, відповідно до якого сторони погодили зміну пункту 1.2 щодо строку кредитування, засвідчили ознайомлення поручителя з усіма попередніми змінами умов кредитного договору (43 додаткових угоди до кредитного договору). Сторони констатували, що договір про внесення змін невід`ємною частиною договору поруки, інші положення договору поруки, не змінені цим договором, залишаються без змін та підлягають виконанню.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

В оцінці доводів позивачки у цій справі суд апеляційної інстанції мав застосувати до спірних правовідносин принцип заборони суперечливої поведінки, яка базується на тому, що ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці.

Натомість вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції оцінив доводи позивачки саме як «слабкої сторони договору», не зазначивши в чому саме полягає перевага банку в тлумаченні на свою користь умов договору банківського вкладу та договору поруки.

Суд апеляційної інстанції не врахував, що договірне списання коштів з рахунку позивачки не є вимогою банку.

У такому випадку кредитор безпосередньо вчинив дії, передбачені умовами договору банківського рахунку, і така самостійна реалізація права не може бути обмежена у будь-який спосіб, крім зміни умов договору.

Списання коштів з рахунку на підставі договору поруки також не є стягненням, оскільки умови договору про таке списання є волевиявленням сторін, а не примусовою дією.

За таких обставин, суд мав врахувати, що списання коштів відповідачем з рахунку позивачки є договірним.

Враховуючи характер договірних правовідносин між сторонами, зокрема наявність укладеного договору поруки, договору про внесення змін до договору поруки, а також досудової вимоги про погашення позивачкою заборгованості, висновок суду апеляційної інстанції про доведеність незаконності списання коштів є передчасним.

Крім того, апеляційний суд зазначив, що доводи АТ «МІБ» про списання спірних сум на виконання договору поруки № 0091.13-CBD/SUR від 10 листопада 2014 року не підтверджується меморіальними ордерами № № 1876527, 1876530 від 18 грудня 2020 року та випискою АТ «МІБ» про рух коштів за період з 01 листопада 2020 року до 21 січня 2021 року за рахунком № НОМЕР_1 .

Для обліку заборгованості за кредитним договором від 08 серпня 2013 року № 00091.13-СВD, укладеного між ПАТ «МІБ» та ПАТ «Свинець», банк відкрив позичковий рахунок № НОМЕР_3 (пункт 2.2).

Умовами кредитного договору передбачено порядок сплати процентів за користування кредитом, порядок погашення кредиту та фіксованої плати за надання кредиту шляхом безготівкового перерахування коштів з поточного рахунку позичальника на рахунки банку: НОМЕР_4 (рахунок для сплати процентів), 4856 (рахунок для сплати фіксованого платежу). В разі прострочення позичальником оплати заборгованості за кредитом та процентами банк відкриває відповідні рахунки.

У меморіальних ордерах № № 1876527, 1876530 від 18 грудня 2020 року та у виписці коштів про рух коштів за період з 01 листопада 2020 року до 21 січня 2021 року за рахунком № НОМЕР_1 зазначено про списання з цього рахунку грошових коштів в сумі 1 000 000,00 дол. США та 1 000 000,00 євро (призначення платежу: договірне списання заборгованості) на рахунок № НОМЕР_5 , який передбачений для сплати складових кредитної заборгованості.

Зазначаючи про не підтвердження списання спірних сум на виконання договору поруки № 0091.13-CBD/SUR від 10 листопада 2014 року меморіальними ордерами та випискою, суд, водночас, не встановив наявність у позивачки інших зобов`язань, за якими могло бути здійснене аналогічне договірне списання.

За цих обставин та відсутності інших передумов для договірного списання коштів, такий висновок апеляційного суду вказує про формалізований підхід в оцінці доказів, спрямований на врахування інтересів однієї сторони.

Саме по собі зазначення призначення платежу: договірне списання заборгованості, не спростовує передумов для вчинення таких дій відповідно до договорів банківського вкладу та поруки, про що відомо позивачці та що і мав встановити суд.

Висновок апеляційного суду про відсутність доказів на підтвердження того, що банківська операція договірного списання спірних коштів відбулася на виконання договору поруки від 10 листопада 2014 року № 0091.13-CBD/SUR та які б відповідали вимогам Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті № 22 та договору банківського рахунку від 03 грудня 2010 року № 153-РВА, ґрунтуються виключно на доводах позивача та оцінці окремих доказів на підтвердження цих доводів, а не на оцінці належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємному зв`язку доказів у їх сукупності.

Крім того, вказуючи про фактично часткову недійсність договору поруки та відсутність у зв`язку з цим підстав для договірного списання, суд апеляційної інстанції водночас вдався до надання правової оцінки процедурі списання спірних коштів та відповідним доказам у справі.

Тобто суд виходив з двох взаємовиключних підстав для відмови у позові: безпідставності та недоведеності.

Відмовляючи у позові з різних мотивів, суди попередніх інстанцій не перевірили належним чином доводи банку про те, що умови договору про списання коштів з рахунку на підставі договору поруки є волевиявленням сторін, а не примусовою дією. Погодження ОСОБА_1 з умовами про списання грошових коштів з усіх відкритих в банку рахунків клієнта в погашення кредитної заборгованості, презюмується у питанні правомірності дій банку. Також не надали належної правової оцінки обставинам, які передували списанню грошових коштів з поточного рахунку позивачки, зокрема вимозі кредитора про погашення заборгованості за кредитним договором та поведінці позивачки у договірних правовідносинах (повернення вкладів через місяць з моменту їх внесення на рахунок тощо).

Також суди не дослідили подані банком докази, що містять інформацію про можливість договірного списання коштів з поточного рахунку позивачки.

Перевірка зазначених вище фактів пов`язана зі встановленням фактичних обставин у справі та дослідженням доказів.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Щодо доводів касаційних скарг ОСОБА_1 та АТ «МІБ» про підстави стягнення з відповідача пені та визначення її розміру згідно з частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» колегія суддів зазначає таке.

У цій справі позивачка просила суд стягнути з АТ «МІБ» пеню у розмірі трьох процентів за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», виходячи із суми простроченого зобов`язання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі

№ 761/26293/16 висловлено правову позицію про те, що відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунка сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань і має наслідком настання відповідальності, визначеної Законом України «Про захист прав споживачів».

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України).

Частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Отже, пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 цього Закону, застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача.

У загальноприйнятому розумінні поняття «вартість послуги» - це грошові кошти у визначеному сторонами відповідного договору розмірі, які споживач сплачує виконавцю за надану останнім послугу.

При цьому такі кошти після виконання договору залишаються у виконавця і не повертаються споживачеві. Тому внесені споживачами на відповідні рахунки в банку грошові кошти як за договором банківського вкладу, так і за договором банківського рахунка за жодних обставин не можна вважати вартістю відповідних банківських послуг, оскільки такі кошти завжди підлягають поверненню споживачам, тобто не є платою виконавцю за надані ним послуги. Виходячи з наведеного, розмір внесених споживачами в банк грошових коштів за договорами банківського вкладу та банківського рахунка не може бути базою для обчислення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону.

Крім того, за змістом правових норм параграфа 3 «Банківський вклад» глави 71 та параграфа 1 «Загальні положення про банківський рахунок» глави 72 ЦК України як за договором банківського вкладу, так і за договором банківського рахунка відповідні банківські послуги надаються банком безкоштовно, тобто споживач не оплачує виконавцю такі послуги, якщо це не передбачено умовами укладених між сторонами договорів.

З урахуванням розширеного змісту поняття «послуга», прийнятого в законодавстві про захист прав споживачів, й усі пов`язані з ним норми слід трактувати таким чином, щоб вони відповідали дійсному його змісту (за необхідності - трактувати розширено). Тому дійсний зміст приписів частини п`ятої статті 10 Закону слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору.

Тобто обов`язок банку за договором банківського рахунка повернути суму коштів безумовно є грошовим, однак обов`язок повернення суми не зумовлює відплатність договору банківського рахунка, через що ця сума не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону.

Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20) та від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20 (провадження № 14-224цс20).

Отже, нарахуванню пені відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» має передувати встановлення факту прострочення банком зобов`язань перед ОСОБА_1 , що за мотивами цієї постанови за фактичних обставин справи підлягає перевірці судом під час повторного розгляду справи.

Крім того, у випадку, якщо під час нового розгляду справи суд дійде висновку про наявність підстав для стягнення пені, слід врахувати викладене вище.

Зокрема, оцінити доводи ОСОБА_1 про стягнення з банку пені, обрахованої на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів, в контексті того, що сама сума коштів, розміщених на рахунках, не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 згаданого Закону.

Зазначене спростовує доводи ОСОБА_1 про необхідність задоволення її позову у повному обсязі.

Доводи АТ «МІБ» про те, що позов ОСОБА_1 підлягав залишенню без розгляду згідно з пунктом 6 частини першої статті 257 ЦПК України, оскільки між ОСОБА_1 і АТ «МІБ» укладено третейське застереження про розгляд спорів, пов`язаних з договором поруки у третейському суді, а також про наявність підстав для закриття провадження у справі відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки спори стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці, відносяться до юрисдикції господарських судів, є помилковими.

Договірне списання хоча і стосується відповідальності позивачки як поручителя за договором поруки, який містить третейське застереження та укладений на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, сторонами якого є юридичні особи, однак відбулося з поточного мультивалютного рахунка, відкритого на підставі договору банківського рахунка, який укладений банком із ОСОБА_1 як із фізичною особою.

У свою чергу, на правовідносини за таким договором поширюється Закону України «Про захист прав споживачів», та такі правовідносини є предметом розгляду судом загальної юрисдикції.

Крім того, позивачка обґрунтовувала свої вимоги виключно порушенням банком умов договору банківського рахунка. Цей спір не є спором стосовно правочину, укладеного для забезпечення виконання основного зобов`язання (який підлягає розгляду третейським судом), а стосується правомірності списання банком грошових коштів з рахунку позивачки.

За таких обставин, підстави як для закриття провадження у справі відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, так і залишення позову без розгляду згідно з пунктом 6 частини першої статті 257 ЦПК України, відсутні.

Також колегія суддів вважає обґрунтованими висновки судів про відсутність порушень територіальної підсудності.

Згідно з частиною п`ятою статті 28 ЦПК України позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 указаного Закону факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання такої та надає їй процесуальне право звертатися у спорах про захист прав споживачів (спір про стягнення банківського вкладу) до суду за територіально підсудність якого поширюється на місце проживання яке зазначено у довідці про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (постанова Верховного Суду від 02 вересня 2019 року № 753/20939/17).

Фактичним місцем проживання/перебування ОСОБА_1 є АДРЕСА_3

Відповідач не погоджується з підсудністю цієї справи Берегівському районному суду Закарпатської області виключно з тих підстав, що довідка про взяття позивачки на облік, як внутрішньо-переміщеної особи за адресою: АДРЕСА_2 , не є належним доказом її перебування за вказаною адресою, а також така довідка отримана позивачкою не у спосіб, визначений законодавством України.

Згідно з відповіддю Міністерства соціальної політики України від 23 квітня 2023 року № 5093/0/2-23/19 ОСОБА_1 з 15 червня 2022 року перебуває на обліку внутрішньо-переміщених осіб в Управлінні соціального захисту м. Берегово Закарпатської області, про що отримала довідку від 15 червня 2022 року № 2133-, станом на 20 квітня 2023 довідка є діючою.

Оскільки докази, які б указували про незаконність указаної довідки та неправомірність перебування ОСОБА_1 на обліку внутрішньо-переміщених осіб в Управлінні соціального захисту м. Берегово Закарпатської області у матеріалах справи відсутні, позивачка, обґрунтовуючи свої вимоги положеннями законодавства України про захист прав споживачів, мала право пред`явити указаний позов до Берегівського районного суду Закарпатської області. Доводи відповідача про те, що справа підлягала передачі за підсудністю до Печерського районного суду міста Києва, необґрунтовані.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційних скарг

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Згідно з частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Таким чином, оскільки суди не з`ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, не дослідили та не надали належної правової оцінки зібраним у справі доказам, а суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанцій, то відповідно до статті 411 ЦПК України, керуючись принципом процесуальної економії, Верховний Суд дійшов висновку про скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду та передачу справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду справи суду апеляційної інстанції належить:

- врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог норм матеріального і процесуального права;

- перевірити дійсність обставин, якими позивачка обґрунтовує свої доводи про відсутність підстав для договірного списання грошових коштів з її поточного рахунку (умови договорів банківського рахунку та поруки), зокрема відповідність пункту 2.5 договору поруки та пунктів 3.1.3, 3.2.2 договору банківського рахунку вимогам пункту 26.1 статті 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»;

- дати належну правову оцінку всім доказам, наявним у справі, а саме: доказам, які містять інформацію про підставу для договірного списання грошових коштів з поточного рахунку позивачки;

- проаналізувати всі доводи, запереченням сторін; ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин та вимог закону.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Борсенко Олександр Вікторович, та Акціонерного товариства «Міжнародний інвестиційний банк» задовольнити частково.

Постанову Закарпатського апеляційного суду від 18 січня 2024 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович