РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2024 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді - Кучиної Н.Г.

секретар судового засідання - Корпесьо В.Р.

з участю

представника позивача Блащук Т.В. ,

представника відповідачів Костюк Т.П. ,

представника приватних нотаріусів Рівненського міського територіального округу Рівненської області Фесюк Т.В. та Рівненського районного територіального округу Рівненської області Чубая О.С. Грозіка І.І. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Фесюк Тетяна Василівна, приватний нотаріус Рівненського районного територіального округу Рівненської області Чубай Олександр Степанович, служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради про визнання договорів недійсними,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

27 листопада 2023 року ОСОБА_4 , діючи через свого представника адвоката Блащук Т.В. звернулася до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Фесюк Тетяна Василівна, приватний нотаріус Рівненського районного територіального округу Рівненської області Чубай Олександр Степанович, в якому просить ???визнати недійсним та застосувати наслідки недійсності до договору купівлі-продажу нежитлового приміщення №1725 від 28.12.2018 р., посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Фесюк Т.В.; визнати недійсним та застосувати наслідки до договору купівлі-продажу земельної ділянки № 568 від 19.10.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Фесюк Т.В.; визнати недійсним та застосувати наслідки недійсності до договору дарування № 135, від 28.04.2017 року, який посвідченого приватним нотаріусом Дубровицького районного територіального округу Рівненської області Чубай О.С.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7 , її рідний батько. Після його смерті відкрилась спадщина, спадкова справа № 68961441, була заведена приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Бештинарським Олександром Васильовичем, за заявою ОСОБА_6 .

Оскільки, ОСОБА_6 , друга дружина ОСОБА_7 , створює перешкоди в отриманні спадкоємцями майна, шляхом свідомого та умисного ненадання документів нотаріусу Бештинарському О.В., вона була змушена звернутись за правничою допомогою до адвокатів за захистом своїх прав.

Так, отримавши інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо суб?єкта, 10.08.2023 року стало відомо, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , набули право власності по (одній другій) частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , згідно договору дарування № 135. Крім того, з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Реєстру прав власності на нерухоме майно № 342414179 стало відомо, що ОСОБА_5 набула право власності на нежитлове приміщення, загальною площею 49,9 кв. м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 за договором купівлі-продажу, № 1725 від 28.12.2018 р. та на земельну ділянку, площею 0,0601 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 за договором купівлі-продажу земельної ділянки № 568 від 19.10.2017 року.

Оскільки, договір дарування № 135, від 28.04.2017 року, який посвідчений приватним нотаріусом Дубровицького районного територіального округу Рівненської області Чубай О.С. стосується нерухомого майна, а саме: житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 203 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , тобто поза межами нотаріального округу Чубай О.С., а також, оскільки за даним договором дарування не передавались інші об?єкти нерухомості, вважає, що є достатньо підстав для визнання вказаного вище договору недійсним.

Щодо укладених договорів купівлі-продажу земельних ділянок № 1725 від 28.12.2018 р. та № 568 від 19.10.2017 року, то зазначає, що на момент набуття даного майна, відповідачу по справі, ОСОБА_5 було 10 та 11 років відповідно. Виникає питання, яким чином неповнолітня особа змогла придбати об?єкти нерухомості, за чиї кошти відбулась купівля даного нерухомого майна, яке джерело походження даних коштів, та найголовніше - які були наміри учасників даного правочину.

Відтак, у неї є достатньо причин вважати, що договори купівлі-продажу нерухомого майна № 568 від 19,10.2017 року та № 1725 від 28.12.2018 р. були вчинені з метою приховування справжніх намірів продавця вказаного майна, а саме невиконання зобов`язань перед іншими особами, зважаючи на те, хто є сторонами таких договорів та той факт, що вказане нерухоме майно так і не вибуло з володіння відчужувача.

Коротких зміст заперечення/відзиву на позовну заяву.

27 грудня 2023 року відповідачі подали відзив, в якому просили у задоволенні позову відмовити. Зазначили, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_7 у віці 69 років.

На момент укладення спірних правочинів, померлий перебував у зареєстрованому шлюбі із відповідачкою ОСОБА_6 та мав одну малолітню дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , інших малолітніх чи не повнолітніх дітей на момент укладення спірних правочинів, у померлого не було.

Від першого шлюбу у померлого є дочка позивач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , якій на момент укладення спірних правочинів, а саме в 2017-2018 р.р. було 29-30 років, та дочка ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , якій на момент укладення спірних правочинів було 34-35 років.

Відтак, діти від першого шлюбу померлого, на момент укладення спірних правочинів, були повнолітні та працездатні.

Оскільки, померлий на момент укладення спірних правочинів був вже у зрілому віці та непокоївся про майбутнє своєї малолітньої дитини ОСОБА_5 , тому ним разом з дружиною було вирішено заздалегідь подбати про матеріальну складову життя своєї дитини.

Крім того, законодавство дозволяє батькам вчиняти правочини на користь та в інтересах дитини, не чекаючи досягнення повноліття дитини, які передбаченні законодавством.

Щодо укладених договорів купівлі продажу нежитлового приміщення та земельної ділянки:

- договір купівлі-продажу нежитлового приміщення №1725 від 28.12.2018р., укладався між продавцем ПАТ «Рівнеінвестпроект» та покупцем, малолітньою ОСОБА_5 від імені якої та в її інтересах діяла мати ОСОБА_6 , за згодою органу опіки та піклування і за згодою батька малолітньої ОСОБА_7 , підпис на якій засвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Т.В. Фесюк.

- договір купівлі-продажу земельної ділянки №568 від 19.10.2017р. укладався між продавцем ОСОБА_9 та покупцем, малолітньою ОСОБА_5 , від імені якої та в її інтересах як законні представники діяли її батьки, за згодою органу опіки та піклування, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 .

Зазначенні договори купівлі - продажу укладені в межах законодавства, наявної дієздатності та волевиявлення сторін, не порушуючи інтереси інших осіб, в інтересах малолітньої особи, за наявності належного погодження, не оспорювалися сторонами правочину, а отже були дійсні, як і на момент смерті батька малолітньої ОСОБА_7 так і є дійсним по теперішній час. Тому, право власності зареєстроване за ОСОБА_5 на нежитлове приміщення та земельну ділянку фактично є законним.

Щодо укладеного договору дарування частки квартири.

- договір дарування частки у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_4 від 28.04.2017р. укладався між ОСОБА_7 (дарувальник) та малолітньою ОСОБА_5 (обдаровувана), від імені та в інтересах якої як законний представник за згодою органу опіки та піклування, діяла її мати ОСОБА_6 , та за згодою батька ОСОБА_7 .

Оскільки, ОСОБА_7 при житті належала на праві власності частка квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та зважаючи на відсутність майнових зобов`язань перед іншими особами, він мав право відчужувати таке майно іншим особам в т.ч. малолітній дочці, за власною волею, та незалежно від волі інших осіб. Отже, зазначений договір дарування частки квартири укладений у відповідності до закону, в інтересах малолітньої особи, був дійсним як на момент смерті ОСОБА_7 так і є дійсним на теперішній час.

Зазначають, що вчинені правочини, які оспорюються не є фіктивними, оскільки спрямовані на реальне настання обумовлених правових наслідків, так як укладалися в інтересах малолітньої дитини, та з метою забезпечення дитині матеріальної складової її батьками, чим вона розпоряджатиметься в майбутньому по досягненню нею повноліття.

06 лютого 2024 року від представника позивача адвоката Блащук Т.В. надійшла заява про зміну підстав позову, в якій зазначає, зокрема, що ОСОБА_7 під час укладення договору купівлі продажу нежитлового приміщення №1725 від 28.12.2018р. виступав з одного боку в особі Голови правління Приватного акціонерного товариства «Рівнеінвестпроект», діючи як представник, а з другого боку - як законний представник малолітньої особи ОСОБА_5 , яка відповідно до договору діяла за його згодою.

Тобто, згідно договору дарування частки у праві спільної часткової власності на квартиру ОСОБА_7 , як дарувальник з однієї сторони передав безоплатно, а ОСОБА_5 , як обдарована з другої сторони приймає у приватну власність, як дарунок належну дарувальнику 1/2 частку у праві спільної часткової власності. Вважає, що під час укладення зазначених правочинів ОСОБА_7 виступав з одного боку як дарувальник, а з другого боку як законний представник, яка відповідно діяла за його згодою.

Тобто, вчиняючи такі правочини ОСОБА_7 діяв одночасно в своїх інтересах, а також в інтересах ОСОБА_5 , законним представником якої він одночасно був на той момент. Тобто, ОСОБА_7 укладав правочини щодо самого себе.

Вважає, що правочини були укладені ОСОБА_7 у своїх інтересах, та в порушення норм ч. 3. ст.238 ЦК України, згідно якої представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Рух справи.

Ухвалою суду від 28 листопада 2023 року позовну заяву залишено без руху, з наданням позивачу строку на усунення недоліків (а.с. 29, 30).

Ухвалою суду від 05 грудня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження (а.с. 37, 38).

Ухвалою суду від 08 листопада 2023 року заяву представника позивача адвоката Блащук Тетяни Володимирівни про забезпечення позову у справі повернуто заявнику (а.с. 46-48).

Ухвалою суду від 08 грудня 2023 року витребувано докази (а.с. 49,50).

Ухвалою суду від 19 грудня 2023 року накладено арешт на об?єкт нерухомого майна - житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 101, до моменту розгляду справи по суті; заборонити особам, наділеними функціями державних реєстраторів, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо об?єкту нерухомого майна - житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 101, до набрання рішенням законної сили; накладено арешт на об?єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення, загальною площею 49,9 кв. м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 101, до моменту розгляду справи по суті; заборонено особам, наділеними функціями державних реєстраторів, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо об?єкту нерухомого майна - нежитлове приміщення, загальною площею 49,9 кв. м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 101, до моменту розгляду справи по суті; накладено арешт на - земельну ділянку, площею 0,0601 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер :01:003:0850; заборонено особам, наділеними функціями державних реєстраторів, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо земельної ділянки, площею 0,0601 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер :01:003:0850 (а.с. 59-62).

Ухвалою суду від 08 січня 2024 року залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача службу у справах дітей Виконавчого комітету Рівненської міської ради (а.с. 121-122).

Ухвалою суду від 15 лютого 2024 року в задоволенні клопотання представника позивача Блащук Тетяни Володимирівни про витребування доказів від 06.02.2024 р. відмовлено.

Ухвалою суду від 15 лютого 2024 року прийнято заяву представника позивача адвоката Блащук Т.В. про зміну підстав позову у справі (а.с. 164-166).

Ухвалою суду від 15 лютого 2024 року підготовче провадження у справі закрито. Призначено справу до судового розгляду (а.с. 162,163).

Ухвалою суду від 12 березня 2024 року в задоволенні клопотання представника позивача адвоката Блащук Тетяни Володимирівни про зупинення провадження у справі відмовлено (а.с. 190, 191).

Виклад позиції сторін.

В судовому засіданні представник позивач адвокат Блащук Т.В. позовні вимоги просила задовольнити із врахуванням заяви про зміну підстав позову.

В судовому засіданні представник відповідачів адвокат Костюк Т.П. просила в позові відмовити, з мотивів наведених у відзиві.

В судовому засіданні представник приватних нотаріусів Рівненського міського територіального округу Рівненської області Фесюк Т.В. та Рівненського районного територіального округу Рівненської області Чубая О.С. Грозік І.І. просив в позові відмовити.

Представник служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради в судове засідання не з`явилася, однак 08 квітня 2024 року начальник служби у справах дітей Ольга Подкаура подала заяву про розгляд справи без участі їх представника, у зв`язку з неможливістю забезпечити явку. Зазначила, що представником служби в ході розгляду справи були надані пояснення.

В ході розгляду справи представник служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради вказала, що при укладенні спірних договорів органом опіки та піклування батьками надано згоду на вчинення неповнолітньою дитиною таких правочинів з дозволу органу опіки та піклування.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер у віці 69 років (а.с. 11).

В судовому засіданні встановлено та не заперечується сторонами, що від першого шлюбу у померлого ОСОБА_7 є дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та дочка ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

На момент укладення спірних правочинів, померлий перебував у другому зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_6 та мав одну малолітню дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Так, 28 квітня 2017 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 від імені та в її інтересах якої як законний представник на підставі Розпорядження від 24.04.2017 року, виданого Рівненським міським головою за № 360-р діє її мати ОСОБА_6 за згодою батька малолітньої ОСОБА_7 , підпис на якій засвідчено нотаріально укладено договір дарування частки у праві спільної часткової власності на квартиру, що знаходиться з адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений та внесений в державний реєстр приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Чубаєм Олександром Степановичем за № 135 ( а.с. 73).

20 жовтня 2017 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_5 від імені та в її інтересах якої як законні представники діють її батьки та відповідно до листа Служби у справах дітей Виконавчого комітету Рівненської міської ради від 18.10.2017 р. вих. № 01-18/342 ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, що знаходиться за адресою АДРЕСА_8 посвідчений та внесений в державний реєстр приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Фесюк Тетяною Василівною за № 568 (а.с. 113).

28 грудня 2018 року між Приватним акціонерним товариством «Рівнеінвестпроект» в особі голови правління ОСОБА_7 та ОСОБА_5 від імені та в її інтересах якої як законний представник на підставі Розпорядження від 30.11.2018 року, виданого Рівненським міським головою за № 1093-р діє її мати ОСОБА_6 за згодою батька малолітньої ОСОБА_7 , підпис на якій засвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Т.В. Фесюк р№1724 від 28.12.2018 року укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень Н1, що знаходяться за адресою АДРЕСА_2 , посвідчений та внесений в державний реєстр приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Фесюк Тетяною Василівною за № 1725 (а.с. 112).

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо суб?єкта, 10.08.2023 року вбачається, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , набули право власності по (одній другій) частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , згідно договору дарування № 135 (а.с. 16-18).

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Реєстру прав власності на нерухоме майно № 342414179 ОСОБА_5 набула право власності на нежитлове приміщення, загальною площею 49,9 кв. м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , площею 0,0601 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 за договором купівлі-продажу земельної ділянки № 568 від 19.102017 року (а.с. 19-23).

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.

Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому, визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України і загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 ЦК України.

Обов`язковою умовою задоволення позову про визнання правочину недійсним є встановлення судом факту порушення у зв`язку із його вчиненням прав чи охоронюваних законом інтересів позивача.

Отже, зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатися способом захисту свого права, який має відповідати встановленим законом і крім того, забезпечувати ефективний захист порушеного права.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Тобто, за змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Закон не обмежує коло осіб, які мають право вимагати визнання недійсним оспорюваного правочину лише сторонами. Ними можуть бути будь-які заінтересовані особи, права або охоронювані інтереси яких порушені таким правочином. За визнанням недійсним правочинів до суду звертаються не тільки сторони, а й інші особи, на стані яких негативно відбивається цей правочин, або які з інших причин зацікавлені в його недійсності.

Позов особи, яка не була учасником правочину, про визнання недійсним оспорюваного правочину може бути задоволений лише в тому разі, якщо таким правочином порушено право цієї особи - не учасника правочину, і воно може бути відновлене шляхом повернення сторін цього правочину до первісного стану.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка звертається з позовом про визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала; у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість заінтересованої особи законно реалізувати свої права.

У цій справі судом встановлено, що позивач не була стороною оскаржуваних правочинів.

Разом з тим, спірні договори унеможливлюють реалізацію позивачем свого цивільного права, а саме права на спадкування майна після смерті їхнього батька.

Таким чином, у спірних правовідносинах позивач є заінтересованою особою, яка в силу вимог частини третьої статті 215 ЦК України набула право на звернення до суду з цим позовом.

Згідно з частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Тлумачення статей 16, 203, 215 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Позивач вказує на фіктивність укладених правочинів, проте суд не погоджується з такими доводами, з огляду на таке.

Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами (стаття 234 ЦК України).

Тлумачення статті 234 ЦК України, свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), зроблено висновок, що «для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном. Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від цих висновків. Велика Палата Верховного Суду враховує, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним».

Отже, правочин може бути визнано фіктивним лише у разі доведення позивачем у справі наявності відповідних умов (обставин), з якими закон пов?язує фіктивність правочину. Серед таких умов обов?язковими є вина осіб, що проявляється у формі умислу, який спрямований на вчинення фіктивного договору; такий умисел повинен виникнути у сторін до моменту укладення договору; метою укладення такого договору є відсутність правових наслідків, обумовлених договором.

Однак, в судовому засіданні не здобуто достатніх доказів, що договір дарування відповідає критеріям фіктивності його укладання, оскільки відсутня вина осіб, що проявляється у формі умислу, який спрямований на вчинення фіктивного договору.

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном у відповідності до статті 317 ЦК України.

Оскільки, ОСОБА_7 при житті належала на праві власності частка квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та зважаючи на відсутність майнових зобов`язань перед іншими особами, він мав право відчужувати таке майно іншим особам в т.ч. малолітній дочці, за власною волею, та незалежно від волі інших осіб. Отже, зазначений договір дарування частки квартири укладений у відповідності до закону, в інтересах малолітньої особи, був дійсним як на момент смерті ОСОБА_7 так і є дійсним на теперішній час.

Однією із обставин визнання оспорюваного договору недійсним, в позовній заяві позивач зазначає, що ніби то приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу, який посвідчував спірний правочин, у момент здійснення нотаріальної дії перебував за межами нотаріального округу, що є підставою для визнання правочину недійсним.

Однак, такі твердження позивача є безпідставні та необґрунтовані, що спростовуються наданим стороною відповідача витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.04.2017 р., який був сформований у день укладення такого договору дарування. Згідно зазначеного витягу слідує, що оспорюваний договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Чубаєм Олександром Степановичем.

Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон, відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, яка долучена позивачем до позову, сформована станом на 10.08.2023 р.

Відтак, під час формування інформаційної довідки, система єдиного Державного реєстру видає інформацію станом на час запиту та показує відомості вже про актуального державного реєстратора/приватного нотаріуса. Тому, станом на 10.08.2023 р. Чубай Олександр Степанович , був приватним нотаріусом Дубровицького районного нотаріального округу, а на момент посвідчення спірного договору був приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу.

Отже, доводи позивача, щодо вчинення приватним нотаріусом Чубаєм Олександром Степановичем нотаріальної дії, а саме посвідчення оспорюваного договору дарування та внесення його в державний реєстр за межами нотаріального округу, є безпідставними та нічим не обґрунтованими.

Верховний Суд у Постанові від 10 травня 2023 року по справі № 715/310/22 дійшов висновку, що як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Як вбачається з матеріалів справи на момент вчинення спірних правочинів, права позивача жодним чином не порушувалися, оскільки остання не була стороною таких правочинів та не мала на той період жодних прав та обов`язків відносно нерухомого майна, що було предметом укладених правочинів.

Між тим, позивач змінивши підстави позову, зазначає, що ОСОБА_7 вчинював правочини, діючи одночасно в своїх та в інтересах ОСОБА_5 , законним представником якої він одночасно був, що є імперативно забороненою дією у відповідності до ч. 3 ст 238 ЦК України та є підставою для визнання таких правочинів недійсними.

Як вбачається із договору купівлі-продажу земельної ділянки №568 від 19.10.2017 р. він укладався між продавцем ОСОБА_9 та покупцем, малолітньою ОСОБА_5 , від імені якої та в її інтересах як законні представники діяли її батьки, за згодою органу опіки та піклування, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 . Зазначений договір посвідчений та внесений в державний реєстр приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Фесюк Тетяною Василівною.

У відповідності до ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Для вчинення правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації за участю неповнолітнього (відчуження, чи набуття у власність на ім`я дитини), вимагається попередній дозвіл (згода) органів опіки та піклування. Справжність підпису(ів) батьків (усиновлювачів) або піклувальників на заяві про їх згоду на посвідчення правочинів від імені неповнолітніх осіб повинна бути засвідчена нотаріально. Батьки мають право дати згоду на вчинення неповнолітньою дитиною таких правочинів лише з дозволу органу опіки та піклування (частина третя статті 177 Сімейного кодексу України).

Таким чином, згода органів опіки та піклування необхідна у всіх випадках, які певним чином стосуються інтересів малолітньої чи неповнолітньої дитини: якщо дитина є власником (співвласником) або має право на користування відчужуваним жилим приміщенням, або ж набуває майно у власність.

Відповідно до ст. 32 ЦК України на вчинення неповнолітньою особою правочину щодо транспортних засобів або нерухомого майна повинна бути письмова нотаріально посвідчена згода батьків (усиновлювачів) або піклувальника і дозвіл органу опіки та піклування.

Зі спірного договору вбачається, що малолітня ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 іменована як «покупець» від імені та в інтересах якої як законні представники діють її батьки та відповідно до листа Служби у справах дітей Виконавчого комітету Рівнеенської міської ради від 18.10.2017 року вих. № 01-18/342 ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , тобто при укладенні спірного договору батьками надано згоду на вчинення неповнолітньою дитиною такого правочину з дозволу органу опіки та піклування.

Таким чином, зазначений договір купівлі - продажу укладений в межах законодавства, наявної дієздатності та волевиявлення сторін, не порушуючи інтереси інших осіб, в інтересах малолітньої особи, за наявності належного погодження, не оспорювалися сторонами правочину, а отже були дійсні, як і на момент смерті батька малолітньої ОСОБА_7 так і є дійсним по теперішній час.

Як слідує із договору купівлі-продажу нежитлового приміщення № 1725 від 28.12.2018 р., такий договір був укладений між Приватним акціонерним товариством «Рівнеінвестпроект» в особі Голови правління ОСОБА_7 (підписував спірний договір як продавець) та малолітньою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 від імені та в інтересах якої як законний представник, на підставі Розпорядження від 30.11.2018 року, виданого Рівненським міським головою №1093-р, діяла її мати ОСОБА_6 , (підписувала спірний договір як покупець від імені малолітньої ОСОБА_5 ,) а згоду батько малолітньої надавав у відповідності до вимог ч. 2 ст. 32 ЦК України, згідно якої слідує, що на вчинення неповнолітньою особою правочину щодо транспортних засобів або нерухомого майна повинна бути письмова нотаріально посвідчена згода батьків (усиновлювачів) або піклувальника і дозвіл органу опіки та піклування.

У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 916/2813/18 від 29.06.2021 визначено, що відповідно до частини першої статті 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Отже, юридичній особі може належати майно на праві власності, яке вона має право відчужувати іншим особам.

Відтак, договір купівлі-продажу нежитлової нерухомості був укладений у відповідності до норм чинного законодавства та в інтересах малолітньої дитини, де право власності на нерухоме майно перейшло до дитини, а не до продавця такого майна.

При цьому, під час укладення зазначеного правочину не порушувалися права інших осіб.

Крім того, позивачка на момент укладення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення не мала жодного відношення до укладення такого договору, та немає правових підстав для оскарження спірного договору, оскільки вона на момент укладення такого правочину не являлася ні стороною правочину, ні акціонером Приватного акціонерного товариства «Рівнеінвестпроект», яке виступало як продавець у спірному договорі.

Крім того, спірний договір дарування частки у праві спільної часткової власності на квартиру, укладався між сторонами у відповідності до чинного законодавства, в інтересах малолітньої дитини та не порушував прав інших осіб.

Так, згідно із частиною першою статті 9 СК України подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства.

Згідно статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України, дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини та осіб, які їх замінюють, вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Відповідно до частини другою статті 177 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов`язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини.

Відносини щодо дарування є договірними та регулюються нормами цивільного, сімейного, господарського права України. Сторонами договору дарування є дарувальник (один з батьків), обдаровуваний (дитина) та інший з батьків, який підписує договір за дитину як її законний представник.

Згідно з п. 1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-ї сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20.11.1989 р., ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

З огляду на вищевикладене, договір дарування від 28 квітня 2017 року був укладений із дотриманням чинного законодавства України із дотриманням передбачених процедур та підстав для визнання його недійсним, не має, а відтак суд відмовляє у задоволенні в частині позовних вимог про визнання договору дарування частки у праві спільної часткової власності на квартиру недійсним.

Практика ВС, на яку посилається позивач у заяві про зміну підстав позову, а саме постанова КГС ВС від 01.12.2021р. по справі №908/3467/19 та постанова ВС від 01.02.2023 справа №569/19674/19, не містить подібних правовідносин, оскільки не стосується вчинення правочинів між батьками та малолітніми чи неповнолітніми особами, де власниками майна стали малолітні чи неповнолітні діти, тому не може бути застосована до спірних правовідносин у справі №569/23064/23.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що наведені позивачем обставини не мають наслідку визнання спірних договорів недійсними у розумінні положень ст. 215 та ст. 203 ЦК України, оскільки позивачем не доведено, фактів неправомірних дій відповідачів під час укладення спірних правочинів та невідповідність спірних правочинів нормам законодавства, а також при укладенні оспорюваних правочинів не порушувалося суб`єктивне цивільне право чи інтерес позивача, жодного відношення до майна, що відчужувалося на користь малолітньої особи, позивачка не мала.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання спірних договорів недійсними, оскільки позивачкою не доведено обставин, з якими закон пов`язує наявність підстав для визнання таких договорів недійсними.

Розподіл судових витрат

У порядку ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст.ст.258,259,264,265,268,273,352,354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Фесюк Тетяна Василівна, приватний нотаріус Рівненського районного територіального округу Рівненської області Чубай Олександр Степанович, служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради про визнання договорів недійсними - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Рівненського апеляційного суду в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач - ОСОБА_4 , АДРЕСА_5 ІПН НОМЕР_2

Відповідач - ОСОБА_6 , АДРЕСА_6

Відповідач - ОСОБА_5 , АДРЕСА_7

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Фесюк Тетяна Василівна, 33028 м.Рівне, вул. Кн.Любомирського, 4-а

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Чубай Олександр Степанович, 33028 м.Рівне, вул. Кн.Любомирського, 4-а

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради, 33028 м.Рівне, вул. Поштова, 2.

Повний текс рішення виготовлений 22.04.2024 року.

Суддя Н.Г. Кучина