Провадження № 2/204/1217/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

08 квітня 2024 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська, у складі:

головуючого судді Приваліхіної А.І.,

за участю секретаря судового засідання Єрмак Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Міськсвітло» Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

15 листопада 2023 року позивач КП «Міськсвітло» ДМР звернулося до Ленінського районного суду міста Дніпропетровська із позовною заявою до відповідача ОСОБА_1 із вимогою про відшкодування матеріальної шкоди (а. с. 1-5).

Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 20 листопада 2023 року позовну заяву Комунального підприємства «Міськсвітло» Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди було передано за підсудністю до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 грудня 2023 року справу розподілено у провадження судді Приваліхіної А.І.

В обґрунтування позовних вимог вказано, що 06 лютого 2022 року внаслідок зіткнення автомобіля Форд Фокус, держаний номер НОМЕР_1 , під керуванням відповідача - ОСОБА_1 з електроопорою зовнішнього освітлення, було пошкоджено та частково зруйновано майно позивача комунального підприємства «Міськсвітло» ДМР , а саме: електроопора зовнішнього освітлення СВ 105-5,0 по провулку Криворізький в районі будинку 7а в місті Дніпро, кабель в кількості 90 метрів погонних, світильник зовнішнього освітлення 120 Вт. Вартість відновлення вищевказаного майна складає 27046,78 гривень. Відповідачем сума завданої матеріальної шкоди визнана у повному обсязі, що підтверджується його власноручно написаною заявою. За проханням відповідача, позивачем було погоджено відшкодування шкоди не єдино разовою сумою, а протягом року. Сторони домовились, в разі відшкодування шкоди в межах одного року, позивач не матиме претензій до відповідача щодо стягнення будь-яких інших сум, а також в разу прострочення виконання, кошти мають бути сплачені з урахуванням встановленого індексу інфляції. В позасудовому порядку врегулювання питання відшкодування вартості пошкодженого майна з урахуванням вартості відновлювальних робіт у сумі 27046,78 було отримано підтвердження відповідача про розмір шкоди. Відповідачем неодноразово порушувалося взяте зобов`язання та протягом лютого 2022 року серпень 2023 року було сплачено лише 8200 гривень, а саме: 17 січня 2023 року 3000 гривень, 22 лютого 2023 року 2300 гривень, 17 травня 2023 року 2900 гривень. Далі в усному режимі відповідач виконувати взяті на себе зобов`язання з відшкодування заподіяної ним шкоди відмовився. Розрахована сума інфляційних витрат внаслідок тривалої затримки відповідача з виплатою становить 6693,72 гривні. Сума загального відшкодування збитків складає 25540,50 гривень (із розрахунку: 27046,78 - 8200 + 6693,72 = 25540,50). Тому прохає суд стягнути з відповідача відшкодування завданої матеріальної шкоди у розмірі 25540,50 гривень, а також судовий збір у сумі 2684 гривні.

Ухвалою суду від 13 грудня 2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, з викликом сторін, призначено судове засідання на 15 годину 00 хвилин 13 лютого 2024 року (а. с. 57), яка надіслана учасникам справи 13 грудня 2023 року за вихідним № 901/24-вих/2/204/1217/24 (а. с. 58).

Представниця позивачки в судове засідання не з`явився, надала заяву про розгляд справи за її відсутності (а. с. 76), в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити, не заперечує проти ухвалення заочного рішення.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, шляхом розміщення на офіційному сайті суду оголошення про його виклик (а. с. 73), про причини неявки суд не повідомив.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та, спираючись на вимоги ст. ст. 223, 247, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення без фіксування судового процесу технічними засобами.

Судом встановлено, що 14 лютого 2022 року відповідачем було написано заяву на ім`я директора комунального підприємства «Міськсвітло» ДМР про те, що він обізнаний з сумою збитків, яку було завдано комунальному підприємству автомобілем під його керуванням, зазначив, що згоден із розміром вартості пошкодженого майна і вартості відновлювальних робіт та погодився добровільно сплатити підприємству збитки в розмірі 27046 гривень 78 копійок. Крім того, прохав надати дозвіл на розстрочення вказаної заборгованості протягом року (а. с. 6).

14 лютого 2022 року між КП «Міськсвітло» ДМР та ОСОБА_1 було укладено договір, в якому сторони домовились про позасудове врегулювання та самостійне відшкодування боржником ОСОБА_1 вартості пошкодженого майна з урахуванням вартості відновлювальних робіт у сумі: 27046,78 копійок з розстрочкою погашення заборгованості (а. с. 7),який підписано власноручно ОСОБА_1 .

Крім того, судом встановлено, що 23 березня 2023 року між КП «Міськсвітло» ДМР та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду №1 до договору врегулювання виплати заборгованості від 14 лютого 2022 року, за яким сторони домовилися про зміну встановленого графіку розстрочки та затвердили інший варіант сплати боргу з розстроченням погашення заборгованості (а. с. 8), який також підписано власноручно ОСОБА_1

Платіжною інструкцією від 17 травня 2023 року підтверджується, що на рахунок позивача було переведено суму у розмірі 2900 гривень за договором врегулювання виплати заборгованості від 14 лютого 2022 року ОСОБА_1 (а. с. 36). 22 лютого 2022 року на рахунок позивача було отримана сума у розмірі 2300 гривень за виконання умов договору від 14 лютого 2022 року від ОСОБА_1 (а. с. 37), а також, 17 січня 2023 року від ОСОБА_1 була перерахована сума у розмірі 3000 гривень на рахунок позивача за пошкоджену електроопору, що підтверджується копією платіжної інструкції № 64435756 від 17 січня 2023 року (а .с. 38).

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Приписами ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтями 77, 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування, відповідно до вимог ч. 2 ст. 77 ЦПК України, є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Нормою ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Приписами п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Вимогами ч. 2 ст. 207 ЦК України, визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Приписами ч. 1 ст. 623 ЦК України визначено, що боржник, що порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Згідно з вимогами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Пунктом 9 постанови № 6 Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» визначено, що коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди. Як при відшкодуванні в натурі, так і при відшкодуванні заподіяних збитків грішми потерпілому на його вимогу відшкодовуються неодержані доходи у зв`язку з заподіянням шкоди майну.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Згідно з вимогами ч. ч 1, 2 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Приписами ч. 1 ст. 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Отже, підставою цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, яке включає в себе: шкоду, протиправне діяння особи, яка її заподіяла, причинний зв`язок між ними та вину заподіювача шкоди.

У правовідносинах з відшкодування шкоди діє презумпція заподіювача шкоди.

При цьому, обов`язок доказування наявності шкоди та її розміру покладається на позивача, відсутність вини у заподіянні шкоди повинен довести відповідач. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги доведені належними, допустимими та достатніми доказами, через що підлягають задоволенню у повному обсязі. Тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню завдана матеріальна шкода у розмірі 25540 гривень 50 копійок.

Понесені позивачем судові витрати суд стягує з відповідача на користь позивача, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5, 10-11, 60, 76-80, 89, 128, 141, 213-215, 258, 265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги Комунального підприємства «Міськсвітло» Дніпровської міської ради (49111, м. Дніпро, вул. Шинна, буд. 26; ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) про відшкодування матеріальної шкоди задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Міськсвітло» Дніпровської міської ради матеріальну шкоду у розмірі 25540 (двадцять п`ять тисяч п`ятсот сорок) гривень 50 (п`ятдесят) копійок.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Міськсвітло» Дніпровської міської ради сплачений судовий збір у сумі 2684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) гривні.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів зо дня його підписання суддею або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів зо дня його підписання суддею або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку.

Заочне рішення може бути переглянуте Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська за письмовою заявою відповідача протягом двадцяти днів зо дня отримання ним копії рішення.

Суддя А.І. Приваліхіна