ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 544/1365/22 Номер провадження 22-ц/814/937/24Головуючий у 1-й інстанції Ощинська Ю.О. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Бутенко С. Б.

Суддів Обідіної О. І., Прядкіної О. В.

за участю секретаря: Ракович Д. Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою керівника Лубенської окружної прокуратури Полтавської області

на рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 27 грудня 2022 року у складі судді Ощинської Ю. О.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Пирятинської міської ради Полтавської області про визнання права власності в порядку набувальної давності,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом до Пирятинської міської ради Полтавської області про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями за набувальною давністю.

Позов мотивовано тим, що з 2007 року вона та її мати ОСОБА_2 домовились з власником будинку ОСОБА_3 про те, що вони сім`єю тимчасово будуть проживати у будинку за адресою: АДРЕСА_1 в якості квартиронаймачів та вселились у спірний будинок.

У 2010 році ОСОБА_3 помер, спадщину після нього, як відомо позивачу, ніхто не прийняв.

З 2007 року і до цього часу вона проживає у вказаному будинку, з часу смерті ОСОБА_3 ніяких претензій та зауважень з приводу розпорядження позивачем житловим будинком з господарськими будівлями на її адресу не надходило.

Незважаючи на постійне проживання у житловому будинку, відкрите й безперервне добросовісне володіння ним протягом десяти років, вона не може оформити право власності на будинковолодіння.

До цього часу право власності на майно ні за ким не зареєстроване, а також дане майно не перейшло у власність держави. Позивач продовжує проживати у даному будинку, добросовісно володіти та користуватись ним, підтримувати в належному стані, проводити необхідні ремонтні роботи по його збереженню.

Вважає, що правомірно набула право власності на вказане нерухоме майно за набувальною давністю.

Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 27 грудня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на житловий будинок «А-1», сарай «Б», погрібник «Д», погріб «Д», убиральню «Е», огорожу № 1, водопровід № 2, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду мотивовано наявністю правових підстав для задоволення позову.

Апеляційну скаргу на вказане рішення суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах - Пирятинської міської ради Лубенського району Полтавської області та Державної інспекції архітектури та містобудування України подав керівник Лубенської окружної прокуратури Полтавської області та, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просить скасувати вказане рішення суду та постановити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд не врахував відсутність таких обов`язкових ознак набувальної давності як законність об`єкта володіння та добросовісність заволодіння чужим майном.

Вважає, що приймаючи оскаржуване рішення суд фактично легалізував самочинне будівництво.

Станом на час розгляду справи судом функції державного архітектурно-будівельного контролю виконує центральний орган виконавчої влади - Державна інспекція архітектури та містобудування України.

Позивач у справі не зверталась до ДІАМ та її територіальних органів про отримання документів, що дають право на виконання будівельних робіт та які свідчать про прийняття об`єкта до експлуатації в досудовому врегулюванні.

Вказаний факт залишився поза увагою суду та ДІАМ, питання про права, інтереси та обов`язки якої вирішено судом, не залучено до участі у справі.

Відповідно до наказу відділу містобудування та архітектури Пирятинської міської ради № 10 від 27.09.2022 ОСОБА_1 відмовлено у присвоєнні адреси спірному житловому будинку, а тому не зрозумілим є за якою саме адресою знаходиться житловий будинок, право власності на який позивача визнається за набувальною давністю.

Підстави представництва відповідно до статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор обґрунтував невиконанням органом, уповноваженим на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах, своїх обов`язків щодо захисту інтересів держави, що в контексті правовідносин у даній справі полягають у захисті майнових інтересів держави в особі органу місцевого самоврядування щодо повернення спірного майна, шляхом оскарження неправосудного рішення, а тому прокурор набув право звернутись до суду в інтересах держави з апеляційною скаргою.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, не порушує прав та законних інтересів фізичних чи юридичних осіб.

Керівник Лубенської окружної прокуратури І. Кінаш подав заперечення на відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати, ухваливши нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Колегія суддів апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Повноваження суду апеляційної інстанції визначено статтею 374 ЦПК України, згідно пункту 2 частини першої якої за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

По справі встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 01.02.2008 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією паспорта серії НОМЕР_1 .

Згідно довідок квартального комітету виконавчого комітету Пирятинської сільської ради від 11.11.2022 № 485 та від 05.12.2022 № 516 ОСОБА_1 з 2007 року проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач вказує, що з 2007 року постійно проживає у будинку по АДРЕСА_1 , добросовісно та безперервно володіє ним, відкрито користується, доглядає та утримує, проводить ремонтні роботи, про що свідчать договір про користування електричною енергією, акт звірки стану розрахунків за спожиту електричну енергію, довідка про відсутність заборгованості за розподіл природного газу.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач добросовісно заволоділа спірним житловим будинком та протягом 10 років відкрито користується ним, а отже згідно статті 344 ЦК України набула право власності на це майно за набувальною давністю, з чим колегія суддів апеляційного суду погодитись не може з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У частинах першій, четвертій статті 344 ЦК України зазначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років або рухомим майном - протягом 5 років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, необхідно виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Отже йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. Водночас володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Для нерухомого майна тривалість володіння складає десять років.

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначається як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18), від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18) та від 22 лютого 2021 року у справі № 607/21758/19 (провадження № 61-18513св20), від 11 листопада 2022 року у справі № 547/200/21 (провадження № 61-3172св22), від 29 вересня 2023 року у справі № 1522/9367/12 (провадження № 61-1662св22).

У справі, яка переглядається апеляційним судом, сукупність наведених обставин, що дають підстави набуття позивачем права власності на спірне майно за набувальною давністю відсутні, на що не звернув належної уваги суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Так, судом не дано оцінки, що позивач вселилась у будинок разом із матір`ю ОСОБА_2 в якості квартиронаймачів та остання вживала заходів щодо визнання права власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 , представляючи його інтереси в суді у справі № 2-0-130/2006, у якій рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 28.09.2006 було задоволено заяву ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 про встановлення факту родинних відносин із ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та у справі № 2-621/2007, у якій рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 24.09.2007 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання права власності на спірне майно у зв`язку з відсутністю доказів, що дане домоволодіння належало ОСОБА_4 та відсутності підстав для спадкування за правилами статей 529, 530 ЦК України (1963 року), згідно яких племінники спадкодавця не належали до кола спадкоємців за законом.

Тобто на момент отримання майна позивач мала домовленість з особою, яка вважала себе власником будинку - ОСОБА_3 , щодо тимчасового користування майном, що виключає безтитульність та добросовісність володіння майном для отримання права власності на нього за набувальною давністю.

Крім того, матеріали справи не містять доказів належності спірного майна до об`єктів нерухомості, тобто законності об`єкта володіння, що також не враховано судом першої інстанції при вирішенні справи.

Відповідно до абзацу 1 частини першої статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення, підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України).

Згідно частин другої, третьої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Відповідно до частин другої, третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року № 1952-IV у редакції на час виникнення спірних правовідносин речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

З технічного паспорту будинку садибного типу за адресою: АДРЕСА_1 , складеного ФОП ОСОБА_5 28.07.2022, вбачається, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами побудовано у 1955 році.

У 1955 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Разом з тим, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року (далі - Інструкція), було встановлено реєстрацію бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу.

Пунктом 2 розділу ІІ Інструкції було встановлено, що об`єктами реєстрації є будинки та домоволодіння з окремим порядковим номером по вулиці, провулку, площі.

Відповідно до пунктів 4, 7 розділу ІІ Інструкції реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР, у тому числі, що належать громадянам на праві особистої власності, які повинні бути закінчені будівництвом і прийняті в експлуатацію за актом, затвердженим виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих.

Реєстрація провадиться на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів) згідно з додатком № 1. До реєстрації повинні бути подані оригінали правовстановлюючих документів та копії з них, засвідчені у встановленому законом порядку, копії цих документів залишаються в справах бюро технічної інвентаризації.

Зокрема, за пунктами 4, 10 Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, що є додатком № 1 до Інструкції, таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва і експлуатації будівель та затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію.

Згідно пункту 14 Переліку нотаріально посвідчені договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку та затверджений виконкомом місцевої Ради акт про прийняття будинку в експлуатацію віднесені до правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР.

Відповідно до пункту 9 Інструкції право користування земельними ділянкам, на яких розташовані будинки або домоволодіння з обслуговуючими їх будівлями та спорудами, реєструються окремо, відповідно до інструкції МКГ УРСР від 23.08.52 «Про порядок обміру земель і реєстрації документів на право користування земельними ділянками в містах і селищах міського типу УРСР».

Таким чином, житловий будинок набував статусу об`єкта права власності з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акту державної комісії про прийняття в експлуатацію збудованого громадянином на той час житлового будинку на відведеній йому земельній ділянці.

Проте, матеріали справи не містять доказів реєстрації будинку АДРЕСА_1 в МБТІ, а також доказів виділення земельної ділянки для його будівництва та прийняття будинку в експлуатацію згідно з актом державної комісії, затвердженим виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих, відповідно до законодавства, що діяло на час будівництва, або доказів ведення погосподарського обліку домоволодіння відповідно до Інструкції з ведення погосподарського обліку в сільських, селищних та міських радах, що не дає підстав для висновку про законність об`єкта володіння майном.

Відсутні у матеріалах справи належні, допустимі та достатні докази й щодо давності та безперервності володіння майном саме позивачем ОСОБА_1 , оскільки документи, на які посилається позивач, а саме: договір про користування електричною енергією № 1-116 від 21.03.2006 та довідки щодо споживання електричної енергії та природного газу стосуються ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а письмові пояснення від імені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які не допитувались в суді в якості свідків, не містять достатньо інформації, що становить предмет доказування у справі.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно вимог частини третьої статті 12, частини першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (частини перша, друга, четверта статті 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оскільки позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів, що підтверджують сукупність передбачених статтею 344 ЦК України обставин, та не доведено підстав для визнання за нею права власності на будинок АДРЕСА_1 за набувальною давністю, рішення суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_1 не можна визнати таким, що відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19) та Верховний Суд у постанові від 16 лютого 2022 року у справі № 911/2827/20.

Наведені прокурором аргументи знайшли своє підтвердження, оскільки компетентний орган, а саме Пирятинська міська рада, не вжив заходів щодо оскарження рішення суду першої інстанції після того, як прокурором було повідомлено про можливе порушення інтересів держави, що свідчить про бездіяльність органу місцевого самоврядування та наявність підстав для представництва інтересів держави в суді відповідно до вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

За таких обставин колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції з ухваленням у справі нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 за безпідставністю.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу керівника Лубенської окружної прокуратури Полтавської області - задовольнити.

Рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 27 грудня 2022 року - скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Пирятинської міської ради Полтавської області про визнання права власності за набувальною давністю - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. Б. Бутенко

Судді О. І. Обідіна

О. В. Прядкіна