КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 372/2692/20
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/4402/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,

за участю секретаря судового засідання Гижицької Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами адвоката Кузнеця Олександра Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , адвоката Баландіної Світлани Олександрівни в інтересах ОСОБА_5 , Заступника керівника Київської обласної прокуратури, адвоката Боднарчук Інни Олексіївни в інтересах ОСОБА_6 , адвоката Поліводського Олександра Анатолійовича в інтересах ОСОБА_7 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 16 лютого 2021 року у складі судді Кравченка М.В.,

у справі за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Української міської ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 про визнання недійсними рішень, державних актів та витребування земель та зустрічним позовом ОСОБА_5 до Київської обласної державної адміністрації, першого заступника прокурора Київської області, третя особа - Українська міська рада Обухівського району Київської області про визнання права власності, припинення права власності,-

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2014 року перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації звернувся до суду із позовом про визнання недійсними рішень, державних актів та витребування земель з урахуванням змін вимог, просив визнати недійсним рішення Української міської ради Обухівського району Київської області 13 сесії 5 скликання від 29 травня 2007 року «Про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам (відповідачам) для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд у АДРЕСА_1 на території Української міської ради Обухівського району Київської області та передачу земельних ділянок громадянам в приватну власність», визнати видані відповідачам державні акти на право приватної власності на земельні ділянки недійсними та скасувати їх державну реєстрацію, витребувати земельні ділянки із незаконного володіння, визнати за державою право власності на спірні земельні ділянки.

Позов обґрунтовано тим, що в ході перевірки дотримання вимог земельного законодавства прокуратурою Київської області виявлено факт порушення Українською міською радою Обухівського району Київської області вимог земельного законодавства при виділенні громадянам земельних ділянок.

Рішенням Української міської ради Обухівського району Київської області 13 сесії 5 скликання від 29 травня 2007 року «Про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам (відповідачам) для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд у АДРЕСА_1 на території Української міської ради Обухівського району Київської області та передачу земельних ділянок громадянам в приватну власність», було затверджено проєкти землеустрою та передано у власність 19-ти громадянам, земельні ділянки загальною площею 2,6999 га для будівництва і обслуговування будинків на території с. Плюти в межах Української міської ради Обухівського району Київської області. На підставі цього рішення міської ради видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку кожному з відповідачів.

У подальшому частина виділених земельних ділянок була відчужена відповідачами на користь інших осіб.

Прокурор посилався на те, що передача у власність відповідачам земельних ділянок відбулася з порушенням пункту 12 розділу Х Перехідних положень ЗК України 2001 року, оскільки надані відповідачам земельні ділянки знаходяться за межами населених пунктів с. Плюти та м. Українки Обухівського району Київської області. Отже, міська рада не мала права ними розпоряджатися, це відноситься до повноважень Київської обласної державної адміністрації.

Також землі, надані за рішенням Української міської ради Обухівського району Київської області, розташовані на території острову, відповідно є землями водного фонду, їх цільове призначення у встановленому законом порядку не змінювалося, а тому вони не могли передаватись громадянам у приватну власність.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 04 листопада 2015 року прийнято заяву прокурора про зміну предмета позову, залучено до участі у справі в якості співвідповідачів: ОСОБА_14 , ОСОБА_11 , ОСОБА_15 , ОСОБА_6 , а також залучено до участі у справі в якості третіх осіб: ОСОБА_16 та ОСОБА_17 .

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 05 лютого 2016 року у задоволенні позову першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на земельні ділянки, встановлені згідно з ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 04 листопада 2015 року.

Додатковим рішенням Обухівського районного суду Київської області від 25 лютого 2016 року доповнено рішення Обухівського районного суду Київської області від 05 лютого 2016 року. Указано у резолютивній частині рішення, що в задоволенні позову Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Української міської ради Обухівського району Київської області про визнання рішення міської ради недійсним, визнання державних актів на право власності на земельні ділянки недійсними та скасування їх державної реєстрації, витребування земельних ділянок, визнання права власності на земельні ділянки, відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року залишено без змін рішення Обухівського районного суду Київської області від 25 лютого 2016 року.

Постановою Верховного Суду від 01 квітня 2020 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 25 лютого 2016 року та постанова Київського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року скасовані, а справа передана до суду першої інстанції на новий розгляд.

У червні 2020 року ОСОБА_5 звернулася у суд із зустрічним позовом до Київської обласної державної адміністрації, першого заступника прокурора Київської області, третя особа - Українська міська рада Обухівського району Київської області про визнання права власності, припинення права власності.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_5 є власником земельних ділянок, які нею набуто у власність у 2014 році на підставі договорів купівлі-продажу від 29 січня 2014 року, у зв`язку з чим просила визнати за нею:

право власності на земельну ділянку, площею 0,1191 га, кадастровий номер: :04:072:0023, набуту у приватну власність на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер 171, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Дубенко K.M., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 10421481 від 29.01.2014 та на земельну ділянку, площею 0,0587 га, кадастровий номер: :02:046:0047, набуту у приватну власність на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки серія та номер 176, посвідченого 29.01.2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дубенко K.M., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 10421843 від 29.01.2014 року, а також припинити право державної власності Київської обласної державної адміністрації та право комунальної власності Української міської Ради Обухівського району на вказані вище земельні ділянки.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 13 серпня 2020 року роз`єднано позовні вимоги за цією справою, виділивши у окреме провадження первісні позовні вимоги першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Української міської ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання недійсним рішень, державних актів та витребування земель, та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5 до Київської обласної державної адміністрації, першого заступника прокурора Київської області, третя особа - Українська міська рада Обухівського району Київської області, про визнання права власності, припинення права власності.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 26 жовтня 2020 року залучено до участі у справі в якості третіх осіб ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , ОСОБА_7 .

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 24 листопада 2020 року залучено до участі у справі в якості третіх осіб ОСОБА_6 , ОСОБА_12 .

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 16 лютого 2021 року позов першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації та зустрічний позов ОСОБА_5 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі Заступник керівника Київської обласної прокуратури, за її змістом, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права просить скасувати рішення районного суду в частині вирішення вимог основного позову та ухвалити в цій частині нове рішення про його задоволення.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що спірні земельні ділянки мають кадастрові номери, значення КОАТУУ яких - та , що не відповідає розміщенню земельних ділянок на території населених пунктів с. Плюти та м. Українка, а вказує на їх приналежність до земель державної форми власності за межами населених пунктів, тобто на території Обухівського району Київської області в адміністративних межах Української міської ради, які є чинні на момент виникнення спірних правовідносин та встановлені рішенням Київської обласної ради «Про встановлення межі села Плюти Обухівського району Київської області» від 15.04.2005 № 254-23-1V.

Крім того зазначено, що висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову по суті у зв`язку із тим, що первинні земельні ділянки неодноразово відчужувались та після їх поділу і об`єднання мають інші кадастрові номери, є необґрунтованими та такими, що суперечать вимогам чинного законодавства та висновкам щодо застосування подібних правовідносин, викладених зокрема у постановах Верховною Суду від 25.07.2018 року у справі № 640/8456/16-ц, від 01.10.2019 року у справі № 922/2723/17 та 29.05.2019 року у справі № 367/2022/15-ц.

В апеляційній скарзі адвокат Баландіна С.В. в інтересах ОСОБА_5 не погоджується з мотивувальною частиною прийнятого рішення суду щодо вирішення вимог основного позову про визнання недійсними рішень, державних актів та витребування земель та віднесення спірних земельних ділянок до земель водного фонду, вважає її незаконною та необґрунтованою, просить рішення в цій частині скасувати, зазначивши, що земельні ділянки на дату прийняття рішення Української міською Радою Обухівського району Київської області 30 сесії 5 скликання від 29.05.2007 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 19-ти громадянам України для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських споруд на території Української міської ради с. Плюти по вулиці Луговій не відносились до земель водного фонду.

Зазначає, що згідно висновку державної експертизи №16-179е від 25 травня 2007 року проекту відведення земельних ділянок у власність 19-ти громадянам України для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських споруд в АДРЕСА_1 відповідає вимогам чинного законодавства України, встановленим нормам, правилам на час виникнення правовідносин, виходячи в тому числі з обставин, що відведені земельні ділянки межують із землями водного фонду.

Вказує, що суд першої інстанції неправильно встановив обставини щодо віднесення спірних земельних ділянок до земель водного фонду, в тому числі неправильно дослідив докази в частині віднесення спірних земельних ділянок до водного фонду, так як зазначені докази не можуть бути прийняті до уваги, та не є переконливими.

Крім того, судом першої інстанції не були застосовані норми закону про строк позовної давності в частині висновку суду про незаконність виділення фізичним особам в 2007 році спірних земельних ділянок який викладено на аркуші 7 мотивувальної частини рішення від 16 лютого 2021 року з причини віднесення спірних земельних ділянок до водного фонду.

В апеляційній скарзі адвокат Боднарчук І.О. в інтересах ОСОБА_6 просить мотивувальну частину оскаржуваного рішення скасувати в частині, яка встановлює, що оспорювані земельні ділянки знаходяться за межами населеного пункту с. Плюти; встановлює порушення меж водоохоронних зон при прийнятті Рішення; встановлює, що спірні земельні ділянки є землями водного фонду та встановлює, що Рішення Української міської ради від 29.05.2007 р. є незаконним.

Просить скасувати мотивувальну частину рішення від 16.02.2021 року у частині, де зазначено, що «доводи позову про незаконність виділення19-ом громадянам спірних земельних ділянок є обґрунтованими». Застосувати строки позовної давності. Резолютивну частину рішення - залишити без змін.

Вказує, що судом першої інстанції не враховано пропуск позивачем строків позовної давності. Не надано оцінку висновку експертизи землевпорядної документації, яким підтверджується правомірність прийнятого Української міської радою рішення від 29 травня 2007 року.

Зазначає, що судом першої інстанції необґрунтовано заявлено, що спірні земельні ділянки є землями водного фонду, а також помилково визнано, що спірні земельні ділянки перебувають за межами населеного пункту (с. Плюти).

В апеляційній скарзі адвокат Кузнець О.М. в інтересах ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 посилаючись порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права просить змінити оскаржуване рішення, виключивши з його мотивувальної частини посилання на те, що спірні земельні ділянки відносяться до земель водного фонду, а доводи позову про незаконність виділення фізичним особам спірних земельних ділянок є обґрунтованими.

Вказано, що суд у своєму рішенні, обґрунтовуючи позицію щодо віднесення земельних ділянок до земель водного фонду посилався на розташування земельних ділянок в прибережній захисній смузі, і відповідно розглядав це як підставу позову, у зв`язку з чим зробив висновок, що при прийнятті рішення про надання земельних ділянок Радою не були враховані обмеження, визначені ст. 59 Земельного кодексу України, однак відповідна підстава щодо розташування земельних ділянок у прибережній захисній смузі не була заявлена позивачем як підстава позову, тобто суд фактично порушив принцип диспозитивності судового судочинства, встановлений ст. 13 ЦПК України, оскільки вказані підстави знаходяться поза межами заявлених вимог.

В апеляційній скарзі адвокат Поліводський О.А. в інтересах ОСОБА_7 вважає, що районним судом безпідставно та необґрунтовано заявлено, що спірні земельні ділянки є землями водного фонду, просить мотивувальну частину оскаржуваного рішення скасувати в частині, яка встановлює, що оспорювані земельні ділянки знаходяться за межами населеного пункту с. Плюти; встановлює порушення меж водоохоронних зон при прийнятті Рішення; встановлює, що спірні земельні ділянки є землями водного фонду та встановлює, що Рішення Української міської ради від 29.05.2007 є незаконним.

Вказує, що судом першої інстанції не надано оцінку висновку експертизи землевпорядної документації, якими підтверджується правомірність прийнятого Українською міською радою рішення від 29 травня 2007 року.

Зазначає, що судом першої інстанції необґрунтовано заявлено, що спірні земельні ділянки є землями водного фонду, а також помилково визнано, що спірні земельні ділянки перебувають за межами населеного пункту (с. Плюти).

Просить скасувати ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 13 серпня 2020 року про роз`єднання, виділення у окреме провадження первісних позовних вимог першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Української міської ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_5 , ОСОБА_11 .

Просить скасувати мотивувальну частину рішення від 16.02.2021 у частині, де зазначено, що «доводи позову про незаконність виділення 19-ом громадянам спірних земельних ділянок є обґрунтованими». Застосувати строки позовної давності. Резолютивну частину рішення - залишити без змін, а також мотивувальну частину, яка встановлює, що оспорювані земельні ділянки знаходяться за межами населеного пункту с. Плюти; встановлює порушення меж водоохоронних зон при прийнятті Рішення; встановлює, що спірні земельні ділянки є землями водного фонду та встановлює, що Рішення Української міської ради від 29.05.2007 є незаконним.

У відзиві на апеляційну скаргу Заступника керівника Київської обласної прокуратури адвокат Баландіна С.В. в інтересах ОСОБА_5 не погоджується з доводами скарги та просить їх залишити без задоволення за недоведеністю.

У судовому засіданні представник Київської обласної прокуратури Недвига Н.О. підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі заступника керівника Київської обласної прокуратури, просила її задовольнити та заперечувала щодо доводів, викладених в апеляційних скаргах інших учасників, просила їх відхилити.

Представник відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 адвокат Позняк О.М. підтримав доводи апеляційної скарги, поданої в інтересах ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх дітей, просив її задовольнити й відмовити в задоволенні апеляційної скарги прокуратури. Крім того, просив про закриття провадження у справі за позовними вимогами прокурора в інтересах Київської обласної державної адміністрації до Української міської ради Обухівського району Київської області в частині визнання недійсним рішення Української міської ради 13 сесії 5-го скликання від 29 травня 2007 року, оскільки наявне рішення, що набрало законної сили та яким в задоволенні позовних вимог вже відмовлено.

Представниця ОСОБА_5 адвокат Баландіна С.О. підтримала подану в інтересах довірительки апеляційну скаргу та позицію, яка викладена в апеляційній скарзі адвоката Позняка О.М., а апеляційну скаргу, подану прокурором, залишити без задоволення.

Адвокат Боднарчук І.О. в інтересах третіх осіб ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , просила задовольнити апеляційні скарги довірителів й відмовити в задоволенні апеляційної скарги прокуратури.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися у порядку, визначено ст. 128, 130 ЦПК України, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Відповідно до справи, за змістом поданих по справі апеляційних скарг, рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог зустрічного позову ОСОБА_5 про визнання права власності, припинення права власності не оскаржено, тому у відповідності до вимог ч. 1 ст.367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У повній мірі вимогам процесуального закону оскаржуване рішення не відповідає.

Як убачається зі справи, Рішенням Української міської ради Обухівського району Київської області 13 сесії 5 скликання від 29 травня 2007 року «Про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам (відповідачам) для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд у АДРЕСА_1 на території Української міської ради Обухівського району Київської області та передачу земельних ділянок громадянам в приватну власність» було затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 19-ти громадянам згідно списку для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд у АДРЕСА_1 на території Української міської ради Обухівського району Київської області та передано ці земельні ділянки громадянам в приватну власність. Надано дозвіл на підготовку документів для одержання державних актів на право власності на землю (а.с. 11 т.1).

Згідно з вищевказаним рішенням міської ради передано в приватну власність ОСОБА_18 земельну ділянку площею 0,1292 га, ОСОБА_19 - земельну ділянку площею 0,1641 га, ОСОБА_20 - земельну ділянку площею 0,1424 га, ОСОБА_13 - земельну ділянку площею 0,1172 га, ОСОБА_21 земельну ділянку площею 0,1352 га, ОСОБА_8 - земельну ділянку площею 0,1332 га, ОСОБА_22 - земельну ділянку площею 0,1196 га, ОСОБА_9 - земельну ділянку площею 0,1191 га, ОСОБА_14 - земельну ділянку площею 0,1970 га, ОСОБА_23 - земельну ділянку площею 0,1201 га, ОСОБА_24 - земельну ділянку площею 0,1190 га, ОСОБА_10 - земельну ділянку площею 0,1950 га, ОСОБА_25 - земельну ділянку площею 0,1193 га, ОСОБА_26 - земельну ділянку площею 0,1384 га, ОСОБА_27 - земельну ділянку площею 0,1653 га, ОСОБА_28 - земельну ділянку площею 0,1766 га, ОСОБА_29 - земельну ділянку площею 0,1213 га, ОСОБА_30 - земельну ділянку площею 0,1679 га, ОСОБА_31 - земельну ділянку площею 0,12 га (а.с. 12 т.1).

На підставі оскаржуваного рішення фізичні особи отримали державні акти на право власності на земельні ділянки, надані їм у власність, частина земельних ділянок була продана в подальшому іншим особам (а.с. 11 т.1).

Установлено, що у 2009 році ОСОБА_10 розділив свою землю на дві ділянки площами 0,0587 га, кадастровий номер :02:046:0047 (державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 968285) та 0,1364 га, кадастровий номер :02:046:0049 (державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 968287) (а.с. 46-48 т.1).

З витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, убачається, що надалі власником земельної ділянки з кадастровим номером :02:046:0047 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29 січня 2014 року стала ОСОБА_5 , яка також 29 січня 2014 року придбала земельну ділянку за кадастровим номером :04:072:0023 (а.с. 48, 49 на звороті т.1).

Відповідно до справи, ОСОБА_8 продала належну їй земельну ділянку ОСОБА_13 на підставі договору купівлі-продажу від 17 травня 2012 року земельної ділянки з кадастровим номером :04:072:0016, яка 24.10 2012 відчужила її ОСОБА_11 .

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_11 на придбаній земельній ділянці побудував житловий будинок АДРЕСА_1 , ввів його в експлуатацію, та 11.06.2015 отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно (а.с. 92-93 т.1).

Установлено, що 31 березня 2016 року ОСОБА_11 подарував належну йому земельну ділянку з кадастровим номером :04:072:0016 по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , кожному, по частині що підтверджується договором дарування, витягом з Державного реєстру речових права на нерухоме майно.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 10 лютого 2015 року у справі № 372/3383/14 в задоволенні позову прокурора Обухівського району Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Української міської ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_32 , треті особи ОСОБА_29 , ОСОБА_28 , ОСОБА_33 , ОСОБА_27 , ОСОБА_34 про визнання незаконними та скасування рішення Української міської ради Обухівського району Київської області 30 сесії 5 скликання від 29.05.07 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд за адресою: АДРЕСА_1 , в частині затвердження проекту громадянам: ОСОБА_29 , ОСОБА_28 , ОСОБА_27 , визнання недійсним виданого ОСОБА_35 державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 008991, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 00317 від 11.04.11 року, з кадастровим номером :02:046:0092 та скасування його державної реєстрації, витребування на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_32 земельної ділянки загальною площею 0,4602 га, вартістю 891 650,90 грн. з кадастровим номером - :02:046:0092, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , визнання за державою права власності на земельну ділянку загальною площею 0,4602 га, вартістю 891 650,90 грн., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 - відмовлено (а.с.216, 217 т.3).

Установлено, що межі населеного пункту визначені витягом з Генерального плану с. Плюти Обухівського району Київської області станом на 20.01.2007 року, який долучено до справи (а.с.90 т.2).

Ухвалюючи рішення в частині вимог основного позову, суд першої інстанції визнав доведеним, що спірні земельні ділянки як на час прийняття Українською міською радою рішення про розпорядження ними так і на час розгляду справи судом відносяться до земель водного фонду, а також знаходяться в межах с. Плюти.

З такими висновками районного суду колегія суддів погоджується та вважає їх такими, що відповідають фактичним обставинам справи.

Відповідно до положень статей 13, 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Статтями 2, 19 Закону України "Про охорону земель" визначено, що об`єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України.

Згідно зі статтями 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі й землі водного фонду; віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Подібний порядок встановлено й для зміни цільового призначення земель, що згідно із частиною другою статті 20 ЗК України проводиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проєкти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Відповідно до статті 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо.

Згідно з частиною першою статті 58 ЗК України та статтею 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

Так, статтею 59 ЗК України передбачено обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлено можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно ж до частини четвертої статті 84 ЗК України землі водного фонду не можуть передаватися у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України).

Отже, за змістом зазначених норм права землі під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерелами; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі, зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм, не могли передаватися у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

Як убачається з акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства № 04-19/39 від 11.06.2014, складеного Державної інспекцією сільського господарства в Київській області земельна ділянка площею 0, 4602 га, яка знаходиться поряд з спірними земельними ділянками, розташована на острові. В цьому акті перевірки зазначено, що з Північної та Східної частини цей острів омивається водами річки Козинка, з Північно-Західної та Південної сторони - водами каналу, який з`єднується з вищезазначеною річкою, а тому, земельна ділянка є островом.

Окрім цього, відповідно до змісту листа Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових і геоінформаційних систем «Київгеоінформатика» № 01-01/930 від 11.11.2014 земельні ділянки, які на підставі рішення Української міської ради Обухівського району Київської обл. від 29.05.2007року 13 сесії 5 скликання передані особам у власність, розташовані на острові та у прибережній захисній смузі річки Козинка, що підтверджено також долученими до справи картографічними матеріалами з відображенням на них оспорюваних земель (станом на 2005,2006,2010,2012та 2013роки) (а.с.63-73 т.5).

Установлено, що земельних ділянок, власниками яких є відповідачі з визначеними на підставі рішення міської ради характеристик, не існує, остільки вони в подальшому були об`єднані чи роз`єднані. Отже, відбулося припинення одних об`єктів права власності та реєстрація нових.

Згідно висновку державної експертизи землевпорядної документації від 25.05.2007 № 16-179с, затвердженої начальником Київського обласного головного управління земельних ресурсів 25.05.2007, визнано відсутніми зауваження та пропозиції до землевпорядної документації щодо виділення у власність 19-ти громадянам України для будівництва та обслуговування будинку та господарських споруд на території АДРЕСА_1 (а.с.98-121 т.3).

Між тим, як свідчать долучені до висновку матеріали, Обухівське міжрайонне управління водного господарства ДКУ по водному господарству погоджуючи проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадян (згідно з додатком) для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд, на території Української міської ради АДРЕСА_1 визначило відповідні умови: земельні ділянки використовувати за цільовим призначенням; в межах виділених земельних ділянок відвести прибережну захисну смугу шириною 25 м. вздовж водойми ст. 88 ВКУ; дотримуватися обмежень господарської діяльності в прибережній захисній смузі відповідно до ст. 89 ВКУ; забезпечити вільний доступ громадян до водойми; розробити проект інженерної підготовки території; проект погодити відповідно до чинного законодавства (а.с.116 т.3).

Відповідно до змісту долученого до справи листа за підписом головного інженера Дніпровського басейнового управління водних ресурсів ДКУ по водному господарству від 29 грудня 2006 року № АД/8-1536 адресованого ОСОБА_36 як особу, яка мала намір отримати у власність земельну ділянку по АДРЕСА_1 , що розташована на острові та межує з набутими відповідачами по даній справі земельними ділянками, було попереджено про наявність обмежень у використанні вказаної земельної ділянки та зобов`язано розробити проект землеустрою водоохоронної зони з визначенням ширини прибережної захисної смуги та закріпленням її на місцевості відповідними знаками та виконання в подальшому водоохоронних заходів (55-97 т.3).

Отже, долученими до справи доказами підтверджено факт віднесення спірних земельних ділянок до земель водного фонду, а ця обставина була перешкодою для прийняття органом влади рішення про передачу спірних земельних ділянок, повноважень власників яких у подальшому набули відповідачі по справі.

За таких обставин апеляційний суд визнає безпідставними, необґрунтованими твердження апеляційних скарг адвоката Кузнеця О.М. та інших про не віднесення спірних земельних ділянок до земель водного фонду.

Так, згідно зі статтею 61 ЗК України, статтею 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів; для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо. Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.

Відповідно до статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 га - 25 м; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 га - 50 м; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 м.

Крім того, згідно положень частини четвертої статті 88 ВК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися.

Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 05 листопада 2004 року № 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року № 486 "Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них", з урахуванням конкретної ситуації.

Таким чином, землі, зайняті поверхневими водами, природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами й іншими водними об`єктами, та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які поширюється окремий порядок надання й використання.

Отже, прибережна захисна смуга - це частина водоохоронної зони, визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим.

Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (стаття 60 ЗК України, стаття 88 ВК України).

Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу.

За правилами статей 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Стаття 80 ЗК України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності.

З огляду на наведене, положення частини першої статті 83, частини першої статті 84, статті 122 ЗК України, статей 1, 2, 6, 10 Закону України від 21 травня 1997 року "Про місцеве самоврядування в Україні" прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі, відповідно, державної чи комунальної власності. В цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять "суспільний", "публічний" інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

У спорах стосовно прибережних захисних смуг, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, стаття 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт "а" частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України). Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, без належного дозволу уповноваженого на те органу може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц (провадження № 14-76цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц (провадження № 14-235цс18), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17.

Відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Оскільки законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду, в тому числі прибережних захисних смуг, то при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до порядку визначення.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала на те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц (провадження № 14-71цс18), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц) (провадження № 14-452цс18), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18) та від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19).

Перевіряючи доводи апеляційних скарг щодо дотримання Української міською радою Обухівського району норм земельного та водного законодавства в частині відведення прибережної захисної смуги при погодженні проекту забудови земельних ділянок, колегія суддів враховує правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц зазначила, що прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності (статті 61-62 ЗК України, статті 89-90 ВК України, абзац другий пункту 8.19 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів і додаток 13 до цих правил).

Відповідно до частини 4 статті 84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: земельні ділянки, штучно створені у межах прибережної захисної смуги чи смуги відведення, на землях лісогосподарського призначення та природно-заповідного фонду, що перебувають у прибережній захисній смузі водних об`єктів, або на земельних ділянках водних об`єктів.

Отже, землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування. Такі землі можуть змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених у ЗК України та ВК України.

За таких обставин, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги Кузнеця О.М. про те, що суд, установивши розташування земельних ділянок у прибережній захисній смузі, на що не посилався прокурор у позові, вийшов за межі позову.

Матеріалами справи установлено, що земельні ділянки, власниками яких нині є відповідачі, на час прийняття Українською міською радою оскаржуваного рішення, були розташовані на острові, а згідно частини 4 статті 84 ЗК України прибережна захисна смуга водного об`єкту відноситься до земель водного фонду.

Так, згідно акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства № 04-19/39 від 11.06.2014, складеного Державної інспекцією сільського господарства в Київській області, масив земельних ділянок, переданих для будівництва і обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд розміщений на острові та відноситься до земель водного фонду.

Зокрема зазначено, що з Північної та Східної частини цей острів омивається водами річки Козинка, з Північно-Західної та Південної сторони - водами каналу, який з`єднується з вищезазначеною річкою.

Органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування можуть передавати, зокрема, громадянам із земель водного фонду на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України; близький за змістом припис закріплює частина третя статті 85 ВК України).

Тобто, якщо земельна ділянка зайнята прибережною захисною смугою, таку ділянку можна було отримати в оренду для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо, а не у приватну власність для житлового будівництва.

Згідно із Законом України від 17 травня 2012 року № 4709-VI перелік цих цілей можливого передання в оренду земельної ділянки, зайнятої прибережною захисною смугою, був розширений у ЗК України цілями догляду, розміщення й обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд. Однак передання такої ділянки навіть в оренду для будівництва й обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд ЗК України і після прийняття оскарженого рішення не передбачав.

У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися (частина четверта статті 88 ВК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Водного і Земельного кодексів України щодо прибережних захисних смуг" № 2740-VI від 2 грудня 2010 року).

На землях міст і селищ міського типу розмір водоохоронної зони, як і прибережної захисної смуги, встановлюється відповідно до існуючих на час встановлення водоохоронної зони конкретних умов забудови (пункт 10 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року № 486).

Розмір і межі прибережної захисної смуги, зокрема, навколо морських лиманів встановлюються за проектами землеустрою, а в межах населених пунктів - з урахуванням містобудівної документації (частини третя статті 60 ЗК України).

Містобудівна документація - це затверджені текстові і графічні матеріали, якими регулюється планування, забудова та інше використання територій (частина перша статті 17 Закону України "Про основи містобудування"), з урахуванням яких визначається цільове призначення земель (абзац четвертий статті 1 Закону України "Про планування і забудову територій", який був чинним на час прийняття оскарженого рішення).

З огляду на вказані приписи Велика Палата Верховного Суду зазначила, що законодавство, чинне на момент прийняття оскарженого рішення, вимагало визначати прибережні захисні смуги у межах населених пунктів з урахуванням будь-якої містобудівної документації у цій сфері та виходячи з конкретних умов забудови, які склалися на місцевості.

Враховуючи вказані правові висновки, а також обставини справи, що переглядається, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо доведеності вимог прокурором про порушення Українською міською радою вимог чинного законодавства при ухваленні оспорюваного рішення на 13 сесії 5 скликання від 29 травня 2007 року "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам (відповідачам) для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд у АДРЕСА_1 на території Української міської ради Обухівського району Київської області та передачу земельних ділянок громадянам в приватну власність", оскільки зазначеним рішенням у власність громадян для будівництва житлових будинків, господарських будівель та споруд було передано, в тому числі, і частину земель, які віднесені до земель водного фонду та власниками яких у подальшому стали відповідачі.

Відповідно пункту 10 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року № 486 такі межі можуть бути встановленні лише в межах міст та селищ міського типу і тільки на підставі містобудівної документації, а така документація та відповідні умови забудови для села Плюти Українською міською радою не розроблялася та не затверджувалася. Крім того, в силу вище вказаного Порядку містобудівна документація і не могла бути розроблена, оскільки спірні земельні ділянки розміщені в межах населеного пункту села Плюти, що не є містом чи селищем міського типу.

Відповідно до рішення Київського облвиконкому від 28.10.1968 с. Плюти Трипільської сільради Обухівського району передано в підпорядкування Українській селищній раді того ж району. Відповідне повідомлення було опубліковано у 1968 році № 47 Відомостей Верховної ради УРСР. Вказана зміна адміністративно-територіальної підпорядкованості свідчить про поширення повноважень в подальшому - Української міської ради на територію с. Плюти.

У постанові від 10 лютого 2021 року у справі № 1018/3822/12 Верховний Суд установив наступне: « За поданням Обухівської районної ради, рішенням Київської обласної ради "Про встановлення меж села Плюти Обухівського району" від 24 жовтня 2002 року № 074-04-XXIV встановлено межі с. Плюти загальною площею 394,0 га, у тому числі: 10,0 га землі водного фонду, 88,0 га землі лісового фонду, 96,0 га землі житлової та громадської забудови, 96,0 га сінокоси, 104,0 га землі садівничих товариств. Відповідно до пункту 2 зазначеного рішення після набуття ним чинності зобов`язано здійснити перенесення в натурі меж зазначеного населеного пункту у встановленому чинним законодавством порядку.

Рішенням Київської обласної ради "Про встановлення межі села Плюти Обухівського району Київської області" від 15 квітня 2005 року № 254-23-IV встановлено нові межі с. Плюти Обухівського району Київської області згідно з проектом землеустрою щодо встановлення і зміни меж с. Плюти в межах Української міської ради Обухівського району Київської області, розробленим Державним підприємством "Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" за договором від 24 жовтня 2003 року № 428а, з визначенням загальної площі с. Плюти 394,0 га.

…… проект землеустрою … зберігається в Обухівському районному відділі земельних ресурсів. Визнано таким, що втратило чинність рішення Київської обласної ради від 24 жовтня 2002 року № 074-04-XXIV "Про встановлення межі села Плюти Обухівського району" (а.с.231,232 т.7).

Між тим, згідно даних, які містяться в долучених до справи листах Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській обл. від 01.12.2023 №13-10-0.222 та № 13-10-0.222-710/2-24 від 26.01.2024 оригінал проекту землеустрою в управлінні Держгеокадастру відсутній, остільки його вилучено слідчим СУ ГУ НП в Київській обл, протокол обшуку від 13.07.2016 (а.с. 28, 29, 143 т.7).

Під час апеляційного розгляду судом вживалися заходи щодо долучення до матеріалів справи належним чином засвідченої документації з землеустрою щодо встановлення (зміни) меж села Плюти, оригінал якої вилучено слідчим 13.07.2016, проте позивачем ухвалу суду не виконано, витребувані документи не надано з причин їх відсутності у матеріалах кримінального провадження (а.с. 93,115 т.7).

За наведених підстав апеляційний суд не може визнати належним та безспірним доказом викладену в зазначених листах інформацію про перебування спірних земельних ділянок поза межами с. Плюти, а також посилання позивача на Класифікатор об`єктів адміністративно-територіального устрою поза межами с. Плюти.

При цьому, підлягають врахуванню долучені до справи матеріали, у їх сукупності, а також конкретні обставини справи : набуття у власність земельних ділянок на підставі рішення Української міської ради та на підставі цього рішення розроблення проектів землеустрою, присвоєння поштових адрес й під час вирішення яких не було встановлено будь-яких невідповідностей їх положенням нормативно-правових документів.

Відповідно до технічної документації із землеустрою щодо відновлення меж с. Плюти, Української міської ради Обухівського району Київської області та їх закріплення межовими знаками, яка наявна у справі, що переглядається, 15 вересня 2014 року складено акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання, відповідно до якого межі с. Плюти, яке входить у територію Української міської ради Обухівського району Київської області площею 394,00 га, закріплені в натурі (на місцевості) межовими знаками.

Отже з урахуванням, статті 46 Закону України «Про землеустрій» рішення Київської обласної ради від 15 квітня 2005 року № 254-23-IV «Про встановлення меж с. Плюти Обухівського району Київської області» набуло чинності фактично з 15 вересня 2014 року, а саме з дати винесення меж населеного пункту в натурі та встановлення межових знаків.

Згідно пункту «б» частини першої статті 12 ЗК України (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Статтею 173 ЗК України (у редакції на час прийняття виникнення спірних правовідносин ) визначено, що межа району, села, селища, міста, району у місті - це умовна замкнена лінія на поверхні землі, що відокремлює територію району, села, селища, міста, району у місті від інших територій.

Межі району, села, селища, міста, району у місті встановлюються і змінюються за проектами землеустрою, які розробляються відповідно до техніко-економічного обґрунтування їх розвитку, генеральних планів населених пунктів.

Включення земельних ділянок у межі району, села, селища, міста, району у місті не тягне за собою припинення права власності і права користування цими ділянками, якщо не буде проведено їх вилучення (викупу) відповідно до цього Кодексу.

За положеннями частини другої статті 174 ЗК України (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) рішення про встановлення і зміну меж сіл, селищ приймаються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, обласними, Київською чи Севастопольською міською радами за поданням районних та відповідних сільських, селищних рад.

Відповідно до статті 176 ЗК України, чинній на час виникнення спірних правовідносин, межі адміністративно-територіальних утворень посвідчуються державним актом України.

Форма та порядок видачі державного акта України на межі адміністративно-територіального утворення встановлюються Верховною Радою України.

Проте чинними на сьогодні нормативно-правовими актами не затверджено форми та порядку видачі державних актів України на межі адміністративно-територіальних утворень.

Статтею 55 Закону України «Про землеустрій» передбачено, що встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів.

Крім того, статтею 46 Закону України «Про землеустрій» (у редакції на час прийняття рішення міською радою) передбачено, що для встановлення і зміни меж адміністративно-територіальних утворень розробляються проекти землеустрою щодо встановлення і зміни меж відповідних адміністративно-територіальних утворень. Порядок розробки проєктів землеустрою щодо встановлення і зміни меж адміністративно-територіальних утворень установлюється законодавством України.

Встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Згідно із частинами першою, другою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Частиною першою статті 122 ЗК України передбачено, що, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до частини першої статті 21 Закону України «Про основи містобудування» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) визначення територій і вибір земель для містобудівних потреб здійснюється на підставі затвердженої містобудівної документації та планів земельно-господарського устрою.

Відповідно до пункту 12 розділу X «Перехідні положення» ЗК України (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, та земель, на яких розташовані державні, в тому числі казенні, підприємства, господарські товариства, у статутних фондах яких державі належать частки (акції, паї), об`єкти незавершеного будівництва та законсервовані об`єкти, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Тлумачення зазначених норм права дає підстави для висновку, що сільська, селищна, міська рада має повноваження щодо розпорядження земельними ділянками, які віднесено до земель комунальної власності та у межах населеного пункту (села, селища, міста).

Межі населеного пункту встановлюються, змінюються відповідними компетентними органами у відповідності до положень земельного законодавства та законодавства про містобудівну діяльність, яке діяло на час утворення населеного пункту або зміни його меж.

Межі населеного пункту вважаються встановленими, а органи місцевого самоврядування набувають права розпоряджатися земельними ділянками, які відповідно до розроблених проектів щодо встановлення меж відповідної сільської, селищної, міської ради включаються до їх територій, після встановлення (винесення) меж території населеного пункту в натурі (на місцевість), закріплення меж території межовими знаками та внесення відомостей про земельну ділянку до державного земельного кадастру (АС ДЗК), якщо межі населеного пункту не були встановлені/змінені у іншому порядку передбаченому законодавством, яке діяло на час утворення населеного пункту його розбудови та/або зміни меж.

Таких висновків дійшов Верховний Суд України в постанові від 27 вересня 2017 року № 6-2686цс16, яка є незмінною.

За наведених підстав, апеляційний суд погоджується з висновками районного суду про перебування спірних земельних ділянок в межах села Плюти.

Що стосується вимог позову про визнання недійсним рішення Української міської ради Обухівського району Київської області 13 сесії 5 скликання від 29 травня 2007 року "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам (відповідачам) для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд у АДРЕСА_1 на території Української міської ради Обухівського району Київської області та передачу земельних ділянок громадянам в приватну власність", апеляційний суд враховує наступне.

Як свідчать матеріали справи, зазначене рішення Української міської ради вже було предметом судового розгляду у цивільній справі № 372/3383/14 за позовом прокурора Обухівського району Київської області в інтересах держави в особі: Київської обласної державної адміністрації до Української міської ради Обухівського району Київської області і згідно рішення Апеляційного суду Київської області від 10 лютого 2015 року, залишеного без змін судом касаційної інстанції - колегією суддів судової палати з розгляду цивільних справ ВССУ постановою від 10 червня 2015 року (а.с. 145-159 т. 2).

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Отже, повторне звернення прокурора із позовом в інтересах держави до Української міської ради Обухівського району, суперечить положенням цивільного процесуального законодавства.

За таких обставин, рішення суду в цій частині підлягає скасуванню із закриття провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Схожі висновки викладено в п. 90-99 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (вказаної постанови).

Не заслуговують на увагу й доводи апеляційних скарг про застосування норми закону про строк позовної давності в частині висновків суду про незаконність виділення фізичним особам в 2007 році спірних земельних ділянок.

Так, положеннями ст. 84 ЗК України передбачено, що у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Згідно ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Належним позивачем у справі є Київська обласна державна адміністрація й відповідно до справи, про порушення вимог земельного законодавства довідалася за насідками складеного Державною інспекцією сільського господарства акту перевірки від 11.06.2014 № 04/-19/39.

Окрім цього, у постановах від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу "зобов`язати повернути земельну ділянку" слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19) не встановила підстав для відступу від зазначеного вище свого правового висновку.

За таких обставин, апеляційний суд відхиляє як незаконні та необґрунтовані доводи апеляційної скарги про наявність підстав застосування по справі строку позовної давності.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про незаконність ухвали суду про роз`єднання вимог позову й виділення цієї справи в окреме провадження та вважає, що таке судове рішення не суперечить завданню цивільного судочинства.

При цьому, апеляційний суд враховує конкретні обставини справи, а також те, що спір у справі, з якої виділено матеріали цієї справи у окреме провадження, знайшов своє вирішення та визнає хибними доводи апеляційної скарги про необґрунтованість ухвали Обухівського районного суду Київської області від 13 серпня 2020 року про роз`єднання та виділення у окреме провадження первісних позовних вимог першого заступника прокурора Київської області.

Також колегія суддів враховує висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду про те, що формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу та об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб (див. постанови від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 56), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 200), від 18 квітня 2023 року у справі № 357/8277/19).

Перевіряючи доводи, викладені в апеляційних скаргах прокурора та представника ОСОБА_38 в частині належності вимог позивача про витребування земельних ділянок, в тому числі від відповідачів, як власників житлових будинків, що розташовані на даних земельних ділянках, колегія суддів враховує наступне.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу у суді.

Зазначений захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача.

Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, а також можливість їх захистити іншим способом, встановленим договором або законом чи судом у визначених законом випадках, закріплені у частині другій статті 16 ЦК України. Глава 29 ЦК України передбачає, зокрема, такі способи захисту права власності, як витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) та усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов).

Власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (частина друга статті 152 ЗК України).

Перелік способів захисту земельних прав, викладений у частині третій статті 152 ЗК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, зокрема визначеним зазначеною частиною, або ж іншим способом, який передбачений законом.

Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 заволодіння громадянами та юридичними особами землями з обмеженим оборотом всупереч вимогам Земельного кодексу України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель з обмеженим оборотом (водного і лісового фонду) вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу (аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду сформульовані у постановах від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц, у постанові від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц (п.70), у постанові від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц (п. 80), у постанові від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (п. 96), у постанові від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц (п. 45).

У пункті 74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 зроблено висновок, що зайняття земельної ділянки з обмеженим оборотом з порушенням вимог законодавства треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, пункт 97 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, пункт 46 постанови Великої Палати Верховного суду від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14). Власник земельної ділянки з обмеженим оборотом може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку (абзац п`ятий пункту 143 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, пункт 99 постанови Великої Палати Верховного суду від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14, пункт 46 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 372/1684/15).

Статтею 178 Цивільного кодексу України визначено, що об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи. Види об`єктів цивільних прав, перебування яких у цивільному обороті не допускається (об`єкти, вилучені з цивільного обороту), мають бути прямо встановлені у законі. Види об`єктів цивільних прав, які можуть належати лише певним учасникам обороту або перебування яких у цивільному обороті допускається за спеціальним дозволом (об`єкти, обмежено оборотоздатні), встановлюються законом.

Враховуючи, що відповідачами незаконно зайнято земельні ділянки водного фонду з порушенням Земельного кодексу України, Водного кодексу України, то вказані правовідносини необхідно розглядати як не пов`язані з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади.

Як наслідок, у даній справі вірним способом захисту порушених інтересів держави є заявлення негаторного позову на підставі ст. 391 Цивільного кодексу України з вимогою про повернення спірної земельної ділянки дійсному власнику, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки.

Отже, прокурором обрано неналежний спосіб захисту порушених прав.

Окрім викладеного, апеляційний суд враховує й висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 4 липня 2023 року у справі № 373/626/17, у якій зазначено: « Якщо спірними земельними ділянками, на думку прокурора, неправомірно заволоділи інші, ніж їхній власник, особи, то вимога про витребування цих ділянок відповідає належному способу захисту права власника. Належними відповідачами за таким позовом є особи, за якими зареєстроване право власності на відповідні ділянки, тобто первинна набувачка (на присадибну ділянку) і кінцевий набувач (на три земельні ділянки сільськогосподарського призначення), які можуть бути позбавлені володіння внаслідок задоволення зазначеної вимоги (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 70), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 63), від 1 березня 2023 року у справі № 522/22473/15-ц (пункт 126)). Проміжна набувачка, яка поділила одну з двох придбаних у первинної набувачки земельних ділянок і відчужила три земельні ділянки кінцевому набувачеві, та сільська рада за вимогами про витребування спірних земельних ділянок є неналежними відповідачами».

За таких обставин колегія суддів вважає, що прокурором обраний не ефективний спосіб захисту права, що є підставою до відмови у позові про визнання недійсними державних актів та витребування земель.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог зустрічного позову за змістом апеляційних скарг не оскаржується, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 367 ЦПК України колегією суддів в цій частині не переглядається.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (Seryavi№ a№d Others v. Ukrai№e) рішення від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції щодо вирішення вимог основного позову, як ухваленого з неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенні норм процесуального права та в частині вимог про визнання недійсними державних актів та витребування земель ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову, а також закриття провадження у справі в частині позовних вимог про визнання недійсним рішення міської ради.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги адвоката Кузнеця Олександра Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , адвоката Баландіної Світлани Олександрівни в інтересах ОСОБА_5 , заступника керівника Київської обласної прокуратури, адвоката Боднарчук Інни Олексіївни в інтересах ОСОБА_6 , адвоката Поліводського Олександра Анатолійовича в інтересах ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 16 лютого 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Закрити провадження у справі в частині позовних вимог першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Української міської ради Обухівського району Київської області про визнання недійсним рішення ради.

У задоволенні позову першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 про визнання недійсними державних актів та витребування земель, відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач:

Судді: