ЄУН № 337/6639/24
Провадження № 2/337/250/2024
16.04.2024 м.Запоріжжя
Хортицький районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого - судді Мальованого В.О.,
за участю секретаря - Крижко Я.О.,
розглянувши за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (далі позивач, позикодавець, ОСОБА_1 ) до ОСОБА_2 (далі відповідач, позичальник, ОСОБА_2 ) про стягнення заборгованості за договором позики,
16.11.2023 позивач в особі представника звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики.
Позовні вимоги мотивовано тим, що 16.12.2020 між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до якого п. 1.1 договору позикодавець передав у власність позичальникові, а позичальник отримав від позикодавця грошові кошти готівкою в сумі 128 000, 00 грн., що еквівалентно 4500 доларів США (за комерційним курсом на день посвідчення цього договору, що становить 28 гривень за 1 долар США); на споживчі потреби, зі строком виплати до 16 березня 2021 року. Зазначає, відповідно до п. 5 договору при неповерненні суми позички своєчасно (тобто до 16 березня 2021 року) позикодавець вправі буде пред`явити цей договір до стягнення в строки і у порядку, передбачені чинним законодавством України. Так, у частині першій статті 1050 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено, що позичальник, який своєчасно не повернув суму позики, зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно статті 625 цього Кодексу. Зазначені обставини змусили позивача звернутись за захистом свого права та інтересу до суду.
Ухвалою суду від 21.11.2023 по справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання, надано строк на відзив.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання, в якому просив справу розглянути без представника позивача, зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує.
Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомляв, про час, день та місце судового засідання був повідомлений у встановленому законом порядку належним чином відповідно до норм Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України).
Відповідно до ст. 280 Цивільного процесуального ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про поважність причин неявки, відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено.
16.12.2020 між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до якого п. 1.1 договору позикодавець передав у власність позичальникові, а позичальник отримав від позикодавця грошові кошти готівкою в сумі 128 000, 00 грн., що еквівалентно 4500 доларів США (за комерційним курсом на день посвідчення цього договору, що становить 28 гривень за 1 долар США); на споживчі потреби, зі строком виплати до 16 березня 2021 року. Зазначає, відповідно до п. 5 договору при неповерненні суми позички своєчасно (тобто до 16 березня 2021 року) позикодавець вправі буде пред`явити цей договір до стягнення в строки і у порядку, передбачені чинним законодавством України.
Відповідно до п. 1.2 договору, сума позики, зазначена в п. 1.1. цього договору, одержана позичальником при підписанні цього договору, про що він свідчить своїм підписом на тексті цього договору.
Відповідно до п. 1.3 договору факт одержання грошей підтверджується підписом позичальника та підписами двох свідків в момент передачі йому суми позики.
У пункті 2 договору, сторони за цим договором домовились про те, що:
а) договір позики є безпроцентним; б) остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 16 березня 2021; в) виконання зобов`язання за договором має бути здійснено готівкою у межах міста Запоріжжя за місцем проживання позичальника або перерахування коштів на картковий рахунок в КБ Приват Банк № картки НОМЕР_1 ; г) розрахунки здійснюються сторонами у національній валюті України гривні, але у сумі не менше 128 000 гривень 00 коп., що еквівалентно 4500 доларів США (за комерційним курсом на день посвідчення цього договору, що становить 28 гривень за 1 долар США) на споживчі потреби, зі строком виплати до 16 березня 2021 року.
Згідно з п. 3 договору, сторони встановили, що розрахунок буде здійснюватися щомісячно не пізніше 16 числа кожного місяця починаючи з наступного місяця після укладання даного договору.
Пунктом 5 Договору передбачено , що при неповерненні суми позички своєчасно (тобто до 16.03.2021) Позикодавець вправі вимагати повернення позики з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення , а також сплати десяти відсотків неустойки від простроченої суми за кожен день прострочки.
Оскільки сторони договору позики домовились про встановлення «валютного застереження», то сума, що підлягала сплаті у гривні, на підставі ч. 2 ст. 533 ЦК України має визначатися за комерційним курсом на день посвідчення цього договору, 28 грн. за 1 долар США.
Підстави позову зводяться до того, що позичальник, не повернув позикодавцеві (грошові кошти) заборгованість за договором позики від 16.12.2020 в загальному розмірі 300000, 00 грн., з яких: 128 000, 00 грн., суми основного боргу, 3 619, 07 грн. суми трьох процентів річних, 171 638, 93 грн. неустойка (пеня) за прострочення 344 дні виконання зобов`язання .
Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.
Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч.3 ст.549 ЦК України пенею є неустойка ?що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грощового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання його позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
За змістом статей 1046, 1047 ЦК України договір позики є реальним, тому факт передання грошових коштів може підтверджуватися відповідними умовами договору, або в тексті договору сторони повинні зазначити строк передання грошових коштів.
З умов договору вбачається, що сума позики в розмірі 128 000, 00 грн., отримана позичальником від позикодавця в повному обсязі.
Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2017 року у справі № 6 - 79цс14, відповідно до норм 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.
У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь - якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.
Системний аналіз наведених положень законодавства дає змогу визначити основні вимоги, дотримання яких при укладанні договору позики дозволяє виявляти справжню правову природу укладеного договору.
Своїм підписом відповідач засвідчив, що його волевиявлення було вільним, усвідомленим та відповідало його внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін.
Суд вважає доведеним укладення сторонами договору позики та одержання відповідачем від позивача грошових коштів у сумі 128 000, 00 грн., оскільки це підтверджується договором, який власноручно підписаний відповідачем.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику (висновок Верховного суду України у постанові від 24.02.2016). Договір позики є чинним, неоспорюваних та у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б вказували на укладення договору під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Позивач стверджує, що саме він підписував договір позики, не заперечував і не заперечує щодо дійсності власного підпису на договорі позики. Тому клопотання відповідача про призначення судової почеркознавчої експертизи на думку суду є лише намаганням затягнути розгляд справи, оскільки з моменту звернення позивача з вказаним позовом до суду, відповідач із заявою про вичненння кримінального правопорушення (підробку), до органу досудового розлідування не звертався, укладений договір позики не оспорював.
Підстав ставити під сумнів дійсність цього правочину в суду немає.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
З огляду на досліджені судом докази, наявні у справі, суд приходить до висновку, що між сторонами в належній формі укладено договір позики, проте відповідач порушив свої зобов`язання щодо своєчасного повернення грошових коштів, вчинена сторонами письмова форма договору позики не лише є доказом факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику.
Аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази, які надані учасниками справи, та суд дійшов висновку про те, що відповідач не надав належні і допустимі докази повернення суми боргу.
Наявність у позикодавця після спливу терміну повернення грошей примірника цього договору є свідченням прострочення виконання позичальником свого зобов`язання.
Частиною першою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Щодо застосування статті 545 ЦК України суд констатує, що у частині третій статті 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.
Судом встановлено, що відповідач належними доказами не довів повернення позики позивачеві, боргове зобов`язання за укладеним договором позики від 16.12.2020 не виконав.
Тому, суд вважає доведеними підстави, що викладені у позовній заяві.
Порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом стягнення з відповідача суми боргу з відповідача відповідно до заявлених позовних вимог.
Щодо вимог про стягнення з відповідача 3% річних суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.
У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У зв`язку із викладеним, суд приходить до переконання, що із відповідача на користь позивача слід стягнути три проценти річних від простроченої суми, неустойки (пені).
Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.
При цьому, основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.
Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Наведене передбачено статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України «Про валюту і валютні операції», а також Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93) (чинний на момент укладання договору позики), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» (чинний на момент укладання договору позики).
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно - правовим актом.
Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 25 липня 2018 року в справі № 308/3824/16-ц, крім іншого, зазначив, що, незалежно від визначеної сторонами валюти боргу у зобов`язанні (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання, є виключно національна валюта України - гривня - у разі відсутності у сторін відповідної ліцензії НБУ. Таким чином, рішення суду про стягнення з відповідача суми боргу в іноземній валюті за відсутності у позивача індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій є неправомірним й недопустимим способом захисту цивільних прав, оскільки іноземна валюта у спірних правовідносинах між названими сторонами спору може бути виключно валютою боргу, втім не валютою платежу.
Інші доводи сторін не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.
Повно та всебічно з`ясувавши повідомлені позивачем обставини, які знайшли підтвердження поданими позивачем письмовими доказами, суд вирішив, що вимоги позову є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені позивачем судові витрати в підтвердженому розмірі 3000, 00 грн.
Керуючись ст. ст. 263 - 265 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) заборгованість за договором позики від 16.12.2020 в загальному розмірі 300000, 00 грн., з яких: 128 000, 00 грн., суми основного боргу, 3 619, 07 грн. суми трьох процентів річних, 171 638, 93 грн. неустойка (пеня).
Стягнути з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) судовий збір у розмірі 3000, 00 грн.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до Запорізького апеляційного суду.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Суддя В.О. Мальований