Справа № 204/8725/23
Провадження № 2/204/258/24
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2024 року Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючої судді Токар Н.В.,

за участю секретаря Кошелюк Д.О.,

за участю представника позивача адвоката Зоц А.О.,

за участю відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду у м.Дніпрі цивільну справу за позовною заявою позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 року позивач звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, якою просила розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 29 вересня 2007 року Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №869.

В обґрунтування позову позивач вказала на те, що з 29 вересня 2007 року перебуває із відповідачем у зареєстрованому шлюбі від якого мають неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спільне життя із відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння, різних поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства та виховання дитини. Зазначила, що останні 18 місяців сторони не проживають разом однією сім`єю, посилаючись на те, що шлюбні відносини між сторонами фактично припинені, подальше спільне життя як подружжя та збереження шлюбу є неможливим, та таким, що порушує її особисті права, а також інтереси неповнолітньої дочки, просила розірвати шлюб.

У судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги, просила позов задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві.

Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що протягом всіх років він робить свій вклад у сімейний бюджет у вигляді оплати усіх загальних потреб; зазначив, що хоче, щоб дитина жила в повноцінній сім`ї і проживала в Україні; через збройну агресію ним спільно з дружиною було прийнято рішення про направлення дружини та позивача до Польщі, та вважає, що відсутні підстави для розірвання шлюбу.

Вислухавши представника позивача, заперечення відповідача, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у зв`язку з наступним.

Відповідно до ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхньої неповнолітньої дитини, що має істотне значення.

Встановлено, що 29 вересня 2007 року Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №869, зареєстровано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , що підтверджено копією свідоцтва про шлюб (а.с.6).

Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено копією свідоцтва про народження (а.с.7).

Звертаючись до суду у червні 2023 року з вказаним позовом, позивач зазначала, що вони з відповідачем не підтримують шлюбно-сімейні стосунки, не ведуть спільного господарства, подальше спільне життя як подружжя та збереження сім`ї є неможливим.

Крім того, за клопотанням відповідача, двічі, ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 16 серпня 2023 року сторонам надано строк для примирення тривалістю три місяці. Та згідно ухвали Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 05 грудня 2023 року сторонам повторно надано строк для примирення тривалістю три місяці.

Після його закінчення примирення між сторонами не відбулось, позивач наполягала на розірванні шлюбу.

Статтями 51 Конституції України та 24 СК України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка.

Примушування жінки чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з частиною п`ятою статті 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Частинами третьою та четвертою статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Судом встановлено, що збереження сім`ї і подальше спільне проживання подружжя є неможливим, сторони спільного господарства не ведуть, не підтримують подружніх відносин, а продовження шлюбу буде суперечити інтересам позивача.

Крім того, з часу подання позову у сторін було достатньо часу на примирення, якого не відбулося, й позивач категорично не бажає зберігати шлюб з відповідачем, з посиланням на те, що це суперечить як її інтересам так і інтересам неповнолітньої доньки.

Крім того, відповідач підтвердив в судовому засіданні, що подружжя разом не проживає, спільного господарства не ведуть. Доказів на спростування вказаних обставин відповідачем не надано.

Твердження відповідача про те, що судом не вжито заходів щодо примирення сторін, є неспроможними, оскільки судом сторонам було надано строк для примирення загальною кількістю шість місяців, після закінчення якого позивач наполягала на розірванні шлюбу.

Крім того, згідно із статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя, і це не випадково, оскільки такі питання можуть вирішуватися виключно у процесі розгляду конкретної справи. Важливою особливістю справ про розірвання шлюбу є те, що суд з урахуванням усіх фактичних обставин може відкласти розгляд справи та призначити подружжю строк для примирення (пункт 4 частина перша статті 251 ЦПК).

Системний аналіз норм СК України вказує на те, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу, суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Доводи відповідача щодо намагання останнього будь-якими способами зберегти сім`ю, з урахуванням інтересів неповнолітньої дочки, суд не приймає до уваги оскільки вони не підтверджуються ані діями відповідача з моменту подачі позову і до прийняття рішення у справі, а ні матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем норм матеріального та процесуального права, та не згодою дружини із прийнятим останньою рішенням про звернення до суду із позовом про розірвання шлюбу.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - Конвенція, ЄСПЛ відповідно) як джерело права.

ЄСПЛ у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може різнитися залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

У пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року надано роз`яснення, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Враховуючи, що позивач не бажає миритися з відповідачем, примирення між ними до цього часу не відбулося, та позивач не виявила намір на збереження сім`ї, суд не може примусити її зберегти шлюб, оскільки шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Враховуючи, що судом надавався сторонам строк на примирення, до якого сторони не дійшли, а тому вважає, що рішення позивачки про розірвання шлюбу, з урахуванням тривалого часу її розгляду судом, є вільним та виваженим, що підтверджує висновок про те, що подальше спільне сімейне життя подружжя є неможливим.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Проте, враховуючи відсутність відповідних заяв від позивача згідно вимог ст.141 ЦПК України, сума витрат на правничу допомогу з відповідача не стягується.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 073 грн. 60 коп.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.12,13,76-82,133,141,259,263-265 ЦПК України, ст. ст. 24, 55, 56, 104, 105, 109, 110, 112, 113 СК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований 29.09.2007 року Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області за актовим записом №869 розірвати.

Надалі іменуватися сторонам прізвищами « ОСОБА_2 » та « ОСОБА_1 ».

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60 (шістдесят) коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 03.05.2024 р.

Суддя Н.В. Токар