Справа № 204/5701/21
Провадження № 2/204/37/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2024 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська, у складі:

головуючого судді Приваліхіної А.І.,

за участю секретаря судового засідання Єрмак Д.О.,

позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_5 , про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

02 серпня 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до відповідача відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , визначивши третьою особою ОСОБА_5 , із вимогою про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним (том 1, а. с. 2-5).

В обґрунтування позовних вимог вказано, що до 1996 року він проживав зі своїми батьками, бабою та дідом у квартирі АДРЕСА_1 . 10 червня 1996 року ця квартира була приватизована на чотирьох осіб: його діда ОСОБА_6 та його дружину ОСОБА_7 , а також ОСОБА_2 його дядька та його батька ОСОБА_8 . Стверджує, що після приватизації квартири його батьку належала частка цієї квартири та, оскільки ця частка не була отримана ним ані в дар, ані у спадок, то вважає, що вона є спільним сумісним майном подружжя (його батьків). Разом з цим, вважає, що оскільки його батьки у свою спільну сумісну власність отримали частку майна в квартирі, в якій спільно проживали із малолітньою дитиною, то розпоряджатися вказаним майном вони мали право лише за спільною згодою, однак угод, стосовно спільного майна, довіреностей його батьки не укладали. Вказує, що згодом, у зв`язку з необхідністю виділу частки майна із квартири АДРЕСА_1 для його дядька ОСОБА_2 , приватним нотаріусом Продан О.Г. було оформлено фактичний обмін чотирьохкімнатної квартири на однокімнатну квартиру для його дядька та трьохкімнатну для його батька та його батьків. При цьому зазначає, що при здійсненні вказаних правочинів повинна була бути письмова згода його матері на їх вчинення, однак такої згоди не було. Тому вважає, що відсутність такої згоди, є свідомим порушенням норм діючого законодавства та порушення його прав, як спадкоємця після його батька та матері, як співвласниці частки квартири АДРЕСА_2 . Разом з цим, зазначає, що трикімнатна квартира АДРЕСА_3 , що була придбана за рахунок продажу квартири АДРЕСА_2 , була оформлена на його діда ОСОБА_6 , хоча чотирьохкімнатна квартира мала декілька власників. Вважає, що не включенням його батька до складу покупців даної квартири, його було позбавлено майнових прав на неї, як малолітньої дитини, правонаступника і спадкоємця ОСОБА_8 . Разом з цим, стверджує про те, що підпис на договорі купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 № 4371 від 20 червня 1996 року вчинений не його дідом, тому прохає суд визнати вказаний договір купівлі-продажу недійсним.

Ухвалою суду від 06 серпня 2021 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано термін на усунення недоліків (том 1, а. с. 28).

18 серпня 2021 року на адресу суду надійшла заява позивача про усунення недоліків (том 1, а. с. 30-48), однак недоліки зазначені в ухвалі суду від 06 серпня 2021 року, позивачем в повному обсязі усунуто не було. Ухвалою суду від 18 серпня 2021 року, позовну заяву залишено без руху повторно, позивачу надано термін на усунення недоліків (том 1, а. с. 49).

08 вересня 2021 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 18 серпня 2021 року, позивачем усунуто (том 1, а. с. 51-56).

Ухвалою суду від 174 вересня 2021 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 14 годину 30 хвилин 13 жовтня 2021 року (том 1, а. с. 56), копія якої надіслана до відому учасникам справи 14 вересня 2021 року за вихідним № 21309/21-вих/2/2504/1967/21 (том 1, а. с. 58).

08 жовтня 2021 року на адресу суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_2 на позовну заяву (том 1, а. с. 59-61), в якому він позовні вимоги не визнає, проти їх задоволення заперечує.

В обґрунтування відзиву зазначає, що в квартирі АДРЕСА_1 батьки позивача проживали всього декілька місяців 1990 році, після чого вони переїхали жити за адресою його матері: АДРЕСА_5 . Після, ані позивач, ані його мати більше за вказаною адресою не проживали та не були там зареєстрованими. Натомість, стверджує, що його сім`я (його батьки, з ним та братом) в цій квартирі мешкала з 1979 року та були там прописані, а тому ніхто інший не міг претендувати на вказану квартиру чи її частку, ніж вони. З цих же підстав вважає, що і нотаріусу при укладанні договорів-купівлі продажу не потрібні були жодні додаткові документи. Вказує, що спірний договір купівлі-продажу квартири його братом, батьком позивача не підписувався, а підписувався їх батьком ОСОБА_6 , у якого на момент вчинення правочину малолітніх дітей не було, натомість ОСОБА_8 (батько позивача) на момент вчинення спірного правочину, у присутності нотаріуса та всіх інших членів сім`ї добровільно відмовився від участі в оскаржуваному правочині, бо довіряв своїм батькам. Крім того, зазначає про те, що на момент вчинення вказаних правочинів, його брат, батько позивача, був розлучений, а тому його колишню сім`ю про вчинення цих правочинів ніхто не повідомляв та обов`язку щодо такого повідомлення не було. Разом з цим, зазначає про те, що оскільки він не є стороною спірного правочину, то він є неналежним відповідачем у справі, а оскільки належний відповідач його батько ОСОБА_6 , помер ще у 2013 році, то вважає, що суд повинен був відмовити у відкритті провадження у справі у зв`язку зі смертю фізичної особи, бо правовідносини не допускають правонаступництва. Більш того, вказує на те, що оскаржуваний правочин жодним чином не порушує права позивача, а тому позовні вимоги є безпідставними, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог прохає суду відмовити в повному обсязі.

Протокольною ухвалою від 27 лютого 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження у справі (том 1, а. с. 208-210).

Ухвалою суду від 04 липня 2023 року у справі призначено судову почеркознавчу експертизу, на час проведення якої провадження у справі зупинено (том 1, а. с. 237, 238 та на звороті).

03 жовтня 2023 року на адресу суду надійшов висновок експерта № СЕ-19/104-23/27095-ПЧ від 26 вересня 2023 року за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи (том 2, а. с. 1-7).

Ухвалою суду від 06 жовтня 2023 року у справі відновлено провадження та призначено судове засідання на 13 годину 22 листопада 2023 року (том 2, а. с. 8).

Протокольною ухвалою суду від 25 січня 2024 року відмовлено у проведенні повторної судової почеркознавчої експертизи (том 2, а. с. 42-45).

Протокольною ухвалою суду від 25 січня 2024 року у справі закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті (том 2, а. с. 42-45).

Ухвалою суду від 20 лютого 2024 року у задоволенні заяви позивача про відвід судді відмовлено (том 2, а. с. 57).

Ухвалою суду від 13 березня 2024 року у задоволенні заяви позивача про відвід судді відмовлено (том 2, а. с. 71).

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, прохав суд їх задовольнити, обґрунтування надав аналогічні тексту позовної заяви.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав, проти їх задоволення заперечував, обгрутнування надав аналогічні тексту відзиву на позовну заяву.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися, про дату, місце та час розгляду справи повідомлені належним чином (том 2, а. с. 65-66), причини неявки суду не відомі.

Третя особа в судове засідання не з`явилася, про дату, місце та час розгляду справи повідомлена належним чином (том 2, а. с. 65), причини неявки суду не відомі.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення позовних вимог без задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що батьками позивача є ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , що підтверджується копією свідоцтва про його народження серії НОМЕР_1 від 17 квітня 1990 року (том 1, а. с. 10).

Дідом та бабою позивача є ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , що підтверджується копією свідоцтва про народження його батька ОСОБА_8 , серії НОМЕР_2 від 17 липня 1957 року (том 1, а. с. 11).

Батьки позивача одружилися 17 квітня 1990 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_3 від 17 квітня 1990 року (том 1, а. с. 13), а розлучилися 24 червня 1996 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 від 25 лютого 2003 року (том 1, а. с. 14).

20 червня 1996 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Продан О.Г. за реєстровим № 4371 (том 1, а. с. 6 та на звороті).

20 червня 1996 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6 , який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Продан О.Г. за реєстровим № 4370 (том 1, а. с. 7 та на звороті).

З 28 червня 1996 року позивач та його батьки зареєстровані за адресою: АДРЕСА_7 , що підтверджується відповідними довідками з ЖЕК № 3 (том 1, а. с. 15, 16).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_8 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 (том 1, а. с. 9).

З відповіді КП №ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради від 24 вересня 2014 року № 10612 (том 1, а. с. 20) вбачається, що в інвентаризаційній справі за адресою: АДРЕСА_8 , містяться відомості про право власності на частину за батьком позивача ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10 червня 1996 року, виданого ВО Південний машинобудівний завод, згідно з розпорядженням №664-96, зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДОР» та записане в реєстрову книгу № 267 за реєстровим № 7. Також зазначено, що за договором купівлі-продажу від 20 червня 1996 року вказана квартира в цілому була відчужена та перейшла у власність іншій особі.

З відповіді КП №ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради від 21 жовтня 2009 року № 12592 (том 1, а. с. 21), вбачається, що станом на 19 жовтня 2009 року право власності на квартиру АДРЕСА_3 , зареєстровано по частині за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 30 червня 1994 року виданого виробничим об`єднанням «Південний машинобудівний завод» , згідно з розпорядженням № 5242.

З довідок ДП «ВО Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» №№ 29/29-38/29 від 30 червня 2022 року (том 1, а. с. 113-122) вбачається, що ОСОБА_6 працював на вказаному підприємстві та його фактичний заробіток складає за: 1962 рік 1477 руб. 79 коп., 1963 рік 1884 руб. 14 коп., 1964 рік 1592 руб. 90 коп., 1965 рік 2035 руб. 87 коп., 1966 рік 2039 руб. 85 коп., 1967 рік 1938 руб. 04 коп., 1968 рік 1871 руб. 54 коп., 1969 рік 2449 руб. 86 коп., 1970 рік 2578 руб. 13 коп., 1971 рік 2768 руб. 15 коп., 1972 рік 2648 руб. 66 коп., 1973 рік 2694 руб. 35 коп., 1974 рік 2903 руб. 63 коп., 1975 рік 3119 руб. 36 коп., 1976 рік 3026 руб. 18 коп., 1977 рік 2972 руб. 78 коп., 1978 рік 2873 руб. 07 коп., 1979 рік 2947 руб. 60 коп., 1980 рік 2548 руб. 74 коп., 1981 рік 2901 руб. 30 коп., 1982 рік 3170 руб. 48 коп., 1983 рік 3192 руб. 86 коп., 1984 рік 3876 руб. 56 коп., 1985 рік 4020 руб. 86 коп., 1986 рік 3884 руб. 91 коп., 1987 рік 4042 руб. 41 коп., 1988 рік 3637 руб. 95 коп., 1989 рік 1721 руб. 85 коп. та 198 руб. 10 коп., 1990 рік 277 руб. 37 коп.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2021 року, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 липня 2021 року (том 1, а. с. 174-189) у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Продан О.Г., треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним відмовлено.

З висновку експерта № СЕ-19/104-23/27095-ПЧ від 26 вересня 2023 року (том 2, а. с. 1-7) вбачається, що підпис в графі «покупець» договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 від 20 червня 1996 року виконаний ОСОБА_6 .

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Приписами ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стаття 20 ЦК України встановлює, що право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 (провадження № 12-173гс18) вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) вказано, що «належний спосіб або способи захисту обумовлюються змістом порушеного права та характером його порушення».

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватноправова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

При цьому, вимогами ч. 3 ст. 215 ЦК України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Положеннями ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року роз`яснено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Приписами ч. 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Приписами ч. 1 ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що незаборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Так, право власності може набуватися, зокрема на підставі договору купівлі-продажу.

Відповідно до вимог ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Приписами ч. ч. 1,2 ст. 656 ЦК України визначено, що предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому. Особливості купівлі-продажу об`єктів незавершеного будівництва та майбутніх об`єктів нерухомості визначаються законом. Також, предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

Нормою ч. 1 ст. 321 ЦК України закріплено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про права людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено Європейським судом з прав людини у справі «Маркс проти Бельгії», в рішенні якого суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності».

Статтею 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Так, звертаючись з вказаним позовом до суду позивач в його обґрунтування та як на підставу для визнання недійсним договору № 4371 купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 від 20 червня 1996 року посилався на те, що вказана квартира фактично була придбана в рахунок розміну квартири АДРЕСА_1 , право власності на частину якої належала його батьку на підставі приватизації, яка відбулася за час шлюбу, тому вважав, що дана частка належала його батькам на праві спільної сумісної власності подружжя, а відтак її відчуження повинно було здійснюватися за згоди іншого члена подружжя (його матері), натомість остання такий дозвіл не надавала, що є порушенням норм діючого на той момент законодавства.

Однак суд не може погодися з вказаним, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Більш того, Верховний Суд у своїй постанові від 20 червня 2018 року у справі № 1311/832/12-ц, вказав на те, що житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, визнавалося спільною сумісною власністю подружжя лише в період з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно. В інші періоди дії Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» таке житло переходило у власність лише того з подружжя, який брав участь у приватизації.

З огляду на викладене, враховуючи те, що шлюб між батьками позивача був укладений 17 квітня 1990 року, суд доходить переконливого висновку, що право власності на частину квартири АДРЕСА_1 , належало батьку позивача на праві спільної часткової власності з ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_2 та було його особистою власністю, а не спільною сумісної власністю подружжя.

Таким чином, ОСОБА_8 на момент відчуження своєї частки у квартирі АДРЕСА_1 не потрібен був відповідний дозвіл його дружини, оскільки остання до вказаного майна не мала жодного відношення, а відтак доводи позивача в цій частині, спростовані встановленими під час розгляду справи обставинами.

Разом з цим, суд зазначає, що не заслуговують на увагу суду доводи позивача про те, що під час складання оскаржуваного договору його батька не було включено до складу покупців, оскільки сам по собі факт продажу ОСОБА_8 своєї частки квартири не є підтвердженням того, що, по-перше, він є покупцем квартири АДРЕСА_3 (а не позичив кошти від продажу квартири батькам чи повернув їм борг, тощо), а по-друге, що його волевиявлення було саме направлене на отримання статусу покупця (тобто, що він юридично хотів ним бути, а йому відмовили чи технічно (забули) вписати таким), матеріали справи таких доказів не містять.

Крім того, суд зазначає про те, що матеріали справи не містять жодних належних, достатніх та допустимих доказів того, що батько позивача був не згодний з текстом оскаржуваного договору чи з самим фактом його укладання, оскільки останнім вказаний договір в судовому порядку не оскаржувався, недійсним чи нікчемним не визнавався.

Більш того, суд зазначає, що неспроможними є доводи позивача про те, що оскаржуваний договір був підписаний не ОСОБА_6 , а іншою особою, оскільки вказане спростовано матеріалами справи, зокрема висновком експерта № СЕ-19/104-23/27095-ПЧ від 26 вересня 2023 року (том 2, а. с. 1-7).

Також, суд зазначає, що не заслуговують на увагу суду доводи позивача про те, що не включення його батька до списку покупців під час укладання договору № 4371 позбавило його майнових прав, зокрема як правонаступника та спадкоємця, оскільки достеменно ніхто не може знати на перед, яке майно буде набуто тією чи іншою особою за життя у власність, скільки його буде, яким чином особа буде ним розпоряджатися протягом власного життя (подарував, відчужив, заповів тощо) та яке буде входити до спадкової маси після її смерті.

Так, з матеріалів справи, зокрема з рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2021 року у справі № 204/3262/19, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 липня 2021 року (том 1, а. с. 171-189), вбачається, що ОСОБА_6 , заповів, усе належне йому на день смерті, майно ОСОБА_2 (відповідачу в цій справі).

При цьому, судом встановлено, що заповіт ОСОБА_6 склав 23 листопада 2009 року, тобто вже після смерті батька позивача ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Натомість, до смерті ОСОБА_8 , ані він особисто, ані позивач в цій справі, договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , в судовому порядку не оскаржували, недійсними чи нікчемними не визнавали, а численні судові процеси (судові справи №№ 204/7045/15-ц, 204/3384/14-ц та 204/3262/19) були ініційовані позивачем вже після смерті власного батька ОСОБА_8 , а також після смерті та оголошення заповіту діда ОСОБА_6 , що свідчить про бажання останнього в будь-який спосіб набути право власності на вказану квартиру.

Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Вимогами ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Нормою ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, матиме найбільший ефект. Таким чином, метою ефективного способу захисту є забезпечення поновлення порушеного права, адекватність наявним обставинам.

Виходячи з аналізу ст. ст. 16, 203, 215 ЦК України, можна зробити висновок, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним, необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Нормою ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З огляду на наведене, обов`язковою умовою для судового захисту будь-якого права, є наявність достовірних даних про те, що право особи порушено, не визнане, або оспорене іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен установити чи дійсно було порушено право позивача.

Під час розгляду справи судом не було встановлено, яке суб`єктивне цивільне право (інтерес) позивача було порушене, не визнане чи оспорене самим лише фактом укладення оспорюваного ОСОБА_6 договору для того, щоб застосувати такий спосіб захисту, як визнання правочину недійсним.

Отже, з викладеного вбачається, що на теперішній час факту порушення відповідачем права позивача судом не встановлено, а тому підстав для здійснення судового захисту та поновлення таких прав не має, оскільки не можливо поновити права, якщо їх не було кимось порушено.

За таких обставин суд не вбачає підстав для визнання оспорюваного позивачем договору недійсним, оскільки на теперішній час не відбулося порушення прав та інтересів позивача, а суд здійснює захист лише тих прав та інтересів, які були порушені іншою особою.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№ 19336/04) Європейський суд з прав людини вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції.

Не зважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа, № 30210/96).

ЄСПЛ, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II).

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, у рішеннях від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) зазначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З огляду на викладене, зважаючи на те, що підстав для задоволення позовних вимог судом не встановлено, суд доходить висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити за безпідставністю та недоведеністю.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим.

Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог за приписами ст. 141 ЦПК України судові витрати не відшкодовується.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 5, 10-11, 60, 76-80, 89, 128, 141, 213-215, 258, 265, 268, 354-355 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_9 ; РНОКПП НОМЕР_6 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_10 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_11 ) та ОСОБА_4 ( АДРЕСА_12 ), третя особа ОСОБА_5 ( АДРЕСА_13 ), про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів зо дня його проголошення або протягом 30 днів зо дня отримання учасниками справи його копії.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів зо дня його проголошення або протягом 30 днів зо дня отримання учасниками справи його копії, якщо не буде оскаржено у встановленому законом порядку.

Суддя А.І. Приваліхіна