РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 травня 2024 року

м. Рівне

Справа № 561/1136/21

Провадження № 22-ц/4815/208/24

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструка С.В., Шимківа С.С.,

секретар судового засідання: Мороз А.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Зарічненська селищна рада

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу особи, якф не брала участі у справі ОСОБА_2 на рішення Зарічненського районного суду Рівненської області від 12 січня 2022 року, ухваленого у складі судді Світличного Р.В., дата складання повного тексту рішення не вказана, у справі № 561/1136/21

в с т а н о в и в :

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Зарічненської селищної ради про визнання права власності на спадкове майно.

Позов мотивований тим, що згідно із заповітом від 06.12.1995 року вона є спадкоємцем щодо усього належного її матері ОСОБА_3 нерухомого майна, яке вона прийняла, подавши нотаріусу відповідну заяву. Звернувшись до нотаріуса Зарічненської районної державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом наспадкове майно, вона отримала відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 у зв`язку з відсутністю у спадкодавця правовстановлюючого документа на житловий будинок з надвірними будівлями, що в АДРЕСА_1 .

З врахуванням того, що у позасудовому порядку захистити свої права вона не має можливості, позивач просила суд визнати за нею право власності на земельні ділянки та житловий будинок в порядку спадкування після смерті своєї матері.

Рішенням Зарічненського районного суду Рівненської області від 12 січня 2022 року позовні вимоги задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,5894 га, кадастровий номер :12:000:0737, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Серницької сільської ради Вараського району, Рівненської області, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 2,8556 га, кадастровий номер :21:000:0008, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Серницької сільської ради Вараського району, Рівненської області, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Установивши, що ОСОБА_1 як спадкоємець за заповітом у встановлений законом строк звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак їй відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу про належність спадкового майна спадкодавцеві, суд дійшов висновку щодо доведеності та обґрунтованості вимог позивача.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 як особа, що не приймала участі у справі, на підставі ст. 352 ЦПК України подав апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що позивач є його рідною сестрою, після смерті їх матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті матері він прийняв спадщину, оскільки на день смерті постійно проживав із матір`ю у спірному будинку. Отже, місцевим судом не було встановлено коло усіх спадкоємців щодо спірного спадкового майна, які прийняла спадщину, після смерті ОСОБА_3 . Вказує, що він не був залучений у справі у якості співвідповідача, що позбавило його права оспорювати заповіт у даній справі.

Покликається на правові позиції Верховного Суду з аналогічних правовідносин.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вказує, що рішення суду прийняте у відповідності до ст. 263 ЦПК України, є законним та обґрунтованим, а доводи викладені у апеляційній скарзі такими, що не заслуговують на увагу.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду таким вимогам не відповідає.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 .

Внаслідок смерті останнього відкрилась спадщина на належне їй майно.

06 грудня 1995 року секретарем виконкому Серницької сільської ради народних депутатів Зарічненського району Рівненської області було посвідчено заповіт ОСОБА_3 , яким остання заповіла усе своє майно своїй дочці ОСОБА_1 .

Згідно виписки від 06.11.2020 року з погосподарської книги № 2 Серницької сільської ради, особовий рахунок № НОМЕР_1 , житловий будинок в АДРЕСА_1 , рахується за померлою ОСОБА_3 рік забудови 1979.

На день смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 з нею проживав ОСОБА_2 (син) (а.с.26).

Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 10 листопада 2020 року після смерті ОСОБА_3 заведено спадкову справу за № 322768 у спадковому реєстрі.

Відповідно до постанов державного нотаріуса Зарічненської районної державної нотаріальної контори Герман В.М. від 22 жовтня 2021 року відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 та на дві земельні ділянки площею 2,8556 га та 0,5894 га у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на це нерухоме майно.

У справі, що переглядається, предметом спору є право власності на житловий будинок розташований за адресою АДРЕСА_1 та на дві земельні ділянки площею 2,8556 га та 0,5894 га , на які претендує позивач в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_3 .

Особа, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції, вважає, що право власності на вказаний будинок та земельні ділянки належить йому в порядку спадкування після смерті матері, оскільки він фактично вступив в управління цим майном, а заповіт мати на користь позивача не складала.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право на спадщину після смерті ОСОБА_3 відкрилося 02.05.1998 року, суд при вирішенні питання щодо спадкових прав керується ЦК УРСР 1963 року, діючого на той час.

Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР 1963 року спадкування здійснюється за законом і за заповітом.

Відповідно до 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Згідно ст. 534 ЦК УРСР слідує, що кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом.

Положенням ст. 548 цього Кодексу встановлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженням.

Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до положень ст. 549 ЦК УРСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Згідно з пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №18/5 від 14.06.1994 року, доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово - експлуатаційної організації, правління житлового - будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика або іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння майном.

Доказом вступу спадкоємця в управління чи володіння майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.

Відтак, для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину.

Для встановлення тієї обставини, чи прийняв спадкоємець спадщину, необхідно встановити, чи вступив він фактично в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Якщо позивач у шестимісячний строк вступив в управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права власності на спадкове майно.

Відповідно до положень статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач, якими можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Системний аналіз цих норм ЦПК України свідчить про те, що саме на позивача покладено обов`язок визначити належний склад відповідачів у справі.

При цьому суд при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до неналежного відповідача, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача замінити первісного відповідача належним відповідачем.

Належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом. Тобто, відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (частина друга статті 51 ЦПК України).

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача, в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин, суд відмовляє у задоволенні позову.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Убачається, що предметом спору у цій справі є визнання права на спадкове майно, а тому відповідачами у справі мають бути спадкоємці, які прийняли спадщину, а при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. (див. постанови Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 265/6868/16-ц, від 19 травня 2020 року у справі № 175/1941/16-ц, від 31 березня 2021 року у справі № 463/4616/18, від 06 жовтня 2021 року у справі № 234/17030/18, від 10 листопада 2021 року у справі № 759/19779/18).

Задовольняючи позов про визнання права власності на вказаний житловий будинок та земельні ділянки, суд першої інстанції вважав доведеними ті обставини, що це нерухоме майно належало ОСОБА_3 , після смерті якої відсутні інші спадкоємці, ніж позивач.

Разом з тим, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що матеріали справи містили відомості про наявність ще одного спадкоємця ОСОБА_2 , який фактично вступив в управління спадковим майном.

Відповідачем у даній справі виступає Зарічненська селищна рада, клопотань про заміну відповідача позивач не заявляла.

Пред`явлення позивачем позовних вимог про визнання права власності на майно за заповітом до неналежного відповідача свідчить про неналежний суб`єктний склад учасників справи та є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

У порушення вимог статті 12 ЦПК України, яка покладає на суд певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, суд першої інстанції не сприяв повному та всебічному розгляду справи, не роз`яснив особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджаючи про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і не сприяв здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, зокрема, в частині роз`яснення позивачу його право на надання доказів, їх витребування, заміну відповідача у справі.

В результаті, місцевим судом не встановлено належності відповідача, не вжито заходів із визначення кола осіб, права яких можуть бути порушені у результаті розгляду справи.

Крім того, суд першої інстанції не з`ясував всі обставини справи стосовно права власності на нерухоме майно померлої особи, причини відсутності правовстановлюючих документів на нерухоме майно та наявність доказів, що підтверджують ці обставини. Суд також не встановив підстави переходу вказаного майна до позивача, як спадкоємця, і дотримання останнім законодавства щодо здійснення права на спадкування, а також не пересвідчився щодо часу подання заяви про прийняття спадщини.

Установивши, що суд першої інстанції не встановив коло усіх спадкоємців щодо спірного спадкового майна, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на спірне нерухоме майно в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 через неналежний суб`єктний склад у справі.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відмова в задоволенні позовних вимог у зв`язку із вказаних вище підстав не позбавляє права позивача на захист своїх порушених прав шляхом звернення до суду із відповідним позовом до належних відповідачів, тому і його право на судовий захист, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, не є порушеним.

Відповідно до п. 3 і п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Зарічненського районного суду Рівненської області від 12 січня 2022 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Зарічненської селищної ради про визнання права власності на спадкове майно відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 6729 грн 30 коп. судового збору понесеного у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 02 травня 2024 року.

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Боймиструк С.В.

Шимків С.С.