ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 679/1167/23

Провадження № 22-ц/4820/752/24

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.

секретар судового засідання Заворотна А.В.

за участю: представників учасників справи

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» на рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 02 лютого 2024 року в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу (суддя Томілін О.М.).

Заслухавши доповідача, пояснення представників учасників справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:

У вересні 2023 року АТ КБ «Приват Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приват Банк» заборгованість у розмірі 33865,62 грн за кредитним договором № б/н від 28.08.2010.

Рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 02 лютого 2024 року у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено. Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в сумі 15000 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» витрат на правничу допомогу, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в цій частині скасувати та ухвалити нове судове рішення про зменшення розміру витрат на правничу допомогу. При цьому, посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне необ`єктивне дослідження всіх обставин справи, неналежну оцінку доказів у справі. Зазначає, що судом першої інстанції не враховано, відсутність в матеріалах справи документа, який підтверджує фактичне перерахування (сплату) понесених витрат ОСОБА_1 , а тому судом безпідставно стягнуто судові витрати з банку, які не підтверджені належними та допустимими доказами. Скаржник вважає, що сума витрат, що заявлена відповідачем, значно перевищує встановлені діючим законодавством та нормативно-правовими актами граничний розмір компенсації витрат на правничу допомогу, крім того, така сума витрат є неспівмірною із складністю цивільної справи, а тому, їх сума підлягає зменшенню. Також вказує, що розрахунок витрат на правничу допомогу на адресу АТ КБ «Приват Банк» не надсилався та останнім не отримувався, тому банк не мав змоги надати заперечення та клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 підтримала апеляційну скаргу.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, судове рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про день, місце і час слухання справи повідомлений належним чином.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в частині стягнення з АТ КБ «Приват Банк» на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу не відповідає.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Вирішуючи питання про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач надав підтвердження понесення ним витрат на правничу допомогу сумі 15000 грн, вказаний розмір правничої допомоги передбачений умовами договору та погоджений сторонами, а клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу позивачем не подано.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції не можна погодитися з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 02 лютого 2024 року суд першої інстанції розглянув справу за відсутності позивача.

Згідно ч.1-2 статті 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У матеріалах справи відсутні відомості про належне повідомлення АТ КБ «Приват Банк» про розгляд справи 02 лютого 2024 року, що не відповідає вимогам ЦПК України.

Згідно з частинами 1-5 статті 128 ЦПК України, суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

За таких обставин, розгляд справи за відсутності представника позивача порушує його права на судовий захист. Суд не забезпечив реалізацію його процесуальних прав при вирішенні питання про стягнення витрат на правничу допомогу, про що позивач зазначає в апеляційній скарзі, що є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Зазначене унеможливило стороні позивача надати відповідні заперечення проти таких вимог та доводити неспівмірність витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 137 ЦПК України), а це є порушенням права на справедливий судовий розгляд (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

При ухваленні нового судового рішення апеляційний суд приймає до уваги таке.

Встановлено, що представництво інтересів відповідача ОСОБА_1 в суді першої інстанції здійснювалося адвокатом Черновим В.В. на підставі ордера на надання правничої допомоги № 1109463 від 06.11.2023 (а.с. 105).

У відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначив, що попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат витрат на професійну правничу допомогу, які будуть понесені, становить 15000 грн, які сторона відповідача просила стягнути з позивача (а.с. 110-112).

26.01.2024 представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Чернов В.В. надіслав на адресу Нетішинського міського суду через електронний кабінет клопотання про долучення доказів витрат на правничу допомогу у розмірі 15 000 грн (а.с. 129).

На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу, надано договір про надання правової допомоги №06/11/23 від 06.11.2023 (а.с. 131-132), акт приймання-передачі наданих юридичних послуг від 26.01.2024 (а.с. 133), детальний опис робіт (наданих послуг) (а.с. 134).

Відповідно до пункту 3.1 договору про надання правової допомоги №06/11/23 від 06.11.2023, розмір гонорару, який клієнт сплачує бюро за надану в межах цього договору правову допомогу, визначається сторонами в розмірі 15000 грн.

Відповідно до акту приймання-передачі наданих юридичних послуг від 26.01.2024 виконавець надав, а замовник прийняв юридичні послуги в обсязі та на умовах, передбачених згаданим договором: ознайомлення з матеріалами справи, документами та доводами клієнта, з`ясування реальних обставин справи, надання необхідних консультацій правового характеру, формування правової позиції для захисту інтересів клієнта в суді, підготовка заяв по суті справи та інших заяв (клопотань), пов`язаних з розглядом справи, представництво інтересів клієнта в суді першої інстанції.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 59 Конституції України, кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до положень статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Таким чином, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому, витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі № 727/463/19, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, від 02 червня 2022 року у справі № 15/8/203/20.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц.

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 596/2305/18-ц (провадження № 61-13608св20).

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо.

Тобто у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 137 ЦПК України.

Установлено, що позивач в апеляційній скарзі виклав заперечення щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу, понесених відповідачем в суді першої інстанції, які сторона позивача через неповідомлення про розгляд справи була позбавлена можливості подати, та які апеляційним судом враховуються, зокрема в частині того, що заявлений розмір витрат на правничу допомогу не є співмірним із складністю виконаної роботи.

Колегія суддів враховує, що такі надані послуги як з`ясування реальних обставин справи, надання необхідних консультацій правового характеру, формування правової позиції для захисту інтересів клієнта в суді зводяться до єдиної дії - формування правової позиції для подання відзиву на позовну заяву. Отже, правнича допомога адвоката полягала у складанні відзиву, з використанням незначної кількості нормативно-правових актів, стосовно яких існує судова практика.

Апеляційний суд також враховує, що адвокат відповідача не брав участь у судових засіданнях.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що стягненню з позивача на користь відповідача підлягають витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 грн, з урахуванням вимог статей 137, 141 ЦПК України, а саме: критерію реальності наданих адвокатських послуг - складання і подання відзиву, клопотань про слухання справи у відсутності відповідача та його представника, конкретних обставин справи, заперечень позивача, складності справи та обґрунтованості таких витрат.

З огляду на викладене вище, відповідно до ст. 376 ЦПК України, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з АТ КБ «Приват Банк» витрат на професійну правничу допомогупідлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового судового рішення про часткове задоволення заявлених вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» задовольнити.

Рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 02 лютого 2024 року в частині стягнення з АТ КБ «Приват Банк» витрат на професійну правничу допомогу скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» на користь ОСОБА_1 5000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29 квітня 2024 року.

Суддя-доповідач І.В. П`єнта

Судді: А.П. Корніюк

О.І. Талалай