ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 636/336/22
Номер провадження 22-ц/818/946/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Бурлака І.В., Маміної О.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Березюк А. І.,

представника ТОВ «Європартнер Фінанс» адвоката Когут Н. М.,

представника ОСОБА_1 адвоката Такідзе І. Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 19 жовтня 2023 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Європартнер Фінанс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Чугуївського районного нотаріального округу Харківської області Слюнін Олександр Миколайович про визнання договорів дарування недійсними,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Європартнер Фінанс» (далі - ТОВ «Європартнер Фінанс») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Чугуївського районного нотаріального округу Харківської області Слюнін Олександр Миколайович про визнання договорів дарування недійсними

Позов мотивовано тим, що 10 червня 2008 року між Відкрити акціонерним товариством Комерційний Банк «Надра» (далі - ВАТ «КБ «Надра») та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 6/4/2008/840-К/448, за яким остання отримала кредит у розмірі 55 715,00 доларів США зі сплатою 12,3 % річних строком до 09 червня 2023 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором між сторонами укладено договір іпотеки № 6/1/09/2008/980-І070 від 10 червня 2008 року, предметом якого є земельна ділянки площею 0,2 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконано, у зв`язку з чим 13 грудня 2013 року ПАТ КБ «Надра» подано до неї позов про стягнення заборгованості за вказаним договором,

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 13 лютого 2020 року по справі № 636/5703/13-ц стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 85 220,30 доларів США та 125 802,70 грн, а також судовий збір у розмірі 3441,00 грн. Вказане рішення набрало законної сили 13 лютого 2020 року, проте до цього часу не виконано.

19 травня 2020 року між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ «Європартнер Фінанс» укладено договір № GL3N217258 про відступлення права вимоги, за яким товариство також набуло право вимоги за кредитним договором № 6/4/2008/840-К/448 та договором іпотеки № 6/1/09/2008/980-І070 від 10 червня 2008 року.

Ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 25 лютого 2021 року у справі № 636/5703/13-ц стягувача ПАТ КБ «Надра» змінено на правонаступника ТОВ «Європартнер Фінанс».

25 листопада 2021 року товариству стало відомо, що після подання ПАТ КБ «Надра» позову про стягнення заборгованості до ОСОБА_2 , остання подарувала своїй дочці ОСОБА_1 все своє нерухоме майно, крім земельної ділянки, яка є предметом договору іпотеки від 10 червня 2008 року, а саме приміщення магазину за адресою АДРЕСА_2 та приміщення магазину за адресою АДРЕСА_3 . Загальна вартість вказаного майна становить 21 400 000,00 грн.

Проте, відповідно до висновку про вартість об`єкта оцінки вартість земельної ділянки, яка передана в іпотеку, становить 302 877,00 грн, що є меншою, ніж заборгованість за кредитним договором, що стягнута судовим рішенням.

Позичав вважає, що оспорювані договори дарування є фіктивними, оскільки спрямовані на ухилення ОСОБА_2 від виконання зобов`язань за кредитним договором. ОСОБА_2 була обізнала про наявність заборгованості, проте безоплатно відчужила належне їй майно загальною вартістю 21 400 000,00 грн шляхом дарування, що унеможливлює виконання рішення суду про стягнення заборгованості.

Посилаючись на вказані обставини, ТОВ «Європартнер Фінанс» просило визнати недійсними договори дарування, укладені між відповідачами, а саме:

від 20 грудня 2013 року, предметом якого є приміщення магазину за адресою АДРЕСА_2 , площею 86,2 кв.м., посвідчений приватним нотаріусом Слюніним О.М. та зареєстрованим в реєстрі за № 1975;

від 06 лютого 2015 року між відповідачами укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Слюніним О.М. та зареєстрованим в реєстрі за № 166, предметом якого є приміщення магазину за адресою АДРЕСА_2 , площею 90,5 кв.м.;

від 06 лютого 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Слюніним О.М. та зареєстрованим в реєстрі за № 167, предметом якого є приміщення магазину за адресою АДРЕСА_2 , площею 29,8 кв.м.;

від 21 квітня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Слюніним О.М. та зареєстрованим в реєстрі за № 592, предметом якого є приміщення магазину за адресою АДРЕСА_3 , загальною площею 77,8 кв.м., житловою площею 40,6 кв.м.

Заочним рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 19 жовтня 2023 року позовні вимоги ТОВ «Європартнер Фінанс» задоволено.

Визнано недійсним договір дарування від 20 грудня 2013 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Чугуївського міського нотаріального округу Харківської області Слюніним О.М. та зареєстрований в реєстрі за №1975.

Визнано недійсним договір дарування від 06 лютого 2015 року , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Чугуївського міського нотаріального округу Харківської області Слюніним О.М. та зареєстрований в реєстрі за №166.

Визнано недійсним договір дарування від 06 лютого 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Чугуївського міського нотаріального округу Харківської області Слюніним О.М. та зареєстрований в реєстрі за №167.

Визнано недійсним договір дарування від 21 квітня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Чугуївського міського нотаріального округу Харківської області Слюніним О.М. та зареєстрований в реєстрі за №592.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних частках на користь ТОВ «ЄВРОПАРНЕР ФІНАНС» судові витрати у розмірі 11164 грн. 50 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 було достеменно відомо про наявність невиконаного зобов`язання з погашення заборгованості за кредитним договором від 10 червня 2008 року № 6/4/2008/840-К/448. На момент укладення оспорюваних договорів дарування вона могла передбачити негативні для себе наслідки у разі задоволення позовних вимог щодо стягнення коштів за вказаним кредитним договором та мала намір всупереч інтересам кредитора уникнути цих наслідків.

Оспорювані правочині було укладено під час розгляду судом справи за позовом банку до неї про стягнення кредитної заборгованості, отже договори дарування було укладено з метою уникнення можливого звернення стягнення на майно, належне ОСОБА_2 , тобто всупереч інтересам позивача, що вказує на наявність умислу обох сторін правочину приховати справжні наміри його укладення - вивести нерухоме майно з власності ОСОБА_2 з метою уникнення виконання відповідного грошового зобов`язання.

Орієнтована вартість відчуженого за оспорюваними правочинами майна є співрозмірною з сумою заборгованості за кредитним договором та зважаючи, що спірне майно відчужено під час судового розгляду справи про стягнення заборгованості, рішення по справи наразі не виконано, тому наявні підстави вважати, що при укладанні оскаржуваних правочинів відповідачі діяли недобросовісно з метою уникнути відповідальності шляхом звернення стягнення на спірне майно, з огляджу на що позов підлягає задоволенню.

Ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 06 грудня 2023 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

29 грудня 2023 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Такідзе Ірина Леонідівна, на заочне рішення подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права, неповне зсування обставин по справі, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким залишити позов без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржувані договори дарування були укладені між відповідачами у зв`язку з переїздом ОСОБА_2 до США, а тому правочини не є фіктивними та були спрямовані на настання правових наслідків після здійснення цих правочинів.

З 21 грудня 2011 вона є фізичною особою підприємцем, основним видом діяльності якої є КВЕД 112 834 - надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, а тому подароване нерухоме майно використовується для ведення підприємницької діяльності, яке є її єдиним джерелом доходу.

Також зазначала, що кредитний договір був забезпеченим договором іпотеки та вартість предмету іпотеки на час видачі кредиту становила 62 464,00 доларів США та повністю покривала суму кредиту.

ОСОБА_2 уклала перший договір дарування 20 грудня 2013 року, коли ще не було відомо про наявність судового спору з ПАТ «КБ «НАДРА», а тому дарування нерухомого майна не пов`язане з виконанням чи невиконанням боргових зобов`язань.

Також, під час судового розгляду ПАТ «КБ «НАДРА» не зверталась до суду с заявами про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та після ухвалення рішення по справі 18 листопада 2020 року банк не звертався до суду за виконавчими листами, отже, позивач вважав вказану ситуацію прийнятною.

26 лютого 2023 року через підсистему «Електронний суд» позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що договори дарування нерухомого майна, що були укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , мають всі ознаки фраудаторних правочинів, а тому обґрунтовано визнані судом першої інстанції недійсними.

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 13 лютого 2020 року у справі № 636/5703/13-ц стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «КБ «НАДРА» заборгованість за кредитним договором № 6/4/2008/840-К/448 від 10 червня 2008 року у розмірі 85 220,30 доларів США та 125 802,70 грн.

Станом на 05 січня 2022 року вказана сума у гривні становить 2 452 112,36 грн. Проте, наразі відповідно до Висновку про вартість об`єкта оцінки від 16 листопада 2021 року ринкова вартість земельної ділянки з кадастровим номером :71:001:0031 площею 0,2 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та яка є предметом іпотеки становить 302 877,00 грн. Отже, за рахунок лише іпотечного майна виконати рішення суду неможливо.

При цьому сукупна вартість майна, яка була безоплатно відчужена ОСОБА_2 становить 21 400 000,00 грн, тобто за рахунок реалізації цього майна, з урахуванням предмета іпотеки, рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 13 лютого 2020 року у справі № 636/5703/13-ц можливо виконати у повному обсязі.

ОСОБА_2 було достовірно відомо про існування у неї зобов`язання перед ПАТ «КБ «НАДРА» щодо необхідності погашення заборгованості за кредитним договором № 6/4/2008/840-К/448 від 10 червня 2008 року, яка станом на момент пред`явлення банком позову вже була частково простроченою внаслідок порушення умов кредитного договору. Проте, відповідачем не вжито заходи щодо виконання зобов`язань, а натомість відчужено належне їй майно.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_1 адвоката Такідзе І. Л., яка підтримала апеляційну скаргу, представника ТОВ «Європартнер Фінанс» адвоката Когут Н. М., яка проти скарги заперечувала, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Судом встановлено, що 10 червня 2008 між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 6/4/2008/840-К/448, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит у розмірі 55 715,00 доларів США строком до 09 червня 2023 року зі сплатою 12,3% річних (том 1, а. с.13-14).

В забезпечення виконання умов вказаного кредитного договору між сторонами укладено договір іпотеки № 6/1/09/2008/980-1070, предметом якого є нерухоме майно - земельна ділянка площею 0,2 га за адресою: АДРЕСА_1 , вартість якої станом на дату укладення договору іпотеки сторонами визначено як 316 930,00 грн., що на день укладення договору складало 65 332,92 доларів США (том 1, а.с. 15-16).

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 13 лютого 2020 року по справі № 636/5703/13-ц з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 солідарно стягнуто на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором № 6/4/2008/840-К/448 від 10 червня 2008 року у розмірі 85 220,30 доларів США та 125 802,70 грн., а також судовий збір у розмірі 3441,00 грн (том 1, а. с. 22-23)

19 травня 2020 між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ «Європартнер фінанс» укладено договір № GL3N217258 про відступлення прав вимоги, за яким останнє набуло право вимоги до позичальників, визначених у додатку № 1 до цього договору. Згідно витягу з додатку до договору № GL3N217258 від 19 травня 2020 року до ТОВ «Європартнер фінанс» перейшло право вимоги за договором № 6/4/2008/840-К/448 від 10 червня 2008 року та № 6/1/09/2008/980-1070 від 10 червня 2023 року та договором поруки № 6/4/2008/840-Л/449 від 10 червня 2008 року (том 1, а.с. 17-19).

Ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 25 лютого 2021 року, залишеною без змін Постановою Полтавського апеляційного суду від 16 травня 2023 року, замінено стягувача ПАТ КБ «Надра» на ТОВ «Європартнер Фінанс» у справі № 636/5703/13-ц (том 1, а.с. 25-26, 168- 171) .

Відповідно до висновку про вартість об`єкта оцінки від 16 листопада 2021 року вартість земельної ділянки площею 0,2 га за адресою: АДРЕСА_1 , складає 302 877,00 грн. (том 1, а. с.32)

21 квітня 2015 року між ОСОБА_2 , від імені якої за довіреністю діяв ОСОБА_3 , та ОСОБА_1 укладено договір дарування, за умовами якого остання набула у власність житловий будинок АДРЕСА_3 (р/№ об`єкта 20 ) загальною площею 77,8 кв.м., житловою площею 40,6 кв.м за адресою АДРЕСА_4 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Чугуївського МНО Слюніним О.М та зареєстровано в реєстрі за № 592 (том 1 , а.с. 159-160). Згідно з довідкою про найбільш вірогідну ціну нерухомого майна станом на 30 грудня 2021 року вартість вказаного майна складає - 610 000,00 грн (том 1, а. с. 66).

06 лютого 2015 року на підставі договору дарування ОСОБА_2 відчужено на користь ОСОБА_1 приміщення магазину (р/№ об`єкта 20 ) загальною площею 29,8 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Чугуївського МНО Слюніним О.М та зареєстровано в реєстрі за № 167 (а. с. 162). Згідно довідки про найбільш вірогідну ціну нерухомого майна вартість вказаного майна складає - 260 000,00 грн (том 1, а. с. 55).

06 лютого 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір дарування, за умовами якого остання набула у власність приміщення магазину (р/№ об`єкта 20 ) загальною площею 29,8 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Чугуївського МНО Слюніним О.М та зареєстровано в реєстрі за № 1176 (а. с. 164). Згідно довідки про найбільш вірогідну ціну вартість нерухомого майна складає - 650 000,00 грн (том 1 а.с. 44)

22 грудня 2013 року на підставі договору дарування ОСОБА_2 відчужено на користь ОСОБА_1 приміщення магазину (р/№ об`єкта 20) загальною площею 86,2 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_2 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Чугуївського МНО Слюніним О.М та зареєстровано в реєстрі за № 1975 (а. с. 166). Відповідно до довідки про найбільш вірогідну ціну нерухомого майна вартість вказаного майна складає - 620 000,00 грн (том 1, а.с.33).

04 серпня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Бабенко Д.А. відкрито виконавче провадження № 66381341 з виконання виконавчого листа № 636/5703/13-ц, виданого 15 березня 2021 року на виконання рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 13 лютого 2020 року про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором № 6/4/2008/840-К/448 від 10 червня 2008 року у розмірі 85 220,30 доларів США та 125 802,70 грн (том 1, а.с.103-104).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина 2 статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина 3 статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина 3 статті 13, частина 3 статті 16 ЦК України не суперечать частині 2 статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини 3 статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини 1 статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині 3 статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина 3 статті 13 та частина 3 статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувати); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20)).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина 3 статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

Нікчемний правочин (частина 2 статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див. постанову Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21)).

Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб.

Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина 3 статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини 1 та 2 статті 228 ЦК України).

У постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) вказано, що цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина 3 статті 13 ЦК України).

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року у справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.

До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа).

Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (частина 1 та 2 статті 234 ЦК України).

Фіктивний правочин відноситься до оспорюваних правочинів, тобто визнається недійсним на підставі судового рішення про що має бути вказано в резолютивній частині рішення (див. постанову Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 712/7975/17 (провадження № 61-42114св18)).

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (див., зокрема, постанову Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, постанову Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 723/405/17 (провадження № 61-46674св18)).

Колегія суддів зауважує, що недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, яке знаходиться у інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на нього стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину.

У практиці касаційного суду допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України). Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто, оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов); кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна; очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не допускається.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1 статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини 1-3 статті 89 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що укладення оспорюваних договорів дарування між відповідачами є способом ухилення від виконання рішення суду, оскільки нерухомість, яка належала ОСОБА_2 , та на яку могло бути накладено стягнення в межах виконавчого провадження, відчужена іншій особі в період перебування у провадженні суду справи за позовом ПАТ КБ «Надра» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення з неї та поручителя грошових коштів, дії відповідачів свідчать про недобросовісну поведінку, спрямовану на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав, та не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що є підставою для визнання оспорюваних договорів недійсними.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що вказане майно було відчужено у зв`язку переїздом її матерів в США є необґрунтованими, оскільки доказів постійного проживання в Америці апелянтом не надано. Копія закордонного паспорту з американською візою та штампами перетину кордону не свідчать про фактичну зміну місця проживання. Долучена відповідачкою віза видана на п`ять років з 2012 року по 2017 рік, а також, як вбачається з типу візи - В1/В2 - є туристичною не імміграційною візою, тобто, не дає право на постійне проживання та працевлаштування в США. Позначення у закордонному паспорті України «орган, що видав в 3USA1» також беззаперечно не свідчить про постійне проживання за кордоном.

Посилання апелянта щодо невжиття заходів забезпечення позову при розгляді справи про стягнення заборгованості також не свідчить про правомірність оскаржуваних правочинів.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, тому підстави для його скасування відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 19 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 22 квітня 2024 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді І.В. Бурлака

О.В. Маміна