Справа № 211/1481/24
Провадження № 2/211/1398/24
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

21 травня 2024 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Ніколенко Д.М.,

за участю секретаря судового засідання Данилової О.Д.,

позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей виконкому Довгинцівської районної в місті ради, Металургійно- ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визначення місця проживання дитини та встановлення юридичного факту, -

встановив:

позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить суд визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_1 ; встановити факт того, що ОСОБА_1 самостійно виховує та здійснює догляд за малолітньою дитиною ОСОБА_3 . Обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що під час шлюбу з ОСОБА_2 у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28.09.2020 шлюб розірвано. У судовому рішенні зі слів позивача ОСОБА_2 вказано, що шлюбні відносини не склалися та були припинені на початку 2017 року, і те, що подружжя мешкає окремо. При цьому син ОСОБА_3 залишався проживати з батьком. На сьогоднішній день син продовжує проживати разом з ним і повністю перебуває на його утриманні. Він самостійно виховує та здійснює догляд за малолітнім сином без будь-якої сторонньої допомоги та участі матері. Мама сина вже дуже давно не бере участі у вихованні та догляді за дитиною, фактично відсутня у житті дитини. У період військових дій на території України вона виїхала за кордон. Син залишився повністю під опікою лише одного батька. Зараз на території України тривають військові дії, проходить мобілізація, позивач може бути у будь-який час мобілізований і фактично малолітня дитина залишиться одна без батька, без матері. Така ситуація є вкрай небезпечною для подальшої долі малолітньої дитини. Тому позивач просить задовольнити його позовні вимоги.

Ухвалою суду від 06 березня 2024 року позовну заяву залишено без руху з пропозицією позивачу усунути недоліки. 08 березня 2024 року недоліки були усунуті та до суду було подано уточнену позовну заяву.

Ухвалою суду від 11 березня 2024 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, витребувано докази у справі та зобов`язано виконавчий комітет Довгинцівської районної в місті ради письмовий висновок щодо розв`язання спору з приводу визначення місця проживання дитини.

Ухвалою суду від 04 квітня 2024 року витребувано докази у справі.

Ухвалою суду від 04 квітня 2024 року залучено в якості третьої особи ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Протокольною ухвалою від 29 квітня 2024 року підготовче судове засідання закрите та справу призначено до судового розгляду.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 на позовних вимогах наполягав та просив їх задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позові.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог, підтвердила факт того, що їх з позивачем спільний син проживає разом з батьком, оскільки вона певний час проводить за кордоном.

Начальник служби у справах дітей Виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті ради Займукова І.А. звернулась до суду заяву про розгляд справи у відсутність представника служби.

Начальник Металургійно- ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 звернувся до суду з заявою про розгляд справи у відсутність представника ТЦК, за наявними в матеріалах справи документами, позовні вимоги не підтримав.

Вислухавши позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, суд дійшов таких висновків.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 23 жовтня 2010 року перебували у зареєстрованому шлюбу, який рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 вересня 2020 року у справі №211/3595/20 було розірвано, рішення не оскаржене та набрало законної сили 29 жовтня 2020 року (а.с. 12, 13).

Від шлюбу сторони у справі мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 11).

Як зазначено у рішенні суду від 28 вересня 2020 року у справі №211/3595/20, та не спростовано відповідачем, стосунки між сторонами припинено з початку 2017 року у зв`язку з різними поглядами на життя та взаємні права та обов`язки подружжя. Сторони спільного господарства не ведуть, проживають окремо (а.с. 12, 13).

Судом встановлено, а сторонами визнаний той факт, що після припинення стосунків між ними, за спільною досягнутою згодою, їх спільній малолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , залишився проживати з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 14 - копія акту).

Виконавчим комітетом Довгинцівської районної в місті ради надано висновок від 02.04.2024 за № 8/28-147, з якого вбачається, що виконком вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , разом з батьком, ОСОБА_1 (а.с. 48, 49).

Відповідно до частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Як визначено статтями 141, 153 Сімейного Кодексу України, яка кореспондує зі статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно зі статтею 157 Сімейного Кодексу України, частинами 1, 2 статті 15 Закону України «Про охорону дитинства», питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

У розумінні положень статті 160, статті 161 Сімейного Кодексу України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Так, судом не встановлено виняткових обставин у розумінні положень статті 161 Сімейного Кодексу України, які б свідчили про неможливість проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , разом з батьком ОСОБА_1 . До того ж відповідач визнала позовні вимоги в цій частині та виконком також вважає це за доцільне. Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо вимоги про встановлення факту самостійного виховання та здійснення догляду позивачем за малолітнім ОСОБА_5 суд прийшов наступного висновку.

Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Конвенція про права дитини в пункті 3 статті 9 закріпила принцип, за яким держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до статті 150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Як визначено частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Частинами 1-3 статті 157 Сімейного Кодексу України встановлено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Підставою для позбавлення батьків або одного з них батьківських прав, може бути, зокрема, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.

Крім того, в силу положень Цивільного Кодексу України у момент народження фізичної особи, в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки) та припиняється у момент її смерті (стаття 25), а з підстав встановлених цим Кодексом виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання) котра може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина 2 статті 30) при цьому відповідно до частини 2 статті 15 Сімейного Кодексу України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання, підставою позбавлення батьківських прав у відповідності до пункту 2 частини 1 статті 164 Сімейного Кодексу України, є ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків.

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

З цього слідує, що підставою встановлення факту самостійного виховання малолітньої дитини батьком та догляду за нею, необхідно встановити юридичний факт, або декілька, в силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Сімейним Кодексом України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (частина 1 статті 14, частина 1 статті 15). Разом з тим, у силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), котрі мають бути підтверджені виключно цивільно-правовими актами (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім), та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються, та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

Позивач зазначає у позові, що з моменту припинення шлюбних стосунків з відповідачем, з початку 2017 року, їх малолітній син залишився проживати з ним, та з цього часу знаходиться на його утриманні та самостійному вихованні. Такі твердження в силу ст. 141 Сімейного Кодексу України, суд розцінює критично, оскільки розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків відносно дитини. Більш того, доказів, що відповідач ОСОБА_2 проживає окремо суду не надано, натомість відповідач наразі є зареєстрованою за місцем проживання позивача та їх сина.

Суд також не приймає твердження позивача про те, що матір дитини періодично проживає закордоном, а тому вона не приймає участі у вихованні та догляді за дитиною, оскільки проживання одного з батьків окремо від дитини не свідчить про те, що, в даному випадку, мати самоусунулась від виховання та догляду за дитиною, та не звільняє її від обов`язку виховувати та доглядати за дитиною. Докази, подані позивачем, не спростовують факту, що ОСОБА_2 не виконує покладені на неї обов`язки матері відносно її сина ОСОБА_6 .

Суд не приймає до уваги визнання позову в цій частині відповідачем, оскільки це суперечить матеріалам справи та доказам, які були дослідженні під час судового розгляду.

Будь-яких інших доказів про те, що ОСОБА_2 не виховує та не доглядає за дитиною, суду не надано, а тому факт того, що ОСОБА_1 є особою, яка самостійно виховує та здійснює догляд за дитиною, позивачем не доведено.

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_1 не є особою, яка самостійно виховує та здійснює догляд за сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , без участі матері ОСОБА_2 . Мати дитини не позбавлена батьківських прав відносно свого сина, а тому зобов`язана виконувати обов`язки, які покладені на неї, як на матір, згідно ст. 150 Сімейного Кодексу України. Позивач, у свою чергу, не довів, що мати дитини в силу певних юридичних фактів не виконує прав та обов`язків відносно своєї малолітньої дитини.

З огляду на викладене, позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Згідно із частиною першою статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачем вимога про відшкодування судових витрат не заявлялася, вони залишаються за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 81, 82, 89, 141, 206, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд

ухвалив:

позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , за місцем проживання батька.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 21 травня 2024 р.

Суддя Д.М. Ніколенко