Справа № 703/523/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2024 року м. Сміла

Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Криви Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Холодняк Л.П.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Сміла цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер :10:001:0585, призначену для будівництва і обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , щодо якої згідно із Державним реєстром земель встановлено земельний сервітут, вид сервітуту: право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху, площа земельної ділянки, на яку поширюється дія сервітуту: 0,0082га; строк дії сервітуту: безстроково.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 12 лютого 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу Новіковим І.М., вона є власником житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Так, згідно вказаного договору ОСОБА_3 , в інтересах якої за дорученням діяв її син ОСОБА_2 , продала позивачу належний їй жилий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за вищевказаною адресою. Однак інформація щодо земельної ділянки, на якій розташоване зазначене домоволодінні, в договорі-купівлі-продажу відсутня.

29 грудня 2023 року внаслідок ракетного обстрілу державою-агресором Російською Федерацією території України відбулося влучання ракети на АДРЕСА_2 , внаслідок чого значна кількість домоволодінь приватного сектору цієї вулиці та вулиці Тичини зазнала руйнувань та пошкоджень.

Представниками Смілянської міської ради проводився подвірний обхід пошкоджених домоволодінь із дослідженням правовстановлюючих документів. При цьому з`ясувалося, що земельна ділянка площею 0,1000 га, на якій розташоване вищевказане домоволодіння, належить на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЧР №015499 від 21 листопада 2002 року попередньому власнику цього домоволодіння - ОСОБА_3 , кадастровий номер земельної ділянки відсутній.

Позивач вказує, що зазначений державний акт на земельну ділянку під час укладення договору купівлі-продажу будинку був переданий їй, однак через юридичну необізнаність, позивач вважала, що цю земельну ділянку вона також придбала разом із будинком та вважала себе її власником. Зазначила, що при укладенні договору купівлі-продажу, ні продавець із своїм представником, ні сам приватний нотаріус, не повідомили її про необхідність укладення окрім договору купівлі-продажу житлового будинку також і договору купівлі-продажу земельної ділянки. На той час діючим законодавством не вимагалося при укладенні договору купівлі-продажу житлового будинку наявність в обов`язковому порядку кадастрового номеру земельної ділянки, на якій розташовані житловий будинок і господарські будівлі.

Позивач зауважила, що під час укладення договору купівлі продажу означеного домоволодіння продавець ОСОБА_3 , діючи через свого представника ОСОБА_2 , отримала від неї грошові кошти за домоволодіння в цілому без жодних застережень щодо використання земельної ділянки, на якій розташоване це домоволодіння.

Однак, зважаючи на те, що на даний час титульним власником земельної ділянки по АДРЕСА_1 , на якій розташовано домоволодіння належне позивачу, на підставі державного акту на право приватної власності на землю є ОСОБА_3 , позивач позбавлена права розпорядження належним їй домоволодінням.

Позивач вказує, що в позасудовому порядку відновити порушені права щодо володіння, користування та розпорядження означеною земельною ділянкою, власником якої юридично залишається ОСОБА_3 , шляхом укладення договору купівлі-продажу із останньою, вона позбавлена можливості, оскільки ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Єдиним спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_3 , є її син ОСОБА_2 , який прийняв спадщину після смерті матері, оскільки на час відкриття спадщини постійно проживав із спадкодавцем та здійснював за нею догляд до дня її смерті, також зазначила, що ОСОБА_2 . представляв інтереси ОСОБА_3 під час укладення між нею та позивачем договору купівлі продажу означеного домоволодіння, при цьому з продавцем було проведено повний розрахунок, відтак ОСОБА_2 , як спадкоємець ОСОБА_3 , жодних майнових претензій до позивача не має.

Наведене стало підставою для звернення позивача до суду з означеним позовом.

Ухвалою судді від 13 березня 2024 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі, вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Відповідачу роз`яснено право на подання відзиву на позовну заяву, позивачу для надання відповіді на відзив.

Правом на подачу відзиву відповідач не скористався.

В підготовче судове засідання позивач не з`явилася, однак подала до суду заяву в якій просила підготовче судове засідання проводити без її участі. Водночас, позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві, просила позов задовольнити.

Відповідач в підготовче судове засідання також не з`явився, однак 19 квітня 2024 року звернувся до суду із заявою, в якій позовні вимоги визнав повністю та зважаючи на відсутність заперечень проти задоволення позову, просив розгляд справи провести без його участі.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Згідно ч.1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Враховуючи, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає доцільним ухвалити рішення по справі.

За ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Виходячи з приписів ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Оскільки сторони в судове засідання не з`явились то фіксація судового засідання не здійснювалась.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін та враховуючи визнання позову відповідачем, ухвалити рішення в підготовчому судовому засіданні.

Вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

У відповідності з ч.1 ст. 16 ЦК України та ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Як передбачено ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України).

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 12 лютого 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу Новіковим І.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1082, є власником житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Так, згідно вказаного договору ОСОБА_3 , в інтересах якої за дорученням діяв ОСОБА_2 , продала позивачу належний їй жилий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за вищевказаною адресою. Інформація щодо земельної ділянки, на якій розташоване зазначене домоволодінні, в договорі-купівлі-продажу відсутня (а.с.13).

Вказане об`єктивно підтверджується також витягом з Державного реєстру речових прав № 362795227 від 23 січня 2024 року (а.с.15).

Відповідно до копії державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЧР №015499 від 21 листопада 2002 року земельна ділянка призначена для житлового будівництва площею 0,1000 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_3 (а.с. 16).

З договору про встановлення земельного сервітуту від 18 листопада 2002 року, укладеного між обтяжуваним - ОСОБА_3 та обтяжувачем - Смілянською міською радою, вбачається, що обтяжувачем безстроково встановлено земельний сервітут на частину належної ОСОБА_3 земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 , а саме сервітут на право проходу та проїзду, що діє на частині вказаної земельної ділянки площею 0,0082 га (а.с. 17).

Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-024 від 25 січня 2024 року вбачається, що власником земельної ділянки призначеної для будівництва і обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)площею 0,1000 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , якій присвоєно кадастровий номер :10:001:0585, щодо 0,0082га якої безстроково встановлено земельний сервітут на право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху, станом на 25 січня 2024 року є ОСОБА_3 (а.с. 19-24).

Як вбачається із копії актового запису про смерть № 636 складеного 07 серпня 2004 року Смілянським відділом ДРАЦС у Черкаському районі Черкаської області ЦМУМЮ (м. Київ) ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У статті 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Стаття 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За життя ОСОБА_3 заповіту не складала, а тому спадкування належного їй майна повинно відбуватися за законом.

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

В основі спадкування за законом знаходиться принципі черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення.

Як передбачено ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно із ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Стаття 1270 ЦК України визначено для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно з ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

З листа завідувача Смілянської державної нотаріальної контори № 353/01-16 від 27 березня 2024 року вбачається, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 до Смілянської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття/відмову від прийняття спадщини ніхто не звертався, спадкова справа не заводилась.

Згідно ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Судом встановлено, що спадщину після смерті ОСОБА_3 прийняв відповідач по справі ОСОБА_2 , що об`єктивно підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи № 736 від 30 січня 2024 року, з якої вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 23 квітня 2004 року до дня своєї смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 . Разом з нею за вказаною адресою на момент смерті останньої були зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с.18).

Із копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 вбачається, що відповідач по справі - ОСОБА_2 доводиться сином померлої ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 8).

Відтак з матеріалами справи підтверджується обставина, що ОСОБА_2 прийняв спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_3 у порядку ч.3 ст. 1268 ЦК України, оскільки є спадкоємцем першої черги та на час смерті спадкодавця постійно проживав разом із нею за вищевказаною адресою.

Таким чином, судом встановлено, що титульним власником земельної ділянки по АДРЕСА_1 , на якій розташовано домоволодіння належне позивачу ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 12 лютого 2004 року, є попередній власник означеного домоволодіння - ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки під час укладення між нею та позивачем договору купівлі-продажу будинку, питання щодо набуття позивачем у справі ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку, призначену для обслуговування придбаного нею житлового будинку АДРЕСА_1 , не вирішувалось.

Відповідно до положень ч.1 ст.30 ЗК України, в редакції закону від 01 січня 2004 року, який був чинний станом на час укладення договору купівлі продажу будинку між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на

підставі цивільно-правових угод, а право користування - на

підставі договору оренди.

Таким чином, на час виникнення спірних відносин законом було передбачено, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами від відчужувача до набувача автоматично не переходило право власності або право користування земельною ділянкою, наданою відчужувачу для будівництва та обслуговування цього майна, без укладення окремого договору відносно земельної ділянки.

Разом з тим, можливість укладення між відчужувачем і набувачем окремого договору щодо права набувача на земельну ділянку на час розгляду справи втрачена, оскільки ОСОБА_3 померла.

Згідно ч.2 ст. 124 Конституції України юрисдикція суду поширюється на всі правовідносини, які виникають у державі. Ст. 55 Конституції України гарантує судовий захист прав і свобод людини і громадянина. Тобто, будь-які цивільні права та інтереси, які охороняються законом, можуть заслуговувати на судовий захист.

Відповідно до п. п. 3, 6 статті 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору; справедливість, добросовісність та розумність.

Частина 1 статті 319 ЦК України встановлює, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частина 1 статті 321 ЦК України зазначає, що ніхто не може бути протиправно обмежений у здійсненні права власності.

У відповідності до приписів статті 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності,вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

На підставі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, яким засвідчує його право власності.

Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Відносини, пов`язані із виникненням прав на земельну ділянку у зв`язку із виникненням прав на будівлі і споруди, що на ній знаходяться, врегульованіст.120 ЗК України.

Перехід права власності на земельну ділянку при переході права власності на будівлю або споруду, які розташовані на ній, визначається на підставі цивільно-правових угод (ч.1 статті 120 ЗК України).

Відповідно до вимогч.1,4 ст.120 ЗК України (в редакції , яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Приписами ст. 120 Земельного кодексу України введена нова підстава припинення права власності на земельну ділянку, яка доповнює перелік таких підстав, що закріплені у ст. 140 Кодексу (Підстави припинення права власності на земельну ділянку). Суть цієї підстави полягає в тому, що якщо власник будівлі (споруди) відчужує її іншій особі, то таке відчуження тягне за собою такий юридичний наслідок, як припинення права власності цієї ж особи на земельну ділянку, на якій розташована будівля (споруда). Причому припинення права власності на землю в даному випадку слід розглядати не як примусове, а як добровільне. Власник, відчужуючи належну йому на праві власності будівлю (споруду), тим самим виражає свою волю на припинення належного йому права власності на земельну ділянку під даною будівлею (спорудою).

В постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/18560/16 вказано, що чинне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди. Такий перехід відбувається відповідно до законодавства незалежно від волі особи - попереднього власника земельної ділянки. Принцип спільної юридичної долі нерухомого майна та земельної ділянки має на меті дотримання законних прав та інтересів власника нерухомого майна, а також забезпечення можливості реалізації ним відповідних правомочностей власника щодо володіння, користування та розпорядження цим майном.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у справі № 6-253цс16, за змістом статті 377 ЦК України, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Так, судом встановлено, що при переході до позивача права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , питання щодо набуття позивачем права власності на земельну ділянку, призначену для обслуговування вказаного житлового будинку не вирішувалось.

Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту, відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання права.

Відповідно до ст.82 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач визнав позов, не заперечує проти його задоволення та не має майнових претензій до позивача, яка придбала у його матері вищевказане домоволодіння, за таких обставин суд вважає, позов таким, що ґрунтується на вимогах закону, відтак підлягає до задоволення, а невизнане право позивача захисту в судовому порядку, шляхом визнання права власності на земельну ділянку.

Враховуючи визнання позову відповідачем та норми ч.3 ст.200 ЦПК України, згідно якої за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем, суд знаходить можливим розглянути справу по суті та ухвалює рішення по справі на підставі наявних у справі доказів, оскільки визнання позову відповідачем не порушує прав третіх осіб.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позивач, набувши право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 12 лютого 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу Новіковим І.М., набула також і право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер :10:001:0585, призначену для будівництва і обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану за вказаною вище адресою, щодо якої згідно із Державним реєстром земель встановлено земельний сервітут, вид сервітуту: право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху, площа земельної ділянки, на яку поширюється дія сервітуту: 0,0082га; строк дії сервітуту: безстроково.

На стягненні із відповідача понесених судових витрат позивач не наполягала.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 200, 263-265, 268 ЦПК України, ст.377 ЦК України, ст.120 ЗК України, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер :10:001:0585, призначену для будівництва і обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , щодо якої згідно із Державним реєстром земель встановлено земельний сервітут, вид сервітуту: право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху, площа земельної ділянки, на яку поширюється дія сервітуту: 0,0082га; строк дії сервітуту: безстроково.

Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду через Смілянський міськрайонний суд Черкаської області шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного тексту.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 02 травня 2024 року.

Сторони у справі:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_3 .

Головуючий: Ю. В. Крива