РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 травня 2024 року

м. Рівне

Справа № 562/540/18

Провадження № 22-ц/4815/240/24

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструка С.В., Шимківа С.С.

секретар судового засідання: Мороз А.В.

учасники справи:

позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»

відповідач: ОСОБА_1 ,

третя особа: ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» адвоката Цимбал В.І. на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 15 листопада 2023 року, ухвалене в складі судді Мички І.М., дата складання повного тексту рішення не вказана, у справі № 562/540/18

в с т а н о в и в :

У лютому 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» звернулося із позовом до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позов мотивовано тим, що 08 квітня 2008 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Сведбанк» було укладено кредитний договір № 1701/0408/88-041 за умовами якого він отримав кредитні кошти в сумі 55 000,00 доларів США на строк до 07.04.2018 року. У той самий день, з метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань, між цим же Банком і ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 було укладено нотаріально посвідчений іпотечний договір № 1701/0408/88-041-Z-1 за умовами якого в іпотеку передано належне їм на праві приватної власності нерухоме майно: трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Вказує на договори факторингу від 28 листопада 2012 року, укладені між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» та ПАТ «Сведбанк» (правонаступника ВАТ «Сведбанк»), і між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» ТзОВ «Кредитні ініціативи», згідно яких він набув право вимоги по кредитному договору та вимоги щодо звернення стягнення на предмет іпотеки по іпотечному договору, укладеними з ОСОБА_2

15.03.2013 року іпотека була припинена на підставі судового рішення, яке в подальшому скасоване апеляційним судом, а тому іпотека автоматично поновлена.

08 жовтня 2014 року квартира АДРЕСА_2 була продана ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу.

З урахуванням наведеного просило суд звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів згідно з Законом України «Про виконавче провадження», за початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності/ незалежним експертом.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 15 листопада 2023 року у позові Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки -відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що укладаючи договір купівлі-продажу 08.10.2014 року спірного нерухомого майна, стосовно якого в Державному реєстрі відсутні будь-які застереження про іпотеку, відповідач не мала обґрунтованих сумнівів щодо існування прав чи обтяжень на це майно інших осіб, а тому є його добросовісними набувачами.

В апеляційній скарзі представник позивача адвокат Цимбал В.І., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також вважаючи, що рішення прийнято без повного та всебічного з`ясування обставин справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, просить суд оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга, мотивована тим, що суд не врахував, що всі обов`язки іпотекодавця перейшли до відповідача у момент переходу до неї права власності на предмет іпотеки і не має значення чи була вона обізнана з тим, що вказане майно обтяжене. Вказував, що у разі вибуття заставного майна із власності іпотекодавця законодавством передбачено механізм захисту іпотекодержателя шляхом переведення всіх прав та обов`язків іпотекодавця на особу, до якої перейшло право власності на майно. У цьому випадку у разі невиконання позичальником своїх кредитних зобов`язань іпотекодержатель в силу положень частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» має право задовольнити свої вимоги за рахунок іпотечного майна шляхом пред`явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки до особи, яка є власником іпотечного майна на момент пред`явлення таких вимог. Вважає, що ухвалене судом рішення про недійсність договору іпотеки, яке згодом було скасоване не спростовує презумпції правомірності правочину , а договір іпотеки залишається чинним з моменту його первинної реєстрації в Державному реєстрі іпотек.

Заявник посилається на неврахування судом правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц , від 13 березня 2019 року у справі № 643/19761/13, від 16 вересня 2015 року у справі № 6-1193цс15, від 05 жовтня 2016 року № 6-1582цс16 та інші.

Відзив на апеляційну скаргу не поданий.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду таким вимогам відповідає.

Встановлено, що 08 квітня 2008 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Сведбанк» було укладено кредитний договір № 1701/0408/88-041 за умовами якого він отримав кредитні кошти в сумі 55 000,00 доларів США на строк до 07.04.2018 року.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань укладено іпотечний договір № 1701/0408/88-041-Z-1 від 08.04.2008 за умовами якого в іпотеку передано належне ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на праві приватної власності трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

28.11.2012 року між ПАТ «Сведбанк», який виступає правонаступником Акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерибанк». (надалі - ПАТ «Сведбанк») та Факторинговою компанією «Вектор Плюс» (надалі ФК «Вектор Плюс») укладено Договір факторингу та укладено Договір факторингу між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи».

Правонаступником всіх прав та обов`язків ВАТ «Сведбанк» за цими договорами стало ТОВ «Кредитні ініціативи» (надалі за текстом - Позивач).

У зв`язку з неналежним виконанням Боржником зобов`язань за кредитним договором станом на 01.10.2017 року утворилася заборгованість у розмірі: за кредитом - 49 084,00 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає - 1 301 761,38 грн; по відсотках - 51 213,53 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає - 1 358 238,84 грн;

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна - № 97540121 від 17.09.2017 року квартира АДРЕСА_2 належить ОСОБА_1 - згідно договору купівлі-продажу від 08.10.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Грабар О.А.

Водночас в Державному реєстрі станом на 08 жовтня 2014 року відсутні відомості про обтяження квартири АДРЕСА_1 .

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. У разі недотримання цієї умови іпотечний договір є дійсним, але вимога іпотекодержателя не набуває пріоритету відносно зареєстрованих прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно (частина перша статті 4 Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки).

Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Обмеження речових прав на нерухоме майно (обтяження нерухомого майна) - обмеження або заборона розпорядження нерухомим майном, установлена відповідно до правочину (договору), закону або актів органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових осіб, прийнятих у межах повноважень, визначених законом.

За змістом частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, зокрема обмеження речових прав.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про іпотеку» в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Водночас суд враховує, що за змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення Європейського суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року у справах «Rysovskyy v. Ukraine», заява № 29979/04; від 16 лютого 2017 року «Kryvenkyy v. Ukraine»,заява № 43768/07).

Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Отже, положеннями частини другої статті 328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, за якою право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не передбачена законом.

Факт неправомірності набуття права власності, якщо це не передбачено законом, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності передбачає його законність і добросовісність.

Відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вважаються правильними, доки не доведено протилежне (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340).

Однією із загальних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до загальних засад державної реєстрації прав належить гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Тому суд має оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (провадження № 14-192цс19)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19) сформульовано висновок, відповідно до якого добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Подібний висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19).

Велика Палата Верховного Суду для забезпечення єдності судової практики у постанові від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) конкретизувала висновки, викладені у низці постанов Великої Палати Верховного Суду, Верховного Суду України та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, щодо деяких питань при вирішенні спорів про звернення стягнення на предмет іпотеки. Конкретизація висновків полягала, зокрема у такому: «За відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. За таких умов право іпотеки припиняється, відомості про іпотеку поновленню не підлягають, а позов про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає задоволенню. При вирішенні таких спорів потрібно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в державному реєстрі відомостей про обтяження».

В контексті обставин справи, що переглядається, колегія суддів звертає увагу на те, що тимчасове виключення відомостей про право іпотеки з відповідного державного реєстру, зокрема, на підставі судового рішення, яке було у подальшому скасовано, не впливає на чинність первісної іпотеки. Скасування судового рішення, що мало наслідком внесення до Державного реєстру іпотек запису про припинення іпотеки, не впливає на дію останньої, оскільки іпотека зберігає чинність незалежно від відсутності певний час відомостей про неї у відповідному державному реєстрі. Водночас, за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19), пункт 7.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20)).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Апеляційним судом не встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що у процесі розгляду цієї справи банк не доводив та не обґрунтовував, що відповідач є недобросовісним набувачем спірного майна.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно виходив із того, що, укладаючи договір купівлі-продажу 08.10.2014 року спірного нерухомого майна, стосовно якого в Державному реєстрі відсутні будь-які застереження про іпотеку, відповідач не мала обґрунтованих сумнівів щодо існування прав чи обтяжень на це майно, тому дійшов висновку про те, що остання набула спірне нерухоме майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень і є його добросовісними набувачами.

Доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки не знайшли свого підтвердження і зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та до тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене відповідно до ч.13ст.141ЦПК України відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» адвоката Цимбал В.І. залишити без задоволення.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 15 листопада 2023 року залишити без зміни.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 травня 2024 року

Головуючий суддя : Гордійчук С.О.

Судді : Боймиструк С.В.

Шимків С.С.