Справа № 397/933/23
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
11.04.2024 сел. Олександрівка
Олександрівський районний суд Кіровоградської області у складі:
головуючого - судді Максимовича І.В.,
секретаря судового засідання - Рум`янцевої О.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Центральна збагачувальна фабрика «Україна» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку,
Позивачка через систему «Електронний суд» звернулася до суду з позовом, який був уточнений 05.09.2023, та в якому просить стягнути з Приватного акціонерного товариства «Центральна збагачувальна фабрика «Україна» на її користь заборгованість з заробітної плати у розмірі 135517 грн. 12 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.10.2020 року по 01.04.2021 року у розмірі 254916 грн. 48 коп., а також судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2039,33 грн.
Позовна заява обгрунтована тим, що 29.08.2017 позивачка перебувала у трудових відносинах з Приватним акціонернерним товариством «Центральна збагачувальна фабрика «Україна» (відповідач по справі). 08.04.2020 позивачка звільнилася за угодою сторін на підставі ст. 36 п. 1 КЗпП України. Під час звільнення відповідач не виплатив заборгованість з заробітної плати. Наказом відповідача № 254 від 03.08.2020 позивачку було прийнято на работу з 04.08.2020 на посаду начальника зміни. Наказом відповідача № 328 від 30.09.2020 позивачку було звільнено з посади начальника зміни за власним бажанням на підставі ст. 38 п. 3 КЗпП України ( невиконання законодавства про працю, невиплата заробітної плати). У день звільнення відповідач не виплатив позивачці усіх сум що належать їй при звільненні, письмово не повідомив про нараховані суми при звільненні. Відповідно до довідки відповідача № 385 від 09.11.2020 заборгованість по заробітній платі станом на 30.09.2020 року складає 135517,12 грн. На підставі ст. 47, 115, 116, 117 КЗпП України просить стягнути вказану суму з відповідача.
Крім того, позивачка зазначає, що з урахуванням того факту, що з дня її звільнення минуло більше ніж шість місяців, то вона має право вимогати стягнути середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Період за який слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, це шість місяців з 1 жовтня 2020 року по 1 квітня 2021 року, що складає 182 календарних днів. Оскільки середньоденна заробіток становить 1400 грн. 64 коп. ( середньоденний заробіток визначено відповідачем у довідці-розрахунку № 386 від 09.11.2020), то розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 1 жовтня 2020 року по 1 квітня 2021 року складає 254916 грн. 48 коп. (1400 грн. 64 коп. х 182 дні ( шість місяців ).
Ухвалою суду від 11.09.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження; призначено справу до підготовчого засідання (а.с.39-43).
Ухвалою суду від 01.03.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.97).
Представник позивачки ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує повністю та просить задовольнити, не заперечує щодо винесення заочного рішення (а.с. 125).
Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи, про причини неявки суду не повідомив, відзив не подав (а.с. 109, 117, 127).
Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Тому, враховуючи вимоги ст. 223 ЦПК України та ст.6 Конвенції Про захист прав людини та основних свобод, ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи та відповідно до ст. 280-281 ЦПК України, суд проводить заочний розгляд даної справи за відсутності відповідача, про що постановлена відповідна ухвала, на підставі наявних у справі доказів.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог частково, виходячи з такого.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 29.08.2017 була прийнята на роботу в Публічне акціонернерне товариство «Центральна збагачувальна фабрика «Україна» (відповідач по справі) майстром основного виробництва. 09.11.2017 Публічне акціонернерне товариство «Центральна збагачувальна фабрика «Україна» було перейменовано на Приватне акціонернерне товариство «Центральна збагачувальна фабрика «Україна». 02.03.2020 позивачка ОСОБА_1 була переведена начальником зміни основого виробництва, та 08.04.2020 була звільнена за угодою сторін (ч.1 ст. 36 КЗпП України). В подальшому позивачка ОСОБА_1 04.08.2020 була прийнята на роботу в Приватне акціонернерне товариство «Центральна збагачувальна фабрика «Україна» (відповідач по справі) в основне виробництво начальником зміни, та 30.09.2020 звільнена за власним бажанням (п.3 ст. 38 КЗпП України), що підтверджується записами в трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , розпочатої 07.08.1997, та наказом (розпорядженням) про припинення трудового договору (контракту) №328 від 30.09.2020 (а.с.8,10-11).
З наданої позивачкою на підтвердження позовних вимог довідки №385 від 09.11.2020, встановлено, що відповідач - Приватне акціонернерне товариство «Центральна збагачувальна фабрика «Україна» має заборгованість із виплати заробітної плати перед позивачкою станом на 30.09.2020 в сумі 135 517, 12 грн. (а.с.8 зворот).
Конституція України гарантує кожному громадянину право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Основними законодавчими актами, які регулюють питання оплати праці є Закон України «Про оплату праці» та Кодекс законів про працю України.
Так, згідно ст.43 Конституції України кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Конституційний Суд України в Рішенні від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначив,що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене.
Визначення терміну «заробітна плата» надано в Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95 (ратифікована Україною 30.06.1961), статті 94 КЗпП України, статті 1 Закону України «Про оплату праці». Під заробітною платою, зокрема, розуміється будь-яка винагорода або заробіток, які обчислюються, як правило, у грошовому виразі, та які роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
При цьому, поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використовуються у трудовому законодавстві, є рівнозначними в аспекті прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.
Статтею 23 Загальної декларації прав людини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, передбачено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення.
За вимогами ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Відповідно до статті 115 КЗпП України та статті 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.
Статтею 110 КЗпП України передбачено, що на власника або уповноважений ним орган при кожній виплаті заробітної плати покладено обов`язок повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати.
Частиною 1 статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Як передбачено ст. 116КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Статтею 233 КЗпП України визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Відповідно до ч.ч. 2 - 4 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Судом встановлено, що звільнення позивачки мало місце 30.09.2020. Проте роботодавцем в день звільнення не проведено розрахунок з позивачкою та наявна заборгованість із виплати заробітної плати в розмірі 135517,12 грн., що підтверджується вищевказаною довідкою про заборгованість та свідчить про порушення відповідачем строків виплати заробітної плати позивачці, встановлених статтею 116 КЗпП України.
Дана довідка не спростована відповідачем і є належним та допустимим доказом, що підтверджує дійсний розмір заборгованості відповідача по заробітній платі позивачки.
А тому, суд вважає, що права та інтереси позивачки були порушені відповідачем, у зв`язку із чим вони підлягають захисту судом.
Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку суд зазначає наступне.
Відповідно до ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Таким чином, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
Відповідно до пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
У правовій позиції Верховного суду України у справі № 6-788цс16 від 14.12.2016 року, яка враховується судом відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, зазначено, щоз урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, є підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Таким чином, невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права.
Середній заробіток для виплати працівникові компенсації за час затримки розрахунку при звільненні визначається відповідно до ст.27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).
Відповідно до пункту 2 Порядку №100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Згідно з пунктом 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
За змістом пункту 8 цього Порядку середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.
Враховуючи, що звільнення позивача відбулось 30.09.2020, середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих нею за попередні два місяці роботи, а саме за липень та серпень 2020.
Відповідно до довідки-розрахунку, виданого ОСОБА_1 відповідачем №386 від 09.11.2020, середньоденний заробіток на дату звільнення складає 1400,64 грн (а.с.9).
Кількість робочих днів у жовтні 2020 року становить 21 день, у листопаді 2020 року 21 день, у грудні 2020 року 22 дні, у січні 2021 року 19 днів, у лютому 2021 року 20 днів, у березні 2021 року 22 дні, у квітні 2021 року 22 дні.
Тобто, загальна кількість робочих днів за період з 01.10.2020 по 01.04.2021 становить 147 днів.
Середній заробіток позивачки за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.10.2020 (наступного дня після звільнення) по 01.04.2021 (граничний шестимісячний строк стягнення даного виду виплати та день постановлення рішення) становить 205894,08 грн. (147 робочих днів х 1400,64 грн.).
Відтак, суд не погоджується з обрахунками позивачки щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 254916 грн. 48 коп., оскільки нею було обраховано календарні дні, а не робочі.
Відповідно до абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного СудуУкраїни № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Згідно з п. 171.1 ст. 171 Податкового кодексу України, особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.
З огляду на викладене, оскільки судом встановлено порушення трудового законодавства та законних прав позивачки, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивачки про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.10.2020 по 01.04.2021 року у сумі 205 894, 08 грн. з утриманням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів.
Відповідно до ч.1, п. 1, 3 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі задоволення позову - на відповідача; у разі часткового задоволення позову- на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивачкою при зверненні до суду з позовом за вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку сплачений судовий збір у сумі 2039,33 грн.
Таким чином, судові витрати, понесені позивачкою необхідно стягнути з відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог за вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Так як задоволенню за вказаною вимогою підлягають 80,77 % (205894,08 грн.х100%/254916,48 грн.), то відповідно вказаний відсоток від сплаченого позивачкою судового збору ( 2039,33 грн.) підлягає стягненню на її користь з відповідача у розмірі 1647 грн. 17 коп.
Крім того, згідно з ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Оскільки позивачка, відповідно п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», звільнена від його сплати при зверненні до суду з вимогою про стягнення заборгованості по заробтній платі, суд вважає необхідним стягнути з відповідача судовий збір в сумі 1073,60 грн. на користь держави.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.
Керуючись ст. ст.12, 13, 76, 81, 89, 141, 259, 264, 265, 268, 280-282 ЦПК України, суд,
У Х В А Л И В :
Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Центральна збагачувальна фабрика «Україна» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку, задовольнити частково.
В задоволенні решти вимог відмовити.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Центральна збагачувальна фабрика «Україна» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 1647 (одна тисяча шістсот сорок сім) гривень 17 (сімнадцять) копійок.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Центральна збагачувальна фабрика «Україна» на користь держави судовий збір в розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 (шістдесят) копійок.
Рішення суду у частині стягнення заробітної плати за один місяць допустити до негайного виконання.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

На заочне рішення суду, протягом 30 днів з дня його проголошення може бути подана апеляційна скарга до Кропивницького апеляційного суду.

Повний текст рішення складено 22.04.2024.

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 )

Представник позивача: ОСОБА_2 (місце знаходження: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 )

Відповідач: Приватне акціонерне товариство «Центральна збагачувальна фабрика «Україна» (місцезнаходження: 85485, Донецька область, м. Селидове, м. Українськ, вул. Богдана Хмельницького,1, , місцезнаходження відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб: 01001, м. Київ, вул. Прорізна (Шевченківський район, буд. 12а)

Суддя: І.В. Максимович