КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №359/905/21 Головуючий у 1 інстанції: Борець Є.О.

Провадження №22-ц/824/367/2024 Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.

19 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Олійника В.І., Сушко Л.П.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного Управління Національної поліції у Київській області на рішення Бориспільського районного суду Київській області від 04 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Київській області про стягнення моральної шкоди завданою службовою особою органу державної влади, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Київській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Київській області про стягнення моральної шкоди завданою службовою особою органу державної влади.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 27 квітня 2017 року у нього був викрадений металевий гараж, в якому зберігався автомобіль марки «Москвич 2140», номерний знак НОМЕР_1 .

Відомості про вчинення цього злочину були внесені до ЄРДР, кримінальному провадженню був присвоєний номер №0001061. Повноваження на здійснення досудового розслідування було покладено на Бориспільський ВП ГУ НП в Київській області.

ОСОБА_1 зазначив, що досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001061 здійснювалось неефективно. Зокрема, керівництво Бориспільського ВП ГУ НП в Київській області ухилилось від проведення службового розслідування відносно посадових осіб, що здійснювали досудове розслідування, а також ігнорувало заяви позивача про надання інформації про результат проведення службового розслідування.

У зв`язку з цим ОСОБА_1 зазнав душевні переживання в результаті чого йому була заподіяна моральна шкода, розмір якої позивач оцінив в 75000 гривень 00 копійок.

Просив суд стягнути з Державного бюджету України моральну шкоду в розмірі 75000 гривень 00 копійок шляхом списання грошових коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України.

Рішенням Бориспільського районного суду Київській області від 04 серпня 2023 року позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Київській області про стягнення моральної шкоди було задоволено частково.

Стягнуто за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду заподіяну неефективним досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні №0001061, в розмірі 10000 гривень 00 копійок шляхом списання уповноваженим на це казначейством грошових коштів з відповідного рахунку Державного бюджету України.

У задоволенні позову в частині стягнення грошових коштів в більшому розмірі відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції Головне Управління Національної поліції у Київській області, (далі ГУНП у Київській області) подало апеляційну скаргу.

Просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначило, що Головним Управлінням Національної поліції у Київській області передбачених ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» дій не вчинялось.

Позивачем не було надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження здійснення ГУНП у Київській області проти позивача незаконних дій.

Реалізація механізму оскарження постанов слідчого, відповідно до ст. 23 ЦК України, не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав особи, що підтверджується висновками Верховного Суду у постановах від 4 липня 2018 року у справі № 641/2328/17, від 4 липня 2018 року у справі № 638/142690/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 646/5224/17, від 28 листопада 2018 року у справі № 638/9055/15-ц з аналогічним предметом спору.

Позивач не надав доказів розрахуванням ним суми моральної шкоди. Розмір моральної шкоди прирівнює до розміру майнової шкодизавданої йому внаслідок кримінального правопорушення.

За заявою позивача було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України.

Під час досудового розслідування були проведенні певні слідчі дії, допитаний потерпілий ОСОБА_1 , проведено огляд земельної ділянки, допитано свідків, отримано пояснення і проведено обшук, впізнання особи за фотознімками, призначено автотоварознавчу експертизу автомобіля москвич 2140 д.н.з. НОМЕР_2 .

04 грудня 2023 року надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому апелянт просив залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Справу розглянуто в порядку ч. 2 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що 10 травня 2017 року до ЄРДР були внесені відомості про те, що в період часу з 28 квітня 2017 року до 8 травня 2017 року невстановлена особа таємно викрала металевий гараж з автомобілем марки «Москвич 2140», номерний знак НОМЕР_1 , що належали ОСОБА_1 .

Такі дії були попередньо кваліфіковані за ч.1 ст.185 КК України, кримінальному провадженню був присвоєний номер: 0001061.

Повноваження на здійснення досудового розслідування були покладені на Бориспільський ВП ГУ НП в Київській області. Ці обставини підтверджуються копією витягу з ЄРДР від 10 травня 2017 року (а.с.106).

У зв`язку з тим, що у викраденому металевому гаражі зберігався автомобіль марки «Москвич 2140», номерний знак НОМЕР_1 , який належав ОСОБА_1 , постановою слідчого СВ Бориспільського ВП ГУ НП в Київській області від 12 квітня 2018 року (а.с.107-108) було змінено кваліфікацію дій невстановленої особи, причетної до вчинення злочину, на ч.1 ст.185, ч.2 ст.289 КК України.

Зі змісту протоколу оперативної наради при першому заступникові голови НП України від 11 квітня 2018 року (а.с.109) вбачається, що стан досудового розслідування у кримінальному провадженні №0001061 був визнаний незадовільним та таким що потребував негайної активізації. Зокрема, на керівництво Бориспільського ВП ГУ НП в Київській області був покладений обов`язок забезпечити виконання письмових вказівок заступника начальника ГСУ НП України №787/24/3/1-2018 від 3 квітня 2018 року (а.с.110-113). Слідчими діями, які були проведені у виконання означених письмових вказівок, були допити свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.114-115, 116-117), що проводились 12 червня 2018 року.

Постановою слідчого СВ Бориспільського ВП ГУ НП в Київській області від 22 червня 2018 року призначено судово-товарознавчу експертизу для визначення ринкової вартості викраденого металевого гаражу (а.с.118).

В період часу з 23 червня 2018 року до 4 серпня 2023 року в ході досудового розслідування не проводилось інших слідчих дій та не приймалось жодних процесуальних рішень. Протягом п`ятьох років поспіль слідчий СВ Бориспільського РП Г НП в Київській області лише задовольнив клопотання потерпілого (а.с.119) та 13 травня 2021 року здійснив допит свідка ОСОБА_4 (а.с.12-122). Ці обставини переконливо свідчать про те, що стан досудового розслідування у кримінальному провадженні №0001061 залишається вкрай неефективним.

Задовольняючи позовні вимоги позивача частково, суд першої інстанції прийшов до висновку, що ОСОБА_1 зазнав душевні переживання у зв`язку з тим, що протягом декількох років поспіль викрадений у нього металевий гараж та транспортний засіб залишаються не відшуканими, а особи, причетні до вчинення злочину не встановленими.

Враховуючи глибину та тривалість душевних страждань, спричинених позивачу, заподіяна йому моральна шкода становить 10 000 гривень 00 копійок.

Зазначив, шо визначення розміру моральної шкоди в більшому розмірі, зокрема в розмірі 75000 гривень 00 копійок, не кореспондується з вимогами розумності та справедливості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Кожен, чиї права та свободи було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Особа має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного зобов`язання щодо проведення ефективного та незалежного розслідування злочину.

Розслідування не буде ефективним доки всі докази не будуть детально вивчені, а висновки не будуть обґрунтовані.

Критеріями оцінки ефективності розслідування є адекватність дій, проведених органом досудового розслідування, своєчасність розслідування та незалежність слідства.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність держави за дії чи бездіяльність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності наявність вини посадових осіб та органів державної влади не є обов`язковою.

Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності та доказування інших елементів складу цивільного правопорушення.

Необхідною підставою для притягнення держави до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії (бездіяльність) органу державної влади, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і доведення наявності цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).

Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis $ 67 рішення Європейського суду з прав людини від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення Європейського суду з прав людини від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.

Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо.

У постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) Велика Палата Верховного Суду вказала, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.

Питання щодо відшкодування шкоди, завданої особі надмірною тривалістю досудового розслідування кримінального провадження, були досліджені у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 362/15/16-ц (провадження № 61-5805св20), від 21 липня 2021 року в справі № 646/7015/19 (провадження № 61-1452св21), від 01 грудня 2021 року в справі № 308/14232/18 (провадження № 61-10961св20), від 23 лютого 2022 року в справі № 646/5368/19 (провадження № 61-15330св21).

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Аналіз положень статей 23, 1174 ЦК України свідчить про те, що моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою і при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд першої інстанції досліджуючи докази в справі встановив відсутність контролю та належного нагляду за досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні керівництвом органу досудового розслідування, що підтверджується, протоколом оперативної наради при першому заступникові голови НП України від 11 квітня 2018 року, згідно з яким встановлено незадовільний стан досудового розслідування у кримінальному провадженні №0001061 та таким що потребував негайної активізації.

Протягом 5 років поспіль слідчий СВ Бориспільського РП Г НП в Київській області неефективно проводив досудове розслідування в кримінальному проваджені №000 1061.

З урахуванням зазначеного на керівництво Бориспільського ВП ГУ НП в Київській області був покладений обов`язок забезпечити виконання письмових вказівок заступника начальника ГСУ НП України №787/24/3/1-2018 від 3 квітня 2018 року (а.с.110-113).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позову ОСОБА_1 в частині наявності підстав для відшкодування моральної шкоди, оскільки судом встановлено надмірну тривалість досудового розслідування, неефективність проведення досудового розслідування, що мало негативні наслідки для позивача.

Колегія суддів відзначає, що в рішенні ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі "Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі", зазначається, що "з огляду на її природу, стверджувано моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги". Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин.

Колегія суддів вважає доведеним факт завдання ОСОБА_1 моральних страждань внаслідок неправомірних дій відповідача, що є підставою для відшкодування спричиненої йому моральної шкоди.

У зв`язку з тривалістю кримінального провадження ОСОБА_1 був змушений відвідувати орган досудового розслідування, звертатися з відповідними заявами й клопотаннями, що не входило до її звичайної діяльності та призвело до моральних страждань.

Суд першої інстанції врахував систематичність наведених дій та надмірна тривалість кримінального провадження які призвели до моральних страждань ОСОБА_1 .

Зазначені обставини не були спростовані відповідачем, відтак, посилання ГУНП в Київській області в апеляційній скарзі на недоведеність позивачем завдання йому моральної шкоди не заслуговують на увагу.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

У пункті 90 постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 752/17832/14-ц (провадження 3 14-538цс19) зазначено, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції врахував глибину фізичних та душевних страждань, завданих ОСОБА_1 , а також вимоги розумності та справедливості й дійшов обґрунтованого висновку про відшкодування моральної шкоди частково у розмірі 10 000, 00 грн.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги Головного Управління Національної поліції у Київській області щодо не вчинення дій передбачених ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами ст. 1174 ЦК України,

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Зміст ст. 1174 ЦК України відповідає, також, вимогам ст. 56 Конституції України, що передбачає право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадових і службових осіб органів державної влади або місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

Для настання відповідальності, передбаченої ст. 1174 ЦК України, необхідно, щоб посадова або службова особа завдала шкоди при здійсненні своїх повноважень, обсяг яких встановлюється відповідними правовими актами. Такі особи наділені правом в межах своєї компетенції давати як для громадян, так і для установ, незалежно від відомчої належності чи підлеглості, вказівки правового характеру, що підлягають обов?язковому виконанню, застосувати примусові заходи і щодо громадян, які безпосередньо не підпорядковані їм по службі. До них відносяться, зокрема, народні депутати України, місцевих рад народних депутатів, сільські, селищні, міські голови, судді, народні засідателі, прокурори, слідчі, оперативний склад служби безпеки, всі працівники міліції, інспектори державних інспекцій, а також військові коменданти, начальники гарнізонів, військовий патруль, вартові на посту та інші військовослужбовці при виконанні ними обов?язків по підтриманню громадського порядку, у тому числі й військовослужбовці конвойної служби та охорони місць позбавлення волі.

Відповідно до змісту ст. 1174 ЦК України, обов?язок відшкодувати завдану шкоду перед потерпілим покладається не на посадову або службову особу, незаконними рішеннями, діями або бездіяльністю якої завдано шкоди, а на органи державної влади, органи влади Автономної Республіки Крим або органи місцевого самоврядування. Тобто вимоги про відшкодування шкоди до осіб, які безпосередньо її завдали, не повинні пред?являтися незалежно від їх вини.

Тобто має місце відповідальність органів державної влади або місцевого самоврядування без вини.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції встановлено, що моральна шкода заподіяна позивачу пов`язання з тривалим та неефективним розслідуванням і неефективним керівництвом і контролем апелянтом роботи підлеглих працівників.

Колегія судів відхиляє доводи апелянта про те що позивач не надав розрахунку завданої шкоди. Вважає, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди було вірно визначено судом першої інстанції з урахуванням характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Суд першої інстанції виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу і спростовані зібраними у справі доказами та не впливають на правильність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного Управління Національної поліції у Київській області залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського районного суду Київській області від 04 серпня 2023 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді В.І. Олійник

Л.П. Сушко