Провадження № 22-ц/812/634/24 Суддя першої інстанції Коваленко І.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 квітня 2024 року м. Миколаїв Справа № 489/6763/23

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Локтіонова О.В.,

при секретарі судового засідання Голощаповій А.О.,

без участі учасників справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла його представник ОСОБА_2 , на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 січня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Коваленка І.В., в залі судового засідання в м. Миколаєві, повний текст якого складено 24 січня 2024 року, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання,

В С Т А Н О В И В:

30 жовтня 2023 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання.

Позовні вимоги мотивувала тим, що вона є донькою ОСОБА_1 .

Позивач була зарахована на перший рівень здобування вищої освіти в Миколаївський національний університет імені В.О. Сухомлинського на педагогічний факультет за державним замовленням.

На теперішній час позивача матеріально повністю забезпечує мати ОСОБА_4 , яка надає їй кошти на всі її потреби та витрати.

Відповідач не надає будь-якої матеріальної допомоги, необхідної для неї, як активного учасника освітнього процесу, що немає можливості заробляти кошти самостійно. Мати позивача не в змозі самостійно її утримувати, тому вона вимушена поставити питання про стягнення аліментів та звернутись до суду.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просила суд стягнути з ОСОБА_1 аліменти, як на повнолітню доньку, яка продовжує навчання у розмірі частки від заробітку (доходу), щомісяця, починаючи з дати подачі позовної заяви і до закінчення навчання.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 січня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти в розмірі 1/4 частки від усіх видів доходу (заробітку) щомісячно, починаючи з 30 жовтня 2023 року і до закінчення навчання, але не більше ніж до досягнення нею 23 (двадцяти трьох) років.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 1 073.60 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що враховуючи, що повнолітня донька відповідача навчається на денній формі навчання, внаслідок чого потребує матеріальної допомоги, а також те, що відповідач в добровільному порядку матеріальну допомогу не надає та відсутність доказів його непрацездатності, наявності в нього інших утриманців та неможливості надання матеріальної допомоги, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, шляхом стягнення з відповідача аліментів на утримання позивача в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), починаючи з дня пред`явлення позовної заяви до суду і до закінчення навчання, але не більше ніж до досягнення нею 23 (двадцяти трьох) років.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє його представник ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції в порушення приписів статті 187 ЦПК України не отримав інформацію про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача, здійснював його виклик до суду через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, що призвело до порушення однієї із основних засад цивільного судочинства змагальності сторін, позбавило відповідача можливості реалізувати свої процесуальні права (надати суду свої заперечення проти позову, докази на їх підтвердження) та призвело до неправильного вирішення справи.

Із оскаржуваного рішення не вбачається, що судом було встановлено, що у зв`язку з продовженням навчання позивач потребує матеріальної допомоги та те, що відповідач може таку надавати. Рішення суду не містить посилань на докази, на підставі яких було встановлено зазначені обставини, суд взагалі не досліджував його матеріальний та сімейний стан.

Позивач у своєму позові не наводить підтвердження можливості відповідача надавати матеріальну допомогу на її утримання.

Наведені позивачем в позові доводи є необґрунтованими, оскільки сам по собі факт здобуття особою вищої освіти не є підтвердженням необхідності отримання нею матеріальної допомоги. Позивач не наводить даних про можливість надання відповідачем матеріальної допомоги, та цільове призначення цієї допомоги. Вимоги позивача зводяться до «обов`язку» здійснення відповідачем її утримання, водночас жодного підтвердження або обґрунтування зазначених вимог позивач не наводить.

Також матеріали справи взагалі не містять належних та допустимих доказів на яких ґрунтуються позовні вимоги, оскільки згідно частини 2 статті 95 ЦПК України, письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, які при поданні позовної заяви позивачем не були засвідчені взагалі, що є прямим порушенням вимог ЦПК України.

На день слухання справи відзиву на апеляційну скаргу від позивача не надходило.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, у зв`язку з чим апеляційний суд з огляду на приписи частини 2 статті 372 ЦПК України, розглянув справу без участі учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис № 2558, батьком ОСОБА_3 записаний ОСОБА_1 .

Шлюб між батьками позивача розірвано 22 грудня 2011 року.

ОСОБА_3 навчається на 1 курсі педагогічного факультету Миколаївського національного університету імені В.О. Сухомлинського на денній формі навчання, за державним замовленням, термін навчання 01 вересня 2023 року 30 червня 2027 року, що підтверджується довідкою № 437 від 28 вересня 2023 року.

Позивач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

За приписами частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На переконання колегії суддів апеляційного суду оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Статтею 199 СК України передбачений обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

Правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). При визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. В той же час утримання дитини складається не лише з наведених витрат, які за своєю суттю є нерегулярними та направленими на задоволення конкретно визначених потреб дитини. В той же час поряд з такими витратами батьки мають забезпечувати можливість задоволення постійних, повсякденних потреб дитини, що пов`язані (але не вичерпуються) необхідністю забезпечення її харчування, проживання, придбання одягу, тощо.

Таким чином, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Відповідно до частини 1 статті 182 СК України при визначені розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 5) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 6) інші обставини, що мають істотне значення.

При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків із надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати.

При вирішенні спору суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач спроможний сплачувати аліменти на утримання повнолітньої доньки в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) щомісячно. З висновком суду погоджується й колегія суддів апеляційного суду вважаючи присуджений до стягнення розмір аліментів обґрунтованим, достатнім та таким, що відповідає потребам дитини.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у разі його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим чи, навпаки, як це має місце при використанні презумпції, - існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.

Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків (частини 2 статті 77 ЦПК України).

Згідно зі статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

У частинах 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

У справі, яка переглядається, судом установлено, що ОСОБА_3 , яка є дочкою ОСОБА_1 , на день звернення її до суду, не досягла 23 років, продовжувала навчання, не працювала, у шлюбі не перебувала. Навчання на денній формі позбавляє ОСОБА_3 можливості працевлаштуватися та одержувати певний дохід, у зв`язку з чим вона потребує матеріальної допомоги.

Суд першої інстанції, установивши, що дочка відповідача ОСОБА_3 продовжує навчатися та у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги, а відповідач, зобов`язаний та має можливість утримувати повнолітню дочку, дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача аліментів на повнолітню дочку, яка продовжує навчання до досягнення нею 23-річного віку.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди відповідача з висновком суду першої інстанції про можливість сплачувати аліменти на дочку, яка продовжує навчання з огляду на його матеріальний та сімейний стан, на те, що позивачем не доведено, що вона потребує матеріальної допомоги.

Між тим позиція відповідача щодо недоведеності позивачем необхідності допомоги у зв`язку з навчанням та можливості надавати батьком матеріальну допомогу, не може бути прийнята колегією суддів апеляційного суду з огляду на її необґрунтованість та недоведеність відповідними доказами на підтвердження своїх заперечень. Зокрема, чине законодавство передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги. При визначенні розміру аліментів в даній справі суд першої інстанції врахував вік дитини, її потреби на повсякденне життя і навчання та можливості батьків сплачувати кошти на її утримання доки триває процес навчання.

Заперечуючи свій обов`язок щодо допомоги дочці, яка продовжує навчання, відповідач не надав відповідних доказів щодо розміру своїх доходів, працевлаштування та інших обставин, що підтверджують його неспроможність надавати таку допомогу. Між тим такий обов`язок покладено на відповідача, оскільки такі обставини не може підтвердити позивач, у якої відсутній доступ до таких даних.

Щодо потреби позивача у наданні такої допомоги, апеляційний суд вважає, що присуджені аліменти мають загальний характер, забезпечують щоденне задоволення життєвих потреб дочки і залежать від всіх факторів, наявних навколо дитини, яка потребує матеріальної допомоги, оскільки позивач стверджує, що вона перебуває на утриманні матері, не може покривати всі витрати пов`язані з організацією навчанням, повсякденні витрати, пов`язані з організацією життєдіяльності та учбового процесу.

Отже заперечення відповідача щодо сплати аліментів та їх розміру не підтверджені жодним доказом, який би доводив позицію відповідача, відтак така позиція залишилася недоведеною й не може бути прийнята судом. Не вбачає апеляційний суд й невідповідності визначеного судом першої інстанції розміру аліментів вимогам законодавства України.

Аргументи скарги про порушення судом першої інстанції приписів цивільного процесуального законодавства щодо встановленого порядку виклику до суду відповідача є безпідставними, оскільки судом першої інстанції при відкритті провадження у справі з метою отримання даних про місце реєстрації відповідача ОСОБА_5 було зроблено запит до Єдиного державного демографічного реєстру. У відповіді на цей запит № 301540 від 01 листопада 2023 року зазначено місце реєстрації відповідача, а саме: АДРЕСА_2 (а.с.15-16), що збігається з адресою зазначеною у позовній заяві. Відповідно до ухвали суду першої інстанції від 01 листопада 2023 року справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. В ухвалі зазначено, що оголошення про розгляд справи розміщено на офіційному веб-порталі судової влади. При цьому суд першої інстанції направляв процесуальні документи ухвалені у справі та повідомляв сторони про розгляд справи через засоби почтового зв`язку за адресою реєстрації сторін, що зазначена позивачем в позовній заяві. Конверт з вкладенням направлений судом на адресу відповідача повернувся з відміткою поштового зв`язку «Адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до пункту 4 частини 8 статті 128 ЦПК України є належним повідомленням учасника справи. Заявник, стверджуючі в апеляційній скарзі, що він зареєстрований за іншою адресою, будь-яких доказів на підтвердження іншої адреси реєстрації місця знаходження (проживання) суду апеляційної інстанції не надав. Отже, судом апеляційної інстанції не встановлено порушень норм цивільного процесуального закону щодо обов`язку суду першої інстанції повідомляти учасників процесу про призначення справи до розгляду у разі розгляду цивільної справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, правильно встановив, що відповідач не надав суду доказів неможливості сплати аліментів на дочку, яка продовжує навчання, в тих розмірах, які визначив суд, виходячи з принципу рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.

Враховуючи вищевказані обставини, зважаючи на принцип розумності та справедливості, апеляційний суд вважає визначений судом першої інстанції розмір аліментів, який підлягає стягненню з відповідача на утримання повнолітньої доньки, законним та обґрунтованим.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення суду, яке оскаржується, постановлено з дотриманням положень матеріального права та вимог процесуального закону, колегія суддів в силу положень статті 375 ЦПК України не вбачає підстав для його скасування, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла його представник ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

О.В. Локтіонова

Повний текст постанови складено 01 травня 2024 року.