МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 490/1280/23
Провадження № 22-ц/812/502/24
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2024 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Крамаренко Т.В., Тищук Н.О.,

із секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за участю представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Сенс Банк» на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 січня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Шолох Л.М. в приміщенні того ж суду, у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості, -

В С Т А Н О В И В :

В лютому 2023 року Акціонерне товариство «Сенс Банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором №640/582-К582 від 01.10.2007 у розмірі 714894,18 грн.

В обґрунтування позовних вимог банк зазначив, що 01 жовтня 2007 року між Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» (правонаступником якого став АТ «Альфа-Банк», а згодом - АТ «СЕНС БАНК») та ОСОБА_2 був укладений Кредитний договір № 640/582- К582.

Позивач свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачеві кредит, однак відповідач належним чином взяті на себе зобов`язання не виконує, в результаті чого утворилась заборгованість перед кредитором.

04 серпня 2014 року Постійно діючим Третейським судом при асоціації українських банків стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість за Договором кредиту в сумі 1292088 гривень, 85 копійок, третейський збір в сумі 13 320 гривень 89 копійок.

В результаті не виконання умов договору у відповідача виникла заборгованість розрахована на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка станом на 20.12.2022р. становить 714 894,18 гри. та складається з: суми заборгованості за ставкою 3 % на кредитну заборгованість 113 933,70 грн; суми заборгованості за інфляційними витратами 600 960,47 грн.

За змістом статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити 3% річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим. Подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові 08.11.2019 року № 127/15672/16-ц.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 січня 2024 року у задоволенні позову Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості у сумі 714 894, 18 грн, з яких: 113 933,70 грн - сума 3% річних; 600 960, 47 грн - інфляційні витрати відмовлено.

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції виходив із того, що між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 640/582-К582 від 01 жовтня 2007 року, на виконання якого банк надав кошти у сумі 90376, 00дол. США зі сплатою 12,7 процентів річних.

Додатковою угодою № 1 від 21 жовтня 2008 року з 20 жовтня 2008 року розмір процентів річних визначено у розмірі 14,0 річних.

09 березня 2010 року Загальними Зборами Акціонерів ухвалено рішення про зміну типу акціонерного товариства на публічне акціонерне товариство та зміну найменування (назви) Банку на Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», а з 10 червня 2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» змінило найменування на Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (скорочено - АТ «Укрсоцбанк»).

У зв`язку із невиконанням відповідачем умов договору, ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до Постійно діючого третейського суду при асоціації українських банків із позовом про стягнення з ОСОБА_2 суми боргу у розмірі 1 292 088 грн 85 коп.

Рішенням Постійно діючого третейського суду при асоціації українських банків від 04 серпня 2014 року у справі № 1251/14 позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 1 292 088 грн 85 коп. та вирішено питання про розподіл судових витрат.

15.10.2019р. АТ «Укрсоцбанк» було прийнято рішення №5/2019 про припинення АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк», правонаступництво якого виникає з 15 жовтня 2019р.

12 серпня 2022 року Позачерговими Загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» прийнято рішення про зміну найменування банку з АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк», а також про внесення змін до Статусу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» шляхом затвердження його в новій редакції.

30 листопада 2022 року внесені зміни до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме - змінено найменування банку з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк». Зі змісту статуту АТ «Сенс Банк» вбачається, що він є правонаступником Акціонерного товариства «Альфа Банк».

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 18 листопада 2015 року, залишеної без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25 січня 2016 року, у задоволенні заяви ПАТ «Укроцбанк» про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду відмовлено.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідачки суми заборгованості за інфляційними витратами суд першої інстанції зазначив, що норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в іноземній валюті, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти (постанова КЦС ВС від 03 березня 2021 року у справі №130/2604/18).

Крім того, посилаючись на викладене, а також на висновок Великої Палати ВС у справі № 373/2054/16 суд першої інстанції дійшов висновку про неможливість стягнення з відповідача заборгованості, нарахованої позивачем на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України (інфляційні збитки), і через те, що рішення третейського суду не було звернуто до виконання у визначеному законом порядку з підстав відсутності у цього суду повноважень щодо розгляду спорів про стягнення заборгованості, тому це рішення не може бути взято судом до уваги.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача суми 3% річних то суд першої інстанції зазначив, що відповідно до змісту частини другої статті 625 ЦК України, сплата 3% річних є можливою у разі сплати суми основного зобов`язання (тіла кредиту).

Відповідно до кредитного договору № 640/582-К582 від 01 жовтня 2017 року відповідач ОСОБА_2 отримав кредитні кошти в розмірі 90 376,00дол. США із сплатою відсотків, визначених цим договором.

Згідно довідки № 14588-17.5 від 10 квітня 2023 року відповідач ОСОБА_2 сплатив 10 292, 87дол. США боргу за кредитом та 52 823,21дол. США відсотків за кредитом. Наявність заборгованості за кредитом не заперечується відповідачем, однак суд першої інстанції вважав, що з наявних у матеріалах справи доказів неможливо встановити, яку суму (виражену в іноземній валюті) станом на час подачі позову до суду слід сплатити відповідачу.

Так, позивач в позові вказував на те, що сума заборгованості складає 1 292 088,85 грн (ця сума була стягнута за рішенням Постійно діючого третейського суду). При цьому розрахунку цієї суми (із зазначенням заборгованості по тілу кредиту та відсоткам), заборгованості визначену у валюті кредитного договору (долар США) суду не надано. А рішення Постійно діючого третейського суду при асоціації українських банків від 04 серпня 2014 року у справі № 1251/14 не може бути прийнято до уваги, оскільки його не було звернуто до виконання, так як цей суд не мав права розглядати відповідний спір.

За такого, суд дійшов висновку, що позивач не звертався до суду із відповідним позовом про стягнення суми заборгованості за кредитним договором та відповідно рішення суду про стягнення з відповідача суми основного боргу відсутнє.

Також судом було встановлено, що 05 лютого 2013 року відповідач сплатив 122,54дол. США, які були зараховані позивачем в рахунок заборгованості за відсотками. Наступний платіж від відповідача надійшов 21 вересня 2018 року у сумі 1,35дол. США. Тобто з 06 лютого 2013 року до 21 вересня 2018 року відповідачем погашення кредитної заборгованості не здійснювалося.

Відповідно до пункту 4.5 Договору у разі невиконання (неналежного виконання) Позичальником обов`язків, визначених п.п. 3.3.8, 3.3.9 Договору протягом більше ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив. Відповідно Позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити Кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані санкції (штраф, пеню).

Оскільки останній платіж відповідач здійснив 06 лютого 2023 року, та до 10 березня 2013 року та наступні 60 днів, ніяких платежів не здійснював, 13 травня 2013 року відповідач повинен був сплатити всю суму боргу, з усіма нарахованими на цю дату процентами.

Саме 13 травня 2013 року позивач мав дізнатися про порушення свого права та з цієї дати розпочався перебір строку позовної давності, який за загальним правилом згідно статті 257 ЦК України становить три роки.

Строк позовної давності закінчується 13 травня 2016 року. У період з 13 травня 2013 року до 13 травня 2016 року, будь-яких дій які б свідчили про визнання відповідачем позовних вимог ОСОБА_2 не вчинялося. З позовною заявою у цій справі позивач звернувся 21 лютого 2023 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Оскільки сума заборгованості за кредитним договором стягнута не була за рішенням суду, а строк позовної давності на звернення до суду із позовом про її стягнення позивачем пропущено, то і 3% річних не можуть бути стягнуті з відповідача на користь позивача.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та про необхідність відмови у його задоволенні.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, АТ «Сенс Банк» звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення суду та задовольнити позовні вимоги про стягнення заборгованості в повному обсязі.

В апеляційній скарзі зазначає, що з рішення третейського суду від 04.08.2014 року вбачається, з ОСОБА_2 на користь банку було стягнуто суму боргу в розмірі 1 292 088,85 грн, тобто було встановлено суму боргу в національній валюті - гривні, а тому нарахування інфляційних витрат на заборгованість в гривні є правомірною, крім того, апелянт наголошує на тому, що оскільки рішення третейського суду відповідачем не оскаржувалось, воно є чинним, дійсним та таким, що підлягає до виконання.

Суд першої інстанції, на думку апелянта, вийшов за межі предмету і підстав позову, встановивши обставини, які не стосуються справи, оскільки предметом позову Банку було стягнення суми боргу відповідно до ст. 625 ЦК України, а не законність рішення третейського суду. Оскільки вимоги щодо законності рішення третейського суду в суді першої інстанції не ставились саме позивачем, то встановлення цього факту - це вихід суду за межі позовних вимог.

Також зазначає, що відповідно до ст. 50, 51 Закону України «Про третейські суди» сторони, які передали спір на вирішення третейського суду, зобов`язані добровільно виконати рішення третейського суду, без будь-яких зволікань чи застережень. Рішення третейського суду є остаточним і оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч.3 ст. 51 даного Закону. Відповідачем вказане рішення не оскаржене, останнє не скасовано, а отже суд першої інстанції не мав процесуального права встановлювати факт законності чи незаконності рішення суду, яке набуло законної сили, повинно бути виконане та не оскаржене стороною, яка вважає, що таке є незаконним.

Крім того, апелянт вважає, що посилання суду першої інстанції на висновки, викладені у постанові ВП ВС у справі № 373/2054/16 та у постанові КЦС ВС від 3 березня 2021 року у справі № 130/2604/18 не можуть бути покладені в основу рішення суду по даній справі, оскільки не є тотожними. Висновки у цих постановах стосуються неможливості нарахування інфляційних витрат на суму боргу у доларах із зазначенням доларового еквіваленту, проте в даній справі, яка розглядається, рішенням третейського суду стягнено суму боргу у гривні, без зазначення еквіваленту у доларах США, а тому нарахування інфляційних витрат підлягає задоволенню, оскільки в даному випадку невиконаними зобов`язаннями, на які нараховуються інфляційні витрати, є гривні.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 1410цс18), від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

В даній справі встановлено, що ОСОБА_2 належним чином не виконував своїх зобов`язань за кредитним договором, який йому надано. У зв`язку із цим банк звернувся до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості за кредитом і процентів за користування коштами з позичальника. Рішенням третейського суду про стягнення заборгованості за кредитним договором підтверджено наявність грошового зобов`язання, вираженого в гривні.

Таким чином, банк вважає, що з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2014 році зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання, відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

У ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

На підставі викладеного апелянт вважає, що суд першої інстанції, не маючи не те повноважень, поставив під сумнів дійсність рішення третейського суду про стягнення боргу, що призвело до незаконного та необґрунтованого рішення по даній справі.

Крім того, банк, посилаючись на Постанову Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 року по справі № 127/15672/16, зазначає, що оскільки рішення Третейського суду від 2014 року не виконано, а зобов`язання є триваючим, тому банк має право нарахування та стягнення коштів відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України в межах строку позовної давності - 3 року , які передували подачі такого позову.

Також вважає безпідставними висновки суду першої інстанції про те, що банком пропущено строк позовної давності, оскільки банк звернувся з позовом про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних витрат нарахованих на невиконані зобов`язання, які встановлені рішенням третейського суду.

Крім наведеного, апелянт також вважає незрозумілою позиція суду першої інстанції щодо відмови у позові в частині 3% річних, оскільки суд зазначив, що не підлягає задоволенню стягнення за ст. 625 ЦК у зв`язку з недійсністю рішення третейського суду та пропуску строку позовної давності.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави.

Тобто, якщо суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову по строкам позовної давності, то позовні вимоги Банку є обґрунтованими та доведеними, а щодо самого строку позовної давності, що такий банком не пропущений, відповідно до висновків у Постанові Великої Палата Верховного Суду від 08.11.2019 року по справі № 127/15672/16, оскільки позов подано в межах 3 років, які передували поданню позову.

Таким чином вважає, що оскільки судом першої інстанції не взято до уваги всі обставини справи, що призвело до невірного застосування норм матеріального права, це є підставою для скасування даного рішення.

Від представника відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що згідно ч. 1 ст. 50, ч. 1 ст. 55 Закону України «Про третейські суди», сторони, які передали спір на вирішення третейського суду зобов`язані добровільно виконати його рішення без будь-яких зволікань чи застережень. Частиною 3 статті 51 Закону передбачені підстави скасування рішення третейського суду компетентним (державним) судом, зокрема, якщо справа, по якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча такому суду відповідно до закону (п. 1 ч. 3 ст. 51 Закону). З цих же підстав суд може відмовити у видачі виконавчого листа на виконання рішення третейського суду (п. 2 ч. 6 ст. 56 цього Закону). Аналогічні підстави передбачені Цивільним процесуальним кодексом України (в редакції чинній до 15.12.2017 року): щодо скасування рішення третейського суду як прийнятого поза межами його компетенції п. 1 ч. 2 ст. 289 ЦПК; щодо відмови у видачі виконавчого листа з цих же підстав п. 2 ч. 1 ст. 389 ЦПК.

Отже, і у разі відмови у видачі виконавчого листа, і у разі скасування рішення третейського суду з викладених підстав, судом встановлюється один і той самий юридичний факт: що рішення третейського суду прийняте поза межами його компетенції. Цей факт є достатнім для того, щоб не приймати до уваги рішення третейського суду при розгляді інших судових справ (навіть якщо воно і не було скасовано судом), так як протилежне буде суперечити загальним засадам, завданням цивільного судочинства, зокрема принципу верховенства права. Адже очевидно, що судове рішення не буде законним у розумінні статті 263 ЦПК, якщо в його основу покладено рішення третейського суду, прийняте поза межами його компетенції.

Згідно п. 14 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» (статтю 6 доповнено пунктом 14 згідно Закону від 03.02.2011 року № 2983-VI) третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських відносин, за винятком справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.12.2018 року у справі № 755/11648/15-ц (провадження № 14-336цс18) підтримала висновок Верховного Суду України у постанові від 11.11.2015 у справі № 6-1716цс15 та інших, зазначивши, що спори між кредитодавцем і позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час як укладення, так і виконання такого договору, незважаючи на третейське застереження в договорі, відповідно до пункту 14 ч. 1 ст. 6 Закону «Про третейські суді» не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки Законом України від 03.02.2011 року № 2983-VI було виключено з компетенції третейських судів вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Така позиція є послідовною, міститься у багатьох постановах Верховного Суду.

Миколаївський апеляційний суд у постанові від 20.09.2023 року у справі № 473/259/22 зробив висновок, що не може бути правовою підставою при вирішення інших справ рішення третейського суду, яке є очевидно незаконним, оскільки прийняте поза межами компетенції. За обставинами справи № 473/259/22 рішення третейського суду також не було скасоване, і на відміну від даної справи банк не звертався до суду із заявою про видачу виконавчого листа і таке питання судом не вирішувалось, однак це не завадило апеляційному суду дати правову оцінку рішенню третейського суду та не взяти його до уваги.

Також зазначає, апелянт намагається довести можливість стягнення вказаних нарахувань за три останні роки, однак не враховує висновки Верховного Суду у справах №№ 757/44680/15-ц та 285/3536/20.

Крім того, суд першої інстанції відмовив банку у позові про стягнення інфляційних втрат з мотивів, що інфляційні втрати не нараховуються на заборгованість, виражену в іноземній валюті, тоді як рішення третейського суду про стягнення заборгованості в гривнях прийняте поза межами компетенції третейського суду, тому не береться до уваги; відмова ж у стягненні 3х % річних мотивована тим, що на дату звернення банку до суду з даним позовом спливла позовна давність за вимогою основного зобов`язання за договором кредиту, що виключає можливість стягнення окремо інфляційних втрат і 3% річних (суд фактично застосував висновки Верховного Суду у справах №№ 757/44680/15-ц, 285/3536/20).

Тобто, суд першої інстанції відмовив у стягненні 3 % річних саме за безпідставністю їх нарахування, а не за спливом позовної давності щодо цих вимог.

З врахуванням викладеного, просить апеляційну скаргу АТ «СЕНС БАНК» залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Судові витрати віднести на рахунок позивача.

03 квітня 2024 року від представника відповідача надійшли пояснення, в яких посилається на необхідність врахування правових висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2023 року у справі № 366/203/21, в постанові від 17.11.2020 року у справі № 904/6892/17, в постанові КГС ВС від 15 березня 2024 року у справі № 912/921/23 ( п. п. 39, 44, 49 постанови), у постанові від 23.11.2022 року у справі №285/3536/20.

Також зазначає, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення від 22.10.1996 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства", рішення від 20.09.2011 у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"), що застосовується як джерело права при розгляді справ судами згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК та ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, служить законним цілям встановлення правової визначеності та остаточності. Воно захищає потенційних відповідачів від прострочених позовів, які буде тяжко заперечити, та несправедливості, яка може мати місце, якщо суд буде змушений ухвалити рішення щодо подій, які відбулися у віддаленому минулому, спираючись на докази, які могли стати недостовірними та неповними внаслідок давності.

16 квітня 2024р. надійшли додаткові пояснення від представника позивача, в яких він просить взяти до уваги правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду у складі Першої судової палати КЦС від 11 березня 2024р. у справі № 522/3342/22, в якій взято до уваги висновки ВП ВС від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16 та № 646/14523/15, а також висновки, викладені у ВС у постанові від 01.07.2020р. у справі № 535/757/17, тощо.

24.04.2024р. від представника відповідача надійшли пояснення, в яких він просить врахувати правові висновки, викладені у постановах КЦС ВС від 22.05.2019р. у справі № 372/1652/17, від 24.10.2018р. у справі№ 756/3692/16, від09.02.2022р. у справі №760/10046/19, від 11.12.2019р. у справі №320/4938/15. А також посилається на те, що обставини у справі № 522/3342/22 на яку посилається позивач, відрізняються від даної справи.

В судовому засіданні представник відповідача не визнав доводи апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, надавши пояснення аналогічні відзиву на апеляційну скаргу та доводам, викладеним в додаткових поясненнях.

Інші учасники процесу до судового засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Переглядаючи рішення в межах доводів апеляційної скарги, надаючи оцінку зібраним у справі доказам, визначаючи юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, колегія суддів виходить з наступного.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

У статті 11 ЦК України надано перелік підстав виникнення юридичних прав та обов`язків (юридичних фактів), які виникають як із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, так і з дій, що не передбачені такими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Однією з таких підстав відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 626 ЦК України).

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У справі, яка переглядається, заборгованість позичальника ОСОБА_2 за кредитним договором № 640/582-К582 від 01 жовтня 2007 року, який був укладений між ним та Акціонерно - комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК», була предметом розгляду Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, за наслідками якого 04 серпня 2014 року було прийнято рішення про стягнення з відповідача на користь банку 1292088 грн. 85 коп. заборгованості (а. с. 11-12).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 14 березня 2019 року у справі № у справі № 774/135/18 (провадження № 1-48015ав18) зазначив, що «згідно з п.14 ч.1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» третейські суди в порядку, передбаченому цим законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Отже, спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки Законом України від 03 лютого 2011 року «Про внесення зміни до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Відмежування цивільних правовідносин за участю споживачів від правовідносин за участю інших суб`єктів здійснюється на підставі визначення правової форми їх участі в конкретних правовідносинах. А тому, незалежно від предмета і підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають із споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 755/11648/15-ц та у постановах Верховного Суду: від 11 січня 2018 року у справі № 755/6219/16-ц, від 29 листопада 2018 року у справі № 786/123/18, від 06 серпня 2018 року у справі № 786/130/18, від 31 січня 2019 року у справі № 796/106/2018, від 04 квітня 2019 року у справі № 774/62/18, від 25 квітня 2019 року у справі № 774/64/18, від 13 червня 2019 року у справі № 774/81/18, від 11 липня 2019 року у справі № 774/98/18, від 18 липня 2019 року у справі № 774/72/18, від 25 липня 2019 року у справі № 774/30/18, від 01 серпня 2019 року у справі № 774/43/18, від 17 вересня 2020 року у справі № 824/11/20.

У пункті 22 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні: споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Також визначена сфера дії цього Закону у частині першій статті 1-1: цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

Отже, якщо договір, у тому числі кредитний, укладений на задоволення особистих потреб фізичної особи і не пов`язаний з підприємницькою діяльністю такої фізичної особи чи виконанням ним обов`язків як найманим працівником, такий договір є споживчим і наявність судового спору щодо цього договору не впливає на його характер, як споживчого, відтак і сам спір у будь-якому випадку стосується прав сторони договору, як споживача, а вирішення такого спору, незалежно від його ініціатора, має ґрунтуватися та враховувати і вимоги Закону «Про захист прав споживачів».

Тобто незалежно від предмета і підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону «Про захист прав споживачів».

Кредитний договір, щодо виконання якого виник спір у цій справі, укладався для задоволення споживчих потреб ОСОБА_2 фінансування будівництва відповідно до договору «Про участь у Фонді фінансування будівництва №06-09/07 від 24.09.2007р., укладеного між ним та ТОВ «Фінансова компанія «Телец-Капітал» (а. с. 7-9).

З урахуванням викладеного Постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків 04 серпня 2014 року було розглянуто справу та ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь банку заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 1292088 грн. 85 коп., а також судових витрат по справі всупереч вимогам Закону України «Про третейські суди» щодо компетенції цього органу, оскільки справи у спорах про стягнення кредитної заборгованості за споживчими кредитами третейським судам не підвідомчі, а відтак зазначене рішення третейського суду, яке є очевидно незаконним, не може бути правовою підставою при вирішення інших справ.

Подібних за змістом висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 16 вересня 2015 року у справі № 6-1203цс15.

Те, що рішення Постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків 04 серпня 2014 року було постановлено судом, якому справа не була підвідомча, підтверджено також наявними в матеріалах справи ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 18 листопада 2015 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25 січня 2016 року, якими у задоволенні заяви ПАТ «Укрсоцбанк» про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду відмовлено з підстав розгляду Постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків спору, який не підвідомчий третейському суду відповідно до закону.

Отже дані обставини встановлені рішеннями судів у справах, в яких брав участь позивач, які набрали законної сили і в силу положень ч.4 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню у даній справі.

В постанові від 22 травня 2019 року у справі №372/1652/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку: «оскільки рішення третейського суду, постановлене у непідвідомчій йому справі, а отже банк не зможе його примусово виконати, а самостійно воно фактично боржником не виконане, тому існування такого рішення не може вважитися способом реалізації права банку на звернення до суду з позовною вимогою про стягнення заборгованості по кредитному договору».

В постановах Верховного суду від 24.20.2018р. у справі № 756/3692/16 та від 09.02.2022р. у справі № 760/10046/19 Касаційний цивільний суд дійшов висновку, що третейський суд, розглядаючи спір, який йому не підвідомчий, діяв поза межами своєї компетенції. Тому звернення позивача до третейського суду та розгляд останнім позову, який йому не підвідомчий, не є поважною причиною пропуску позовної давності при зверненні в подальшому банку з позовом до суду.

Сукупний аналіз зазначено свідчить про те, що рішення третейського суду, постановлене у спорі, який йому не підвідомчий, не тягне правових наслідків та не є підставою для виникнення чи зміни цивільних прав та обов`язків згідно ч.5 ст. 11 ЦК України.

За такого висновок суду першої інстанції про відсутність підстав враховувати під час розгляду справи рішення Постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків 04 серпня 2014 року є правильним.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про вихід суду за межі позовних вимог через аналіз законності рішення третейського суду, так як позивач обґрунтовував наявність у нього права вимоги саме рішенням Постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків 04 серпня 2014 року, а тому перевіряючи підстави позову, викладені в позовній заяві, суд обґрунтовано перевіряв правомірність зазначеного рішення на предмет того, чи породжує воно правові наслідки, застосувати які просив позивач.

Приймаючи рішення у справі, колегія суддів вважає, що рішення у даній справі не протирічить висновкам, викладеним Першою судовою палатою КЦС ВС у постанові від 11 березня 2024р. у справі № 522/3342/22, оскільки в межах доводів касаційної скарги у справі № 522/3342/22 рішення третейського суду не оцінювалось касаційним судом на предмет наявності/відсутності компетенції третейського суду. Крім того, спірним питанням у справі № 522/3342/22 було те, чи передбачені 3% річних умовами кредитного договору, чи у відповідному розділі договору сторони передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»), тобто скаржник не посилався на незаконність рішення третейського суду. Не посилався касаційний суд у справі № 522/3342/22 також на наявність ухвал суду цивільної юрисдикції про відмову у видачі виконавчого листа на підставі рішення третейського суду.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Згідно із частиною 1 статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

За частиною 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведених норм нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У пункті 4.5. кредитного договору №640/582-К582 сторони передбачили, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених п. п. 3.3.8., 3.3.9. договору (своєчасно погашати кредит і сплачувати проценти), протягом більше ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким що сплив, та відповідно, Позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

В пунктах 1.1.1, 2.4.1. цього договору сторони домовились, що основана заборгованість погашається позичальником з листопада 2007 року по вересень 2032 року щомісячно до 10 числа в розмірі 301,00 долара США, в вересні 2032 року 377 доларів США, а проценти сплачуються не пізніше десятого числа місяця, наступного за тим, в якому нараховуються проценти.

З наданої відповідачем довідки АТ «СЕНС-БАНК» (правонаступник АТ «Укрсоцбанк») вих. №14588-17.5 від 10 квітня 2023 року (а.с. 56-57) вбачається, що відповідач ОСОБА_2 вніс платіж в погашення заборгованості за кредитом договором №640/582-К582 30 серпня 2012 року в сумі 266 доларів США, а 05 лютого 2013 року - 122,54долара США в погашення процентів. В подальшому, а саме 21 вересня 2018р. на рахунок були внесені 1,35дол. США, а 29 квітня 2021р. -4074,71дол. США, проте представник відповідача заперечує, що ці суми внесені саме відповідачем та стверджує, що вони надійшла від державної виконавчої служби за рахунок стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_3 , що підтверджується довідкою позивача про заборгованість за період з 01.10.2007р. по 09.04.2023р. (а. с. 59-61).

З огляду на положення пункту 4.5. укладеного сторонами кредитного договору та статті 1050 ЦК України, оскільки після внесення платежів 05 лютого 2013 року ОСОБА_2 нічого не сплачувала банку протягом наступних 60 календарних строк повернення кредиту та нарахованих процентів був змінений на 1-й робочий день після спливу 60 днів прострочення, тобто на 13 травня 2013 року.

За правилами статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 266 ЦК України).

З наявних у справі доказів, вбачається, що відповідач неналежно виконував свої зобов`язання перед банком, що спричинило утворення заборгованості з повернення кредитних коштів та процентів за користування ними. Наявність кредитної заборгованості у цій справі відповідач не спростував.

За такого колегія суддів вважає доведеним, що суб`єктивне цивільне право позивача на повернення заборгованості за кредитним договором було порушене відповідачем.

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин.

У справі, яка переглядається, відповідач у відзиві на позовну заяву завив про застосування позовної давності, зокрема, вказував на сплив позовної давності до основних вимог - стягнення заборгованості за кредитним договором.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку (частина статті 264 ЦК України).

Особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності (частина 1 статті 267 ЦК України).

Наведені норми дають підстави для висновку, що вчинення дій з переривання позовної давності має відбутися саме впродовж строку позовної давності.

Оскільки за встановлених у справі обставин строк повернення кредиту разом із нарахованими процентами настав 13 травня 2013 року, з 14 травня 2013 року позивач дізнався про порушення свого суб`єктивного права, він міг пред`явити позов про стягнення заборгованості.

Перерахування коштів на рахунок відповідача 21 вересня 2018р. в сумі 1,35дол. США та 29 квітня 2021р. у сумі 4074,71дол. США здійснені не відповідачем, так як ця сума надійшла від державної виконавчої служби за рахунок стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_3 , що не призвело до переривання позовної давності за вимогами зі стягнення заборгованості за кредитом, оскільки перерахування коштів здійснене не відповідачем з метою визнання боргу та після спливу строку позовної давності, що не може свідчити про переривання строку позовної давності через вчинення боржником дій, які свідчать про визнання ним боргу.

Тому, на день звернення з позовом у цій справі (21 лютого 2023 року) Банк пропустив передбачений законом строк для звернення з вимогами до позичальника ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Наслідком цього є те, що зі спливом позовної давності це зобов`язання не підлягає судовому захисту, зберігаючись у натуральній формі - формі натурального зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц зробила висновок, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) дійшов висновку, що тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України свідчить, що: натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном; конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку; кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

У постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 548/223/19 Верховний Суд дійшов подібних висновків щодо трансформації зобов`язання сторін з повернення суми боргу та відсотків у натуральне. В оцінці вимог про стягнення суми боргу та нарахованих відсотків Верховний Суд виходив з того, що зі спливом позовної давності це зобов`язання не підлягає судовому захисту, зберігаючись у натуральній формі - формі натурального зобов`язання, виходячи з таких міркувань.

Слід також взяти до уваги висновки, викладені у постанова Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі №285/3536/20, в якій кредитор звернувся із позовом про стягнення виключно сум за статтею 625 ЦК України. Вимога про стягнення основної суми боргу не заявлялася з очевидних причин щодо неї сплив строк позовної давності. Погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, який відмовив кредитору у задоволені позову, колегія суддів змінила мотиваційну частину судового рішення та вказала на таке: «суди не звернули увагу, що приватне право не може допускати ситуацію, за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовної давності, а кредитора обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги; за таких обставин, у задоволенні позовних вимог кредитора слід відмовити в зв`язку з тим, що позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, допускається тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги».

З огляду на викладене вимоги АТ «СЕНС БАНК» у справі, яка переглядається, про стягнення 3% річних на суму заборгованості за кредитним договором, яка стягнута рішенням третейського суду, та інфляційних втрат є безпідставними, оскільки у зв`язку із неможливістю прийняття до уваги рішення третейського суду через його явну незаконність та пропуск позовної давності щодо основного зобов`язання повернення кредитної заборгованості перетворилось на натуральне і не підлягає захисту в судовому порядку у такому вигляді, як це просить зробити позивач в позові.

Колегія суддів погоджується з висновками суду про відсутність підстав для врахування при вирішення спору у даній справі рішення Постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків 04 серпня 2014 року, як підстави виникнення зобов`язання, за невиконання якого настають наслідки, передбачені ст. 625 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги з приводу не згоди з цим не впливають на правильність висновків суду з цього питання.

В той же час, колегія суддів не погоджується з висновками суду, щодо підстав відмови у стягненні 3% річних та враховує, що судом у вирішення даного питання допущено протиріччя. З одного боку суд вважав, що у задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з відсутністю правових підстав для стягнення інфляційних нарахувань через те, що кредит надавався відповідачу у іноземній валюті, а для стягнення 3% річних позивачем не надано суду розрахунок суми заборгованості (із зазначенням заборгованості по тілу кредиту та відсоткам), визначеної у валюті кредитного договору (долар США), з іншого боку- зазначив, що оскільки сума заборгованості за кредитним договором за рішенням суду стягнута не була, а строк позовної давності на звернення до суду із позовом про її стягнення позивачем пропущено, то і 3% річних не можуть бути стягнуті з відповідача на користь позивача.

З урахуванням викладеного та усуваючи протиріччя допущене судом в обґрунтуванні підстав відмови у задоволенні позову, колегія суддів вважає, що саме з зазначених у тексті даної постанови підстав, а не з тих, які вказані судом в мотивувальній частині рішення позов в межах заявлених позовних вимог є необґрунтованим та не підлягають задоволенню.

Зазначене свідчить, що оскаржене рішення суду першої інстанції частково ухвалене без додержання норм матеріального права.

Відповідно до частини четвертої статті 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Згідно ч.4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки під час розгляду справи судом апеляційної інстанції встановлено неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів вважає можливим вийти за межі доводів апеляційної скарги та частково задовольнити апеляційну скаргу, оскаржене рішення суду першої інстанції змінити у мотивувальній частині, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції також враховує, що Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає недоцільним давати аналіз іншим доводам апеляційної скарги, які не впливають на вирішення спору, а правові висновки Верховного Суду у наведених у апеляційній скарзі постановах є незастосовними у даній справі через не подібність правовідносин у тих справах із правовідносинами у даній справі.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 січня 2024 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції даної постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складений 02 травня 2024 року