ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 645/1514/23
Номер провадження 22-ц/818/1185/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Березюк А. І.,

представника позивачки адвоката Боднарчука С. Я.,

відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19 грудня 2023 року в складі судді Алтухової О.Ю. у справі № 645/1514/23 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання права на спадкування, витребування майна та визнання права власності в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2023 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання права на спадкування, витребування майна та визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її рідна тітка ОСОБА_7 .

У встановлений законом шестимісячний строк вона звернулася до Сьомої Харківської міської державної нотаріальної контори (далі- ХДНК) із заявою про прийняття спадщини після смерті тітки, було заведено спадкову справу № 9257/2019. Інші особи з заявами про прийняття спадщини до нотаріуса не зверталися.

Під час оформлення спадкових прав їй стало відомо, що ОСОБА_7 була зареєстрована не за місцем свого фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , а в квартирі АДРЕСА_2 .

У цій же квартирі на день смерті спадкодавця був зареєстрований її син ОСОБА_4 , а тому він вважається таким, що прийняв спадщину.

Внаслідок вказаних обставин вона фактично позбавлена можливості оформити свої спадкові права

В липні 2019 року вона звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_4 , в якій просила суд встановити факти, що ОСОБА_7 постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 і що ОСОБА_4 спадщину після померлої матері не прийняв.

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 28 грудня 2020 року у справі № 643/11022/19 її позов було залишено без задоволення у зв`язку з обранням неналежного способу захисту.

Вказує, що в мотивувальній частині рішення суд встановив, що ОСОБА_7 проживала за адресою АДРЕСА_1 , тобто, не разом із сином.

Під час розгляду цієї справи судом вона довідалась, що 03 березня 2020 року право власності на спадковий будинок було зареєстровано за ОСОБА_6 на підставі технічного паспорту на будинок та довідки про технічні характеристики на будинок, які внесені до реєстру в нечитабельному вигляді.

19 та 20 березня 2020 року спірний будинок було продано двома частинами ОСОБА_5 . В подальшому на підставі договору купівлі-продажу від 04 липня 2020 року право власності на будинок було зареєстровано за ОСОБА_1 .

30 квітня 2020 року позивачкою було подано скаргу до Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації Департаменту державної реєстрації та нотаріату Міністерства Юстиції України на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, за результатами розгляду якої наказом Міністерства юстиції України від 26 травня 2021 року №1873/5 скасовано рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_6 .

Зазначає, що вона є єдиним спадкоємцем після смерті тітки ОСОБА_7 , проте не може оформити спадщину у встановленому законом порядку.

Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_3 просила:

- визнати за нею право на спадкування всього майна, що належало ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , як її єдиного спадкоємця;

- витребувати будинок АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , як єдиного спадкоємця в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- визнати за нею право власності на будинок АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19 грудня 2023 року позов ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів на те, що померла ОСОБА_7 та її син ОСОБА_4 проживали за різними адресами на момент смерті спадкодавці, а тому підстави для визнання за ОСОБА_3 право власності на спірний будинок відсутні.

24 січня 2024 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Задерей Олександр Віталійович, на вказане судове рішення подав апеляційну скаргу, який, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин по справі, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що факт проживання ОСОБА_7 за адресою АДРЕСА_1 є обґрунтованим, проте наявним у справі доказам судом першої інстанції надана неналежна оцінка. Вказана адреса зазначалась ОСОБА_7 в якості її домашньої адреси, в тому числі у медичній документації. За цією адресою за півроку до смерті до ОСОБА_7 тричі до неї приїздила швидка допомога. Також, тіло спадкодавці було виявлено працівниками поліції саме за адресою АДРЕСА_1 . Вказаний наряд поліції було викликано ОСОБА_3 , а не її сином, який, у разі проживання з матір`ю мав вжити відповідні заходи

В межах справи № 643/11022/19 за позовом про встановлення фактів не проживання ОСОБА_7 за адресою реєстрації та неприйняття спадщини її сином ОСОБА_4 було допитану низку свідків, які підтвердили факт поживання ОСОБА_7 саме за адресою АДРЕСА_1 .

Проте, зважаючи на похилий вік цих осіб, наразі існують труднощі у позивача щодо забезпечення повторної явки до суду свідків для повторного допиту з тих самих питань.

Також вказувала, що інші учасники справи не заперечували щодо обставин місця проживання ОСОБА_7

02 березня 2024 року та 06 березня 2024 року ОСОБА_2 та ОСОБА_8 подано відзиви на апеляційну скаргу, в якому просили залишити її без задоволення у зв`язку з необґрунтованістю.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивачки адвоката Боднарчука С. Я., який підтримав апеляційну скаргу, відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які проти скарги заперечували, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт1 частини 1 статті 374ЦПК України).

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т. 1 а.с. 15).

Після її смерті відкрилася спадщина, а саме - житловий будинок АДРЕСА_1 , який належав померлій на підставі свідоцтва про право на спадщину від 19 лютого 1999 року.

В подальшому вказаний будинок було відчужено та наразі власником будинок АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 (том 1, а.с. 52).

За життя 21 травня 1999 року ОСОБА_7 було складено заповіт, за яким все своє майно, з чого б воно не складалося та де б воно не знаходилось померла заповідала своєму сину ОСОБА_4 (том 1, а.с. 134).

19 квітня 2019 року з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 звернулася ОСОБА_9 , яка є племінницею спадкодавці (том 1, ас. 133).

Також, 20 червня 2019 року заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 було подано її сином ОСОБА_4 (том 1, а.с. 132).

Відповідно до Інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 20 квітня 2019 року станом на 20 квітня 2019 року ОСОБА_7 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 разом з ОСОБА_4 та ОСОБА_10 (том 1, а.с. 135).

Постановою Сьомої Харківської міської державної нотаріальної контори від 02 жовтня 2020 року ОСОБА_3 відмовлено у видачі свідоцтва про спадщину. Постанова мотивована тим, що ОСОБА_4 є спадкоємцем за заповітом та був зареєстрований за однією адресою з померлою, а тому саме ним успадковане майно померлої ОСОБА_7 (том 1 а.с. 23).

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2020 року у справі № 643/11022/19 позов ОСОБА_11 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання спадкодавця за іншою адресою та встановлення факту неприйняття спадщини залишено без задоволення у зв`язку з обранням неналежного способу захисту (т. 1 а.с. 24-32).

Відповідно до листа Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради від 17 вересня 2020 року № 02-694/Н у період з 01 січня 2017 року по 01 листопада 2018 до ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 , було здійснено виклик бригад ЕМД три рази, а саме: 1) 11 травня 2018 року службою ЕМД був прийнятий виклик до ОСОБА_7 з приводу «погано із серцем». Бригадою ЕМД, що здійснювала обслуговування виклику, після огляду та зібрання анамнестичних відомостей хворій було надано допомогу згідно із поставленим попереднім діагнозом «Хронічна легенево-серцева недостатність»; 2) 11 серпня 2018 року службою ЕМД був прийнятий виклик до ОСОБА_7 з приводу «погано із серцем». Бригадою ЕМД, що здійснювала обслуговування виклику, після огляду та зібрання анамнестичних відомостей хворій було надано допомогу згідно із поставленим попереднім діагнозом «Пневмонія»; 3) ІНФОРМАЦІЯ_1 службою ЕМД був прийнятий виклик до ОСОБА_7 з приводу «померла». Бригадою ЕМД, що прибула на місце виклику, було встановлено «Смерть до прибуття бригади ЕМД» (том 4, а. с 69).

Листом Немишлянського ВП ГУНП в Харківській області від 09 жовтня 2020 року повідомлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 о 14:45 год до чергової частини відділу поліції поступив дзвінок від ОСОБА_3 , яка повідомила, що за адресою АДРЕСА_1 виявлено труп її тітки ОСОБА_7 . На місце виїхала СОГ-2, під час якого встановлено, що сусіди ОСОБА_7 були занепокоєні тривалою відсутністю ОСОБА_7 , про що повідомили її племінницю ОСОБА_3 , яка і викликала наряд поліції (том 2, а.с. 228).

У частині 1 статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (стаття 1258 ЦК України).

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частин 1, 2 статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина 3 статті 46 цього Кодексу).

Частиною 1 статті 1221 ЦК України визначено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Відповідно до частини 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Частиною 1 статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

У частині 1 статті 1270 ЦК України визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (частина 1 статті 1272 ЦК України).

Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Згідно з частиною 1 статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Частиною 1 статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема, у готелі чи у санаторії тощо).

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (у редакції, чинній на момент відкриття спадщини) реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

У постанові Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19 (провадження № 61-15380св20) викладено правовий висновок, згідно з яким державна реєстрація спадкоємця сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті спадкодавця за адресою реєстрації.

При розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини, коло спадкоємців, які прийняли спадщину, законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини. Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця.

У постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18) зроблено висновок, що у статті 1301 ЦК України підставою визнання свідоцтва недійсним передбачено відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо.

Згідно із статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивачкою не надано належних, допустимих та достатніх доказів проживання ОСОБА_7 у спадковому будинку, а не за місцем реєстрації.

Як вбачається з заповіту, складеному ОСОБА_7 , на ім`я її сина ОСОБА_10 , місцем проживання спадкодавиці визначено саме АДРЕСА_4 . Ця адреса також відповідно до Актового запису про смерть від 01 листопада 2018 року, є місцем проживання померлої. Доказів, що за вказаною адресою ОСОБА_7 була відсутня позивачем не надано.

Також судова колегія враховує, що складений ОСОБА_7 заповіт скасовано не було, тобто, її волевиявлення було спрямовано на передачу належного їй майна, зокрема спірного будинку, своєму сину, а тому судова колегія критично оцінює доводи позивачки щодо поганих стосунків між спадкодавицею та ОСОБА_10 , який від спадщини не відмовився, подавши заяву про її прийняття.

Звернення до комунальних служб та зазначення у заявах адреси АДРЕСА_5 років беззаперечно не свідчать, що померла постійно проживала саме за цією адресою на день смерті. Долучені довідки та листи складені в різний період часу та зі значними проміжками, а тому не є підставою вважати, що ОСОБА_7 вважала вказаний будинок місцем свого проживання.

Інші доводи апеляційної скарги на висновки суду не впливають, зводяться до необхідності переоцінки доказів, яким судом першої інстанції дана належна оцінка.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, тому підстави для його скасування відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 22 квітня 2024 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді І.В. Бурлака

В.Б. Яцина