ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3381/24 Справа № 212/8362/19 Суддя у 1-й інстанції - Дехта Р.В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.

суддів Зубакової В.П., Агєєва О.В.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 грудня 2023 року, ухваленого суддею Дехтою Р.В. у м.Кривому Розі, Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 12 грудня 2023 року,

УСТАНОВИВ

У вересні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до відповідача ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна в натурі.

Уточненою позовною заявою від 13 липня 2023 року, поданою до канцелярії суду представником позивача, ОСОБА_3 було уточнено позовні вимоги.

Представник позивача зазначила, що з 21 серпня 1987 року по 29 квітня 2015 року позивач та відповідач перебували у шлюбі.

За період шлюбу позивачем та відповідачем сумісно за спільні кошти на потреби сім`ї було придбано Гараж № НОМЕР_1 в Обслуговуючому кооперативі Товариство власників індивідуальних гаражів «Індустріальний», придбаний у 2001 році.

07.09.2017 року відповідач переоформила спірний гараж на свого батька, докази чого знаходяться в матеріалах справи. Відповідно до висновку про оцінку майна вартість спірного майна складає 142 000 гривень.

Позивач просив суд визнати спільною сумісною власністю подружжя Гараж № НОМЕР_1 в Обслуговуючому кооперативі Товариство власників індивідуальних гаражів «Індустріальний», придбаний у 2001 році, вартістю 142 000 (сто сорок дві тисячі) гривень.

В порядку поділу майна подружжя стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , грошову компенсацію вартості 1/2 частини Гаражу № НОМЕР_1 в Обслуговуючому кооперативі Товариство власників індивідуальних гаражів «Індустріальний», у розмірі 71 000 (сімдесят одна тисяча) гривень. Вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 грудня 2023 року ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , грошову компенсацію вартості частини гаражу № НОМЕР_1 в Обслуговуючому кооперативі товариства власників індивідуальних гаражів «Індустріальний» у розмірі 71 000 (сімдесят одна тисяча) гривен 00 копійок.

Відповідач ОСОБА_2 , будучи незгодною з ухваленим судовим рішенням подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність і необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, ухваленого з неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права, просить його скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у повному обсязі відмовити ОСОБА_1 в задоволенні його позовних вимог та вирішити питання по судовим витратам, стягнувши з позивача на її користь витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги та витрати на правничу допомогу в судах першої і апеляційної інстанції, в загальному розмірі 15 792,50 грн.

При цьому скаржник зазначає, що позивач ОСОБА_1 надіславши до суду уточнену позовну заяву в редакції від 28.01.2022 не звернувся до суду із заявою про поновлення процесуального строку для подання уточненого позову, а також не направив учасникам справи копії уточненого позову, тому суд повинен повернути уточнений позов.

Відповідач наголошує на чисельних порушеннях судом першої інстанції норм процесуального права, вказує на незаконність ухвали від 27.07.2023 про поновлення позивачу строку для подачі третього уточненого позову. Наголошує на тому, що стороні відповідача незрозуміло, яку саме (в якій редакції) позовну заяву ОСОБА_1 суд прийняв рішення розглядати.

Окрім того, відповідач вважає, що жоден з документів, наданих ОК ТВІГ «Індустріальний», що містяться в матеріалах справи, не є належними письмовими доказами, які б свідчили про наявність вчиненого правочину, що полягає у набутті ОСОБА_2 права власності на спірний гараж, тобто позивачем не доведено належність майна до спільної сумісної власності подружжя.

Відповідач зазначає, що відсутність права спільної сумісної власності на спірний гараж за подружжям Борух, виключає обов`язок відповідача ОСОБА_2 сплати компенсації вартості його частки позивачу ОСОБА_1 .. ОСОБА_1 не доведено суду та не надано належних доказів стосовно предмета спору, зокрема, яким чином придбано спірний гараж, за яких обставин, за яку суму грошових коштів та джерело походження цих грошових коштів, чи належали ці гроші подружжю, та не надано правовстановлюючих документів на цей об`єкт нерухомого майна.

Окрім того, відповідач вважає, що наданий позивачем висновок про оцінку спірного майна не може бути прийнятий судом як доказ оцінки цього спірного об`єкту, оскільки він не є належним оціночним документом.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача, представник позивача адвокат Кукленко О.В., просить залишити без змін оскаржуване судове рішення, а апеляційну скаргу без задоволення.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що що 21 серпня 1987 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, про що Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області зроблено відповідний актовий запис №859.

29 квітня 2015 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, про що зроблено відповідний актовий запис №51.

Судом встановлено, що 09 лютого 2001 року Протоколом №1 засіданням правління ОВІГ «Індустріальний» ОСОБА_2 прийнято до членів кооперативу ОВІГ «Індустріальний» з 29.10.2000 року, гараж №328.

Також дана обставина встановлена відповіддю Обслуговуючого кооперативу Товариство власників індивідуальних гаражів «Індустріальний» на ухвалу Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12.05.2023 року.

Судом встановлено, що на час розгляду інших цивільних справ про поділ майна подружжя, гараж № НОМЕР_1 в Обслуговуючому кооперативі Товариство власників індивідуальних гаражів «Індустріальний» відповідач переоформила без згоди позивача на свого батька - 07.09.2017 року, що підтверджується заявою відповідача від 07.09.2017 року.

Також в матеріалах справи міститься заява ОСОБА_5 від 07.09.2017 року, в якій ОСОБА_5 просить Голову ОВІГ «Індустріальний» прийняти його в члени кооперативу у зв`язку з переоформленням на нього гаражу № НОМЕР_1 його донькою ОСОБА_2 .

Дана обставина, а саме переоформлення спірного гаражу відповідачем на свого батька, ОСОБА_5 , також підтверджена представником відповідача.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , виходив з того, що спірний гараж було придбано відповідачем у період шлюбу з позивачем, та було відчужено вже після розірвання шлюбу, що порушує право позивача порушено, тому позовна вимога позивача щодо стягнення грошової компенсації вартості майна подружжя підлягає задоволенню. Визнання спільною сумісною власністю подружжя спірного гаража не є можливим, оскільки спірне майно не зареєстровано як об`єкт речового у форма права власності на нерухоме майно.

За вимогами ст.ст.263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте суд першої інстанції не з`ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та не виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв`язку із чим рішення в даній справі неможна повністю визнати законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 19-1 ЗУ «Про кооперацію», член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу має право володіння, користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, дачею, гаражем, іншою будівлею, спорудою або приміщенням кооперативу, якщо він не викупив це майно. У разі викупу квартири, дачі, гаража, іншої будівлі, споруди або приміщення член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного кооперативу чи іншого відповідного кооперативу стає власником цього майна. Право власності на таке майно у члена кооперативу виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону.

Відповідно до положень підпункту 1 ч.1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Суд першої інстанції відмовив позивачу у задоволенні його позовної вимоги про визнання спільною сумісною власністю подружжя спірного гаража, пославшись на те, що, оскільки спірне майно не зареєстровано як об`єкт речового права у формі права власності на нерухоме майно, його неможливо визнати спільною сумісною власністю.

Згідно положень ч.1 ст.181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Згідно змісту ч.1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до норм ч.1 ст.190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

За змістом ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч.1 ст.328 ЦК України).

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (ч.4 ст.334 ЦК України).

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (ч.3 ст.358 ЦПК України).

Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення грошової компенсації вартості спірного гаража з відповідача ОСОБА_2 , оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що спірний гараж № НОМЕР_1 є об`єктом нерухомості, матеріали справи не містять підтверджень реєстрації права власності на будь-кого з подружжя у встановленому законом порядку на цей об`єкт, а відтак відсутні підстави для компенсації відповідачем частки вартості майна, яке не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до положень п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, оскільки судом неправильно застосовано норми матеріального права, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову позивачеві у задоволені його позовних вимог у повному обсязі.

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь понесені судові витрати пов`язані з розглядом справи в судах першої і апеляційної інстанції в загальному розмірі 15 792,50 грн., які складаються з наступних витрат: судовий збір за подачу апеляційної скарги 1 792,50 грн.; витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції 7 000 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в сумі 7 000 грн.

На підтвердження цих вимог відповідачем до апеляційної скарги додано наступні документи: Договір про надання правової допомоги від 27 листопада 2019 року, укладений між адвокатом Васильченко Н.Г та ОСОБА_2 ; Додаток № 1 до зазначеного Договору від 27.11.2019, де сторонами погоджено оплата Клієнтом Адвокату винагороди в розмірі 7 000 грн. за вирішення правових питань та участь у розгляді справи в суді першої інстанції; Договір на надання правової допомоги в суді апеляційної інстанції, укладений 25 грудня 2023 року між тими ж сторонами; Додаток до цього Договору від 25.12.2023, де сторонами також визначена оплата Клієнтом Адвокату винагороди в розмірі 7 000 грн. за вирішення правових питань та участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції ; Квитанції про сплату ОСОБА_2 адвокату Васильченко Н.Г. грошових коштів по 7 000 грн. : 27.11.2019 та 25.12.2013; ордер на надання правничої (правової допомоги) від 25 25 грудня 2013; Свідоцтво про право заняття адвокатською діяльністю №1309 від 12 жовтня 2004 року; платіжна інструкція про сплату судового збору в сумі 1792,50 грн. (а.с.19-26, т.2).

Положеннями статті 59 Конституції України встановлено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до пункту 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства, зокрема є: відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Метою запровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективного захисту своїх прав в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Відповідно до статті 131 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

За змістом статті 1 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність).

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 134 ЦПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (надання послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;

3) розподіл судових витрат (стаття 141 ЦПК України).

Згідно із статтею 133 УПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 цього Кодексу).

За змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Водночас, за приписами частини шостої статті 137 ЦГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Колегія суддів звертає увагу, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині другій статті 141 ЦПК України: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог).

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відтак, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ятою, шостою статті 137 ЦПК України).

У постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі №905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі №922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Отже, під час вирішення питання про розподіл витрати на професійну правничу допомогу суд: має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертої статті 137 ЦПК України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони.

Оскільки зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, у відповідності до частин п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони з підстав недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт, суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (аналогічна правова позиція викладена в постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, від 22.11.2019 у справі №902/347/18, від 22.11.2019 у справі №910/906/18, від 06.12.2019 у справі №910/353/19).

У відзиві на апеляційну скаргу сторона позивача не просила зменшити розмір витрат на правничу допомогу, однак посилалась на те, що стороною відповідача не надано достатніх доказів понесених витрат, а саме документів про оплату гонорару, оформлених у встановленому законом порядку, доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт, детального опису виконаних адвокатом послуг, тому вимоги не підлягають задоволенню.

Колегія суддів не погоджується з такими доводами представника позивача ОСОБА_3 , з огляду на те, наведеними вище доказами, доданими до апеляційної скарги вимоги сторони відповідача про розмір витрат на правничу допомогу доведені в повному обсязі.

За наведених вище обставин колегія суддів вважає, що вимоги сторони відповідача про відшкодування витрат по правничій допомозі підлягають повному задоволенню, як і підлягають задоволенню вимоги про стягнення з позивача на користь відповідача судового збору за подачу апеляційної скарги.

Керуючисьст.ст.367, 374, 376, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 грудня 2023 року про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 заявлених до ОСОБА_2 скасувати, ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Стягнути з позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 14 000 грн. (чотирнадцять тисяч гривень 00 копійок) та 1792,50 грн. судового збору, що разом складає 15 792,50 грн. (п`ятнадцять тисяч сімсот дев`яносто дві гривні 50 копійок).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає

Повний текст судового рішення складено 22 квітня 2024 року.

Головуючий:

Судді: