ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/5096/23 Головуючий суддя І інстанції Бобко Т. В.
Провадження № 22-ц/818/1435/24 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про встановлення факту
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2024 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Бурлака І.В., Маміної О.В.,

за участю секретаря судового засідання Зінченко М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Нев`ядомського Антона Дмитровича на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2024 року, по справі №953/5096/23, за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи військова частина НОМЕР_1 , Міністерство оборони України, про встановлення факту родинних відносин,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник Нев`ядомський А.Д. , у червні 2023 року звернулась до суду із заявою, в якій просила встановити юридичний факт родинних відносин, що померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є її сином. Зазначила, що її син помер під час служби у Збройних силах України, але внаслідок неможливості підтвердити спорідненість зі своїм сином, вона не може подати документи до Збройних сил України для отримання відповідних виплат у зв`язку зі смертю свого сина та отримати особисті речі сина, які залишились у військовій частині за місцем проходження ним на день смерті служби. В якості заінтересованої особи вказала Шевченківський відділ у місті Харкова Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області.

Вказала, що вона не реєструвала народження своєї дитини, батько дитини невідомий. На підтвердження своїх доводів надала копії особистих документів свого сина та зазначила, що її доводи можуть підтвердити свідки та можливо проведення відповідної судової імунологічної експертизи.

Ухвалою Київського районного суду міста Харкова від 26 червня 2023 року провадження у справі відкрито в порядку окремого позовного провадження.

У серпні 2023 року через свого представника ОСОБА_1 уточнила свою заяву про встановлення юридичного факту та змінила в ній зацікавлених осіб на військову частину НОМЕР_1 , де її син проходив службу на день смерті, та Міністерство оборони України. Повторила свої доводи та мету для встановлення юридичного факту: бажання заявниці звернутися до відповідних структурних підрозділів Міністерства оборони України (ТЦК та СП) для отримання грошової допомоги, а також - до військової частини, в якій ОСОБА_4 проходив службу, для отримання його особистих речей (а.с. 57-64).

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 04 серпня 2023 року було прийнято до розгляду уточнену заяву (а.с. 99-100).

Під час розгляду справи представник Міністерства оборони України - офіцер Східного територіального юридичного відділу майор юстиції Володимир Лисенко звернувся до суду із заявою про залишення заяви без розгляду на підставі ч. 6 ст. 294 ЦПК України з підстав наявності спору про право. Ари цьому просив врахувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18. Представник зазначив, що заявник у своїй заяві по суті просить встановити юридичний факт, що померлий військовослужбовець ОСОБА_4 є сином ОСОБА_1 , тобто від встановлення факту визнання заявника членом сім`ї померлого військовослужбовця залежить виникнення її права на отримання статусу члена сім`ї загиблого Захисника України та на отримання одноразової грошової допомоги, тоді як Міністерство оборони України заперечує проти встановлення такого факту. Таким чином у заявника фактично виник спір зокрема з органом, який призначає та виплачує відповідну допомогу і який заперечує проти встановлення юридичного факту, що виключає можливість розгляду поданої заяви в порядку окремого провадження.

25 січня 2024 року представник заявника - адвокат Нев`ядомський А.Д. надав суду письмові заперечення з приводу клопотання представника Міністерства оборони України про залишення заяви без розгляду, в яких зазначив, що наявність спору про право, на який посилається представник заінтересованої особи відсутня, адже встановлюється лише факт споріднення між заявником ОСОБА_1 та її померлим сином, колишнім військовослужбовцем - ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , а тому, заява про встановлення факту, що має юридичне значення, не містить вимог та оскарження дій Міністерства оборони України. Зверненню ОСОБА_1 із заявою до суду передувала відсутність доказів на підтвердження статусу члена сім`ї (сина) померлого військовослужбовця ОСОБА_4 . ОСОБА_1 просить суд надати лише оцінку наявності факту родинних відносин між нею та її сином ОСОБА_4 . Виходячи з наведеного, просив відмовити в задоволенні заяви представника Міністерства оборони України про залишення заяви без розгляду.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2024 року заяву представника заінтересованої особи Міністерства оборони України - офіцера Східного територіального юридичного відділу майора юстиції Володимира Лисенка про залишення заяви без розгляду задоволено. Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особи військова частина НОМЕР_1 , Міністерство оборони України, про встановлення факту родинних відносин - залишено без розгляду.

Ухвала мотивована тим, що у спірних правовідносинах саме Міністерство оборони України є спеціальним суб`єктом, який відповідно до вимог Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25 грудня 2013 року «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» зі змінами та доповненнями, уповноважений на призначення одноразової грошової допомоги, яку має на меті отримати заявниця у разі встановлення вищевказаного факту.

Таким чином, під час розгляду справи у порядку окремого провадження судом з`ясовано наявність спору про право, що відповідно до ч. 6 ст. 294 ЦПК України є безумовною підставою для залишення заяви без розгляду. Рішення суду про залишення заяви без розгляду не позбавляє ОСОБА_1 права, передбаченого ст. 3 ЦПК України, звертатися до суду за захистом своїх невизнаних чи оспорюваних прав в позовному провадженні з залученням до справи тих осіб, на права та обов`язки яких може вплинути вирішення спору.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Нев`ядомський А.Д. подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що наявність спору про право в даній справі відсутня, адже встановлюється лише факт споріднення між заявником та її померлим сином ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , заява не містить вимог та оскарження дій Міністерства оборони України.

Вказує, що необхідність встановлення факту родинних відносин для отримання спадщини саме по собі не свідчить про наявність спору.

Зауважує, що суди мають встановлювати між ким існує спір, хто є спадкоємцем у порядку, передбаченому спадковим правом, який би оспорював право заявника на прийняття спадщини, оскільки існування спору про право повинно бути реальним, а не гіпотетичним.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення заявниці та її представника, представника МО України, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вказаним вимогам ухвала суду першої інстанції не відповідає.

Залишаючи без розгляду заяву ОСОБА_1 на підставі ч.6 ст.235 ЦПК України суд зазначив, що факт про встановлення якого просить заявник, пов`язується із наступним вирішенням спору про право, а тому такий спір має вирішуватися в порядку позовного, а не окремого провадження з огляду на імперативну вказівку закону.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду.

Відповідно до положень частини першої та другої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження, позовного провадження (загального або спрощеного), окремого провадження.

Відповідно до статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження зокрема справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Такий правовий висновок висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18.

Згідно із пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Перелік фактів, які можуть бути встановлені судом визначений частиною першою статті 315 ЦПК України і він не є вичерпним, а саме, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки для заявника: право на спадщину, право на пенсію у зв`язку із втратою годувальника, одержання компенсації тощо.

Згідно із частиною другою статті 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Частиною першою статті 316 ЦПК України визначено, що заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.

У своїй заяві ОСОБА_1 просила встановити факт родинних відносин, а саме: той факт, що ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 є сином ОСОБА_1 .

Вказує, що метою звернення з даною заявою необхідність подальшого звернення як матері військовослужбовця, в якого інших рідних та близьких людей не залишилось, до відповідних структурних підрозділів Міністерства оборони України (ТЦК та СП) для отримання грошової допомоги, а також звернення до військової частини, в якій ОСОБА_4 проходив військову службу для отримання особистих речей сина.

Суд першої інстанції не звернув уваги, що згідно правових норм ч. 4 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII) військові формування, військовослужбовці яких загинули чи померли в період проходження військової служби, подають їх сім`ям і батькам допомогу в проведенні похорону і компенсують матеріальні витрати на ритуальні послуги та на спорудження пам`ятників у розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Батькам та неповнолітнім дітям, а також дітям - особам з інвалідністю з дитинства (незалежно від їх віку) військовослужбовців, які загинули чи померли або пропали безвісти в період проходження військової служби, державою виплачується одноразова грошова компенсація в розмірі суми державного страхування військовослужбовців з урахуванням коефіцієнта індексації грошових доходів.

Відповідно до ст. 16 Закону № 2011-XII:

п. 1. Одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

п. 2. Одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі:

1) загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби;

2) смерті військовослужбовця, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце в період проходження ним військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, нещасного випадку, пов`язаних з проходженням військової служби;

У випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення).

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - Порядок № 975).

Вказані нормативні акти свідчать, що одноразова грошова компенсація за своєю правовою природою є гарантованою державою соціальною допомогою, яка виплачується, зокрема, членам сім`ї військовослужбовця у разі, якщо смерть настала під час виконання військовослужбовцем обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби та виплачується членам сім`ї військовослужбовця, якщо смерть настала під час виконання військовослужбовцем обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби.

Отже, той факт, який заявниця просить встановить суд, у даному випадку дійсно має юридичне значення для отримання заявницею вказаних грошових сум.

Однак, суд першої інстанції залишивши заяву без розгляду у своїх висновках не взяв до уваги наступні правові висновки, які були висловлені за аналогічних обставин справи у п.п. 98-105, 107 постанови ВП ВС від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23).

За приписами частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи, що метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, зверненню до адміністративного суду з позовом передує звернення особи до суб`єкта владних повноважень, за наслідками розгляду якого особа набуває права оскаржити до суду адміністративної юрисдикції рішення, дії або бездіяльність такого суб`єкта владних повноважень, що відповідає меті та завданням адміністративного судочинства, визначеним статтею 2 КАС України.

Частиною другою статті 245 КАС України визначено перелік судових рішень, які уповноважений прийняти адміністративний суд у разі задоволення позову. Встановлення факту, що має юридичне значення, серед цього переліку відсутнє.

Тобто у разі вирішення справи в порядку адміністративного судочинства, встановлення факту, що має юридичне значення, має бути визначено судом у резолютивній частині судового рішення, що не передбачено КАС України.

У той же час перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним. Зокрема, згідно з пунктом 5 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Статтею 19 ЦПК України визначені справи, що відносяться до юрисдикції загальних судів. У частині першій цієї статті встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. У частині сьомій вказаної статті регламентовано, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Водночас у частині шостій статті 294 ЦПК України визначено, що суд залишає заяву про встановлення факту, без розгляду якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, і роз`яснює заінтересованими особами особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства.

Встановлення факту родинних відносин між заявницею та її померлим сином призведе до реалізації прав заявниці на отримання грошових виплат, що у свою чергу не свідчить про наявність спору про право цивільне. Спір у порядку адміністративного судочинства може виникнути лише у разі після звернення заявниці з відповідними вимогами до органів військового управління про виплату відповідних грошових сум та отримання нею в цьому відмову. Тому

Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Тобто, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 180/2132/21.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що існування спору про право повинно бути реальним, а не гіпотетичним (див. постанови Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 336/709/18-ц, від 14 квітня 2021 року у справі № 205/2102/19-ц, від 28 квітня 2021 року у справі № 520/19532/19 (провадження № 61-13709св20), від 15 листопада 2021 року у справі № 554/10125/20 (провадження № 61-12758св21), від 03 серпня 2022 року у справі № 759/12740/21 (провадження № 61-126св22)).

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про наявність спору про право, та не визначив з ким у заявниці виник спір та його зміст.

Підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали (пунктом 4 частини 1 статті 379 ЦПК України).

Оскільки суд першої інстанції порушив норми цивільного процесуального права, які привели до постановлення помилкової ухвали, відповідно до пункту 4 частини 1 статті 379 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує ухвалу суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну представника ОСОБА_1 - адвоката Нев`ядомського Антона Дмитровича задовольнити.

Ухвалу Київського районного суду м.Харкова від 12 лютого 2024 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 22 квітня 2024 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді І.В.Бурлака.

О.В.Маміна.