ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 квітня 2024 року

м. Харків

справа № 645/8704/21

провадження № 22-ц/818/1356/24

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю..,

за участю секретаря: Куцай К.І.,

учасники справи:

позивач - Харківська міська рада,

відповідачі - ОСОБА_1 ,

треті особи - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Некрасова Н.А., Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, Немишлянська окружна прокуратура м. Харкова,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом Харківської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Некрасова Н.А., Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, Немишлянська окружна прокуратура м. Харкова про визнання спадщини відумерлою, витребування майна із чужого незаконного володіння за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 08 січня 2024 року, постановлене під головуванням судді Шевченко Г.С., -

в с т а н о в и в:

У грудні 2021 року Харківська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Некрасова Н.А., Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, Немишлянська окружна прокуратура м. Харкова про визнання спадщини відумерлою, витребування майна із чужого незаконного володіння.

Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 08 січня 2024 року позов задоволено. Визнано відумерлою спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 і складається з квартири АДРЕСА_1 , та передано вказану квартиру у власність Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради. Витребувано квартиру АДРЕСА_1 від добросовісного набувача ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради. Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Харківської міської ради судовий збір в розмірі 9 427,50 грн 50 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі; вирішити питання розподілу судових витрат.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; відповідач зазначає, що вона є добросовісним набувачем спірної квартири. ОСОБА_1 вважає, що єдиною можливою правовою підставою для витребування у неї оспорюваної квартири є вимоги п.3 ч.1 ст. 388 ЦК України. При цьому позивач має довести факт набуття права власності та володіння спірним майном та факт вибуття з його власності (володіння) поза його волею. Разом з тим Харківська міська рада не набула права власності на вказану квартиру, спадщина відумерлою не визнана. Також посилається на те, що судом першої інстанції не застосовано строки позовної давності до спірних правовідносин, про які вона заявляла під час розгляду справи. Тому вважає, що позовні вимоги є безпідставними.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що окрім власників, на час відкриття спадщини у вказаній квартирі інші особи зареєстровані не були. Згідно з інформаційними довідками зі Спадкового реєстру №45517036, №45517182 від 24.10.2016 року після смерті ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спадкові справи не заводились, свідоцтва про право на спадщину не видавались. Перебування спірної квартири у володінні відповідача ОСОБА_1 порушує інтереси держави в особі Харківської міської ради, які випливають з встановленого ст. 1277 ЦК України порядку визнання спадщини відумерлою. Оскільки Харківська міська рада, якій належить спірна квартира в силу відумерлості спадщини, не була стороною договору купівлі-продажу від 20.05.2016 року, у зв`язку з чим, відповідне нерухоме майно вибуло з володіння власника не з його волі іншим шляхом, а саме на підставі договору купівлі-продажу від 20.05.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Некрасовою Н.А. та зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за №301 та вчиненого від імені померлих ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі підроблених документів, є нікчемним. Отже звернення Харківської міської ради до суду відповідає законній меті, оскільки спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання щодо вибуття майна, яке становить відумерлу спадщину, з володіння територіальної громади. У зв`язку з цим, не порушується принцип справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами фундаментальних прав окремої особи. Так як витребуванням майна у добросовісного набувача на останнього не покладається надмірний тягар, оскільки відповідно до законодавства він має засоби юридичного захисту свого цивільного права, відповідно до ч. 1 ст. 661 ЦК України. Також суд першої інстанції зазначив, що поданий 28 грудня 2021 року позов у цій справі є таким, що пред`явлений у межах позовної давності, оскільки позовну давність за обставинами порушення права в цьому випадку слід обраховувати з 08 квітня 2021 року - моменту прийняття постанови Верховним Судом у справі за позовом заступника керівника Харківської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Некрасова Н.А., про визнання спадщини відумерлою, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, якою касаційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури в інтересах держави в особі ХМР залишено без задоволення, ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28.01.2020 року у незміненій частині та постанову Харківського апеляційного суду від 20.08.2020 року залишено без змін

Такі висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_1 на праві власності належала ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , відповідно до даних КП «Харківське міське БТІ» та зареєстровано на підставі розпорядження №1832 від 01.02.2000 року.

Право власності ОСОБА_3 та ОСОБА_6 підтверджується свідоцтвом про право власності № 8-199013 від 01.02.2000 року, виданим Головним управлінням економіки та комунального майна Управління та приватизації Центра приватизації державного житлового фонду.

З довідки відділу державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції №10324/04-12-04-06 від 11.11.2014 року вбачається, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 (актовий запис №11370), а ОСОБА_3 - 09.07.2013 року (актовий запис № 9225).

Після смерті ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1 .

Даних про прийняття спадщини будь-ким із спадкоємців матеріали справи не містять.

17.06.2014 року ОСОБА_5 набув у невстановлений в ході розслідування спосіб підроблений документ, а саме: договір купівлі-продажу від 26.05.2014 року, укладений між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Бакумовою А.В. та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 954. На час укладання спірного договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вже не було в живих.

Вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04.07.2016 року у справі №645/11146/14-к ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, тобто використання завідомо підробленого документа.

Встановлено, що за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на час розгляду кримінального провадження Фрунзенським районним судом м. Харкова на ім`я ОСОБА_5 було зареєстровано право власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , на підставі іншої угоди, а саме: договору купівлі-продажу, посвідченого 26.05.2014 року приватним нотаріусом ХМНО Салигою Н.А.

Крім того ОСОБА_5 20.04.2016 року надав ОСОБА_4 довіреність на продаж квартири АДРЕСА_1 , яка посвідчена приватним нотаріусом ХМНО Свергуновою В.А., за реєстровим номером 1204.

На підставі вказаної довіреності ОСОБА_4 від імені ОСОБА_5 20.05.2016 року продала ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

Договір купівлі-продажу зазначеної квартири від 20.05.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Некрасовою Н.А. та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №301.

Як на підставу позовних вимог, Харківська міська рада посилалася на те, що заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 вересня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Харківської області від 02.08.2018 року, позов заступника керівника Харківської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Некрасова Н.А. про визнання спадщини відумерлою, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння - задоволено. Визнано відумерлою спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і складається з квартири АДРЕСА_1 , визнано право власності на вказану квартиру за територіальною громадою м. Харкова в особі Харківської міської ради. Витребувано квартиру АДРЕСА_1 від добросовісного набувача ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради. Постановою Верховного Суду від 09.10.2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 задоволено частково. Заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 вересня 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 02.08.2018 року скасовано. Справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28.01.2020 року позовну заяву заступника керівника Харківської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі ХМР залишено без розгляду. Постановою Харківського апеляційного суду від 20.08.2020 року ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28.01.2020 року змінено в частині мотивів, посилаючись на те, що зробивши обґрунтований висновок щодо недоведеності прокурором підстав для здійснення представництва в суді, суд першої інстанції помилково вважав підставою для залишення позову без розгляду п. 1 ч. 1 ст. 257 ЦПК України. Постановою Верховного Суду від 08.04.2021 року касаційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури в інтересах держави в особі ХМР залишено без задоволення. Ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28.01.2020 року у незміненій частині та постанову Харківського апеляційного суду від 20.08.2020 року залишено без змін. Позивач вказував, що право власності на квартиру було зареєстровано за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності №8-00-199013 від 01.02.2000 року, виданого ГУ економіки та комунального майна Управління приватизації Центра приватизації державного житлового фонду. Згідно довідки відділу державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції №10324/04-12-04-06 від 11.11.2014 року ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 (актовий запис №11370), а ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 (актовий запис № 9225). Згідно з інформаційними довідками зі Спадкового реєстру №45517036, №45517182 від 24.10.2016 року та листа 12 ХДНК від 24.10.2016 року №3540/01-16 після смерті ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спадкові справи не заводились, свідоцтва про право на спадщину не видавались. Згідно інформаційних довідок з Реєстру територіальної громади м. Харкова від 29.11.2021 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 . Крім того, зазначив, що ОСОБА_5 17.06.2014 року набув в невстановлений в ході розслідування за кримінальним провадженням №60001529 спосіб підроблений документ, а саме: договір купівлі-продажу від 26.05.2014 року, укладений між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Бакумовою А.В. та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №954. ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , яким на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 , померли ІНФОРМАЦІЯ_5 та 09.07.2013 року Таким чином, на момент укладання вказаного договору купівлі-продажу від 26.05.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Бакумовою А.В. та зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за № 954, ОСОБА_6 та ОСОБА_3 померли. Вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04.07.2016 року. у справі №645/11146/14-к ОСОБА_5 визнано винним за ч. 4 ст. 358 КК України, тобто використання завідомо підробленого документа. ОСОБА_4 на підставі довіреності, виданої ОСОБА_5 та посвідченої 20.04.2016 року приватним нотаріусом ХМНО Свергуновою В.А. за реєстровим номером 1204, 20.05.2016 року продано квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_1 . Договір купівлі-продажу зазначеної квартири від 20.05.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Некрасовою Н.А. та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №301. Згідно з п. 4 вказаного договору за звітом про оцінку майна №1020563_12042016_МN08-160412-001 оціночна вартість майна складає: 628 500 грн. Незаконними діями з відчуження квартири завдано збитків державі в особі Харківської міської ради, оскільки на час смерті Кузнецових ніхто не мешкав в квартирі, до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини ніхто не звертався, тобто вказана квартира повинна перейти у власність Харківської міської ради, як відумерла спадщина. Згідно з даними інформаційної довідки з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів, нотаріальний бланк серії ВРА №006358 значиться як викрадений 18.08.2010 року у нотаріуса ОСОБА_8 Великомихайлівської районної ДНКУ Одеської області. Встановлено, що за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на час розгляду кримінального провадження Фрунзенським районним судом м. Харкова на ім`я ОСОБА_5 було зареєстровано право власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , на підставі іншої угоди, а саме: договору купівлі-продажу, посвідченого 26.05.2014 року приватним нотаріусом ХМНО Салигою Н.А. Згідно з даними КП «Харківське міське БТІ» право власності на вказану квартиру було зареєстровано за ОСОБА_3 та ОСОБА_6 на підставі розпорядження №1832 від 01.02.2000 року. Також право власності Кузнєцових підтверджується свідоцтвом про право власності № 8-199013 від 01.02.2000 року, виданим Головним управлінням економіки та комунального майна Управління та приватизації Центра приватизації державного житлового фонду. Крім того, встановлено, що ОСОБА_5 20.04.2016 року надав ОСОБА_4 довіреність на продаж квартири АДРЕСА_1 , яка посвідчена приватним нотаріусом ХМНО Свергуновою В.А., за реєстровим номером 1204. На підставі вказаної довіреності ОСОБА_4 від імені ОСОБА_5 20.05.2016 року. продала ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу зазначеної квартири від 20.05.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Некрасовою Н.А. та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №301. Однак, в момент вчинення вказаних вище правочинів ОСОБА_5 не мав права власності на квартиру АДРЕСА_1 , що свідчить про відсутність в нього цивільної дієздатності (встановлено вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04.07.2016 року у справі №645/11146/14-к). Правочин, вчинений від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі підроблених документів є нікчемним, у зв`язку з чим представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом.

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У справі, яка переглядається, Харківська міська рада звернулася до суду з позовом до відповідачки, у якому просила: визнати відумерлою спадщину після смерті ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що складається з квартири АДРЕСА_1 та витребувати у добросовісного набувача зазначену квартиру.

Правовідносини, щодо спадкування в основному регулюються главою 86 ЦК України.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу) (частини перша та друга статті 1220 ЦК України).

Відповідно до глави 86 ЦК України за загальним правилом спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово та на підставі споріднення. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Однак, положення зазначеної глави ЦК України передбачають також спадкування не тільки на підставі споріднення, а й за фактом спільного проживання (статті 1258-1265). Зокрема, за положеннями статті 1264 і 1265 ЦК України передбачається, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини та інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно (п`ята черга спадкування), причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення.

Відтак, законодавство про спадщину передбачає, що перехід прав на спадкове майно відбувається на підставі споріднення або факту спільного проживання зі спадкодавцем протягом п`яти років до часу відкриття спадщини як член сім`ї спадкодавця. Право підтверджуючим документом на спадкове майно при цьому є свідоцтво про право на спадщину (стаття 66 Закону України «Про нотаріат»). Відсутність таких спадкоємців та інших осіб, що спільно проживали зі спадкодавцем як члени сім`ї, свідчить про відсутність спадкоємців усіх п`яти черг, передбачених законом.

Одночасно ЦК України запобігає таким ситуаціям, коли відсутність спадкоємців має наслідками відсутність власників спадкового майна та його занепад. А тому передбачає у такому випадку перехід прав на це майно до територіальної громади за місцем знаходження цього майна (стаття 1277 ЦК України). Відтак у разі відсутності спадкоємців за заповітом чи за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття у територіальної громади виникає інтерес щодо переходу спадкового майна у власність громади.

Зокрема, частини перша та друга статті 1277 ЦК України в редакції, чинній на час подання позову до суду, визначає, що в разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини.

Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини (частина третя статті 1277 ЦК України та частина перша статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» в редакції, чинній на час подання позову до суду).

Однак відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається з моменту реєстрації цього права.

Зміст зазначених норм права свідчить про те, що спадщина набуває статусу відумерлої саме після набуття чинності рішенням суду про визнання її такою, а право власності на зазначене майно набувається у територіальної громади з моменту реєстрації цього права за громадою. При цьому слід зауважити, що якщо спадкоємці повинні заявити про прийняття спадщини у строк шість місяців із часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України), то територіальна громада зобов`язана подати заяву про визнання спадщини відумерлою лише після спливу одного року із часу відкриття спадщини (частина друга статті 1277 ЦК України).

Відповідно до положення глави дев`ятої розділу IV ЦПК України справи за заявою про визнання спадщини відумерлою розглядаються в окремому провадженні із залученням органу самоврядування та усіх заінтересованих осіб.

За змістом зазначених норм цивільного та цивільного процесуального права, орган місцевого самоврядування не є спадкоємцем у справі та не залучається до спадкування. Однак у зв`язку з відсутністю інших спадкоємців у нього виникає цивільний інтерес на визнання спадщини відумерлою та отримання її у власність територіальної громади. Зазначене надає підстави місцевій раді звертатись до суду як із заявами про визнання спадщини відумерлою у порядку окремого провадження та у подальшому оформити своє право власності на таке майно, так і з належним позовами в порядку позовного провадження на захист свого інтересу.

Розглядаючи проблему застосування цивільного та цивільного процесуального законодавства при визнанні спадщини відумерлою з точки зору процедур розгляду таких справ та способу захисту інтересу територіальної громади на спадкове майно, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2022 року у справі № 461/12525/15-ц дійшла до наступних висновків.

Положення ЦК України щодо прийняття спадщини спрямовані на захист прав усіх спадкоємців, які мають права на спадщину, та надають можливість кожному з них захистити своє право чи інтерес, навіть якщо строк на прийняття спадщини пропущено і спадщина вже розподілена між іншими спадкоємцями. Крім того, такі ж права має спадкоємець, якщо спадщина визнана відумерлою та перейшла до територіальної громади.

Зокрема, за змістом статті 1280 ЦК України , якщо після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці (частини друга і третя статті 1272 цього Кодексу), вона підлягає перерозподілу між ними. Такі спадкоємці мають право вимагати передання їм у натурі частини майна, яке збереглося, або сплати грошової компенсації. Якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі його продажу спадкоємець має право на грошову компенсацію.

Відтак спадкоємець, який із зазначених причин не зміг прийняти спадщину, яка була перерозподілена між іншими спадкоємцями або перейшла у власність територіальної громади як відумерла, має право на передачу йому належної частки спадщини в натурі, якщо спадщина збереглася, а у випадку неможливості такої передачі у зв`язку з тим, що спадщина не збереглася, або визнана відумерлою та відчужена територіальною громадою на користь іншої особи, має право на отримання лише грошової компенсації. Такий підхід до розв`язання проблем переходу прав на відумерлу спадщину застосовується законодавством задля захисту прав добросовісного набувача майна, що на час переходу прав на це майно не знав та не міг знати про наявність спадкоємців, що мають право на спадщину.

Разом з тим законодавство не містить положень про можливість територіальної громади отримати відчужене майно в натурі та/або способи захисту інтересів територіальної громади у випадку, якщо спадщина була незаконно передана особі-спадкоємцю, зокрема, на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасоване, та у випадку, коли спадщина такою особою була вже відчужена іншій особі, що позбавило територіальну громаду отримати майно у свою власність як відумерле в порядку, передбаченому цивільним процесуальним законодавством.

Як вбачається з матеріалів справи спірна квартира АДРЕСА_1 на праві власності належала ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , відповідно до даних КП «Харківське міське БТІ» та зареєстровано на підставі розпорядження №1832 від 01.02.2000 року.

З довідки відділу державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції №10324/04-12-04-06 від 11.11.2014 року вбачається, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 (актовий запис №11370), а ОСОБА_3 - 09.07.2013 року (актовий запис № 9225).

Після смерті ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1 .

З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно убачається, що право власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровано на ім`я ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 26.05.2014 року приватним нотаріусом ХМНО Салигою Н.А.

20.05.2016 року укладено договір купівлі - продажу, за яким ОСОБА_4 , діючи за довіреністю від імені ОСОБА_5 , продала ОСОБА_1 спірну квартиру АДРЕСА_1 .

Договір купівлі-продажу зазначеної квартири від 20.05.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Некрасовою Н.А. та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №301.

Даний договір не розірваний та не визнаний недійсним.

Тобто відповідач ОСОБА_1 набула право власності на спірну квартиру за відплатним договором у відповідності до вимог чинного законодавства.

Цивільне право та цивільне законодавство передбачає за відсутності норми права, що регулює спірні правовідносини, які виникли між учасниками цивільного спору, застосування при розгляді таких спорів аналогію права або аналогію закону.

Стаття 8 ЦК України передбачає, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права).

Проаналізувавши зміст законодавчих норм у системі з установленими судами правовідносинами, судова колегія вважає, що у цій справі підлягає застосуванню аналогія закону, що регулює подібні правовідносини, зокрема положення статті 1280 ЦК України, виходячи з таких міркувань.

Інтерес територіальної громади в отриманні спадкового майна у власність громади в разі відсутності спадкоємців є наслідком неотримання спадщини будь-ким зі спадкоємців або наслідком їх відсутності взагалі. За таких обставин слід дійти висновку, що такі правовідносини є подібними до спадкових, хоч до них у цілому не відносяться. На користь цього висновку свідчить також розміщення норм права про можливість визнання спадщини відумерлою саме у книзі шостій ЦК України «Спадкове право».

Відтак захист інтересу територіальної громади щодо відумерлого майна повинен регулюватись та здійснюватися таким самим способом, виходячи з тих самих принципів, як і можливість захистити своє право спадкоємцем, який своєчасно спадщину не прийняв, вона була визнана відумерлою та продана іншій особі.

Стаття 1280 ЦК України передбачає, що якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі ж продажу такого майна спадкоємець має право на грошову компенсацію.

Аналіз змісту зазначеної норми свідчить про те, що право на отримання спадкового майна в натурі виникає у спадкоємця лише якщо майно, що було визнане відумерлою спадщиною, збереглося і не було відчужене територіальною громадою. Якщо ж воно було відчужене іншій особі за договором або не збереглося, то спадкоємець має право лише на компенсацію його вартості у грошовому еквіваленті. А відтак, застосовуючи аналогію закону й територіальна громада в разі відчуження спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, або незбереження цього майна, на користь добросовісного набувача, має право на отримання лише грошової компенсації.

Судова колегія вважає, що закон передбачає саме такий спосіб захисту порушеного інтересу територіальної громади та спосіб відновлення її інтересу на спадкове майно за відсутності спадкоємців (стаття 16 ЦК України) та у разі продажу спадкового майна іншій особі, якщо остання є добросовісним набувачем.

Слід зауважити, що захист прав чи інтересів територіальної громади у цьому випадку також має бути реальним, спрямованим на дійсне відновлення порушеного права та/або інтересу, а відтак з метою захисту порушеного права чи інтересу територіальної громади при відчуженні спадкового майна розмір грошової компенсації вартості цього майна визначається, виходячи з його ринкової вартості на час розгляду спору в суді або на час добровільного врегулювання спору між сторонами цих правовідносин.

До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц, в постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) та в постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18.

Відтак за встановлених фактичних обставин у цій справі при відчуженні спадкового майна територіальна громада має право лише на відшкодування вартості спадкового майна за ринковими цінами, а тому позовні вимоги територіальної громади про визнання спадщини відумерлою та передачу її позивачу задоволенню не підлягають.

З огляду на зазначене судове рішення в цій частині підлягає скасуванню з відмовою в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Щодо витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 388 ЦК України) судова колегія зазначає наступне.

Згідно із ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до статті 330 Цивільного кодексу України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. За приписами статті 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, у всіх інших випадках інтереси добросовісного набувача захищаються, тобто, власник не вправі вимагати повернення свого майна.

При цьому суд констатує, що, з врахуванням положення статті 204 Цивільного кодексу України, встановлюється презумпція правомірності правочину за певних умов, а саме: а) якщо недійсність правочину не встановлена законом; б) якщо правочин не визнаний судом недійсним.

Вирішуючи питання, пов`язані з розмежуванням добросовісного і недобросовісного набувача, слід враховувати положення ст. 330 ЦК України, відповідно до якої на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, набуває право власності добросовісний набувач, якщо, відповідно до ст. 388 ЦК України, майно не може бути витребувано у нього. Зокрема, набувач визнається добросовісним, якщо він не знав, що особа, у якої він придбав річ, не має права її відчужувати. Отже, набувач є добросовісним, якщо він не знав і не повинен був знати про незаконність свого володіння.

За змістом ч.5 ст. 12 ЦК України, добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в т. ч. про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для витребування у нього майна. Наявність у діях власника волі на передачу майна виключає можливість його витребування у добросовісного набувача.

Судом встановлено, що станом на момент укладення договору купівлі-продажу, продавець відповідно до п. 5 Договору, підтвердив належність йому квартири, відсутність судових спорів щодо неї, відсутність заборони продажу, а також підтверджував достовірність поданих документів про право власності на відчужувану квартиру. Відповідно, ОСОБА_5 мав зареєстроване право власності, на підтвердження чого під час підписання договору, ОСОБА_1 було надано правовстановлюючі документи на квартиру, а саме витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Покупець оглянула надані Продавцем документи, пересвідчилась в належності квартири ОСОБА_5 . Крім того, нотаріусом, який посвідчував правочин, було належним чином перевірено належність відповідачу квартири, що підтвердило наявність у нього права власності на нерухоме майно.

Тому підстав вважати, що ОСОБА_1 не є добросовісним набувачем, колегія суддів не вбачає. Позивач також не заперечує, що відповідачка є добросовісним набувачем спірної квартири.

Крім іншого, колегія суддів зазначає, що серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (статті 387, 388 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуальновизначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його із чужого незаконного володіння.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частини перша та третя статті 388 ЦК України).

Відтак саме власнику або законному користувачу майна належить право на витребування майна з незаконного володіння (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2110/15-ц та від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13).

З матеріалів справи вбачається, що позивач не є власником або законним користувачем спірного майна, яке незаконно вибуло з його володіння, а тому у нього немає підстав для витребування майна на свою користь як неволодіючого власника або користувача.

За таких обставин, судова колегія приходить до висновку про відсутність підстав для витребування майна у добросовісного набувача на користь позивача.

Тому рішення суду і в цій частині підлягає скасуванню з відмовою в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позовних вимог Харківської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Некрасова Н.А., Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, Немишлянська окружна прокуратура м. Харкова про визнання спадщини відумерлою, витребування майна із чужого незаконного володіння.

Керуючись ст. 367, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 08 січня 2024 року - скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позовних вимог Харківської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Некрасова Н.А., Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, Немишлянська окружна прокуратура м. Харкова про визнання спадщини відумерлою, витребування майна із чужого незаконного володіння - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова