Дата документу 02.05.2024
Справа № 334/6869/16-ц
Провадження № 2/334/10/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2024 року

Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Гнатюка О.М.,

при секретарі Алєйніковій О.В.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», про визнання недійсним кредитного договору, -

ВСТАНОВИВ:

30 липня 2007 року між Закритим акціонерним товариством акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком в особі завідуючого Лівобережним безбалансовим відділенням філії «Відділення Промінвестбанку в Запоріжжя» Бережної Тетяни Вікторівни, в якості кредитора, та ОСОБА_1 , в якості позичальника, було укладено договір про іпотечний кредит № 165/2007- К.

Укладений сторонами кредитний договір визначений сторонами як споживчий кредит, а тому для нього встановлено особливий порядок укладення.

У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до ч.3 ст.6 ЦК України, сторони в договорі не можуть відступати від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо сказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. А цим законодавчим актом у даному випадку є норми Закону України „ Про захист прав споживачів".

Разом з тим, зважаючи на те, що договір споживчого кредитування, забезпечений іпотекою є договором приєднання, за таких умов та сторона, що розробляє умови правочину, при визначенні його умов, повинна враховувати вимоги чинного законодавства, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів», котрий, враховуючи суб`єктивний склад учасників правочину у даному випадку - є спеціальним законом.

Отже, з урахуванням наведеного в цій частині слідує, що урегулювання сторонами договірних відносин на власний розсуд за наявності в законі імперативних приписів є протиправним. Такий правовий висновок зробив Верховний Суд України у Постанові ВСУ в цивільній справі №6-52цс13 від 11 вересня 2013 року.

Отже, цей оспорюваний кредитний договір за своєю правовою природою є договором приєднання в розумінні ст. 634 ЦК України. А звідси, є логічним висновок, що його зміст та умови кредитного договору розробляє сам кредитодавець. За таких обставин, у позичальника не існує фактичної можливості вплинути на його умови, а тим більше їх змінити.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст.4 та ч.1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Отже, інформація про продукцію характеризується п`ятьма ознаками: необхідність, доступність, достовірність, повнота, своєчасність. Саме сукупність усіх зазначених ознак в інформації є виконанням суб`єктами господарювання вимог законодавства. В іншому ж випадку настає відповідальність передбачена ст. 15, ст.23 Закону України «Про захист прав споживачів».

Вимоги до необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію у сфері кредитного обслуговування споживачів встановлені ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до вказаної норми перед укладанням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про:

1)особу та місцезнаходження кредитодавця;

2)кредитні умови, зокрема:

а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений;

б) форми його забезпечення;

в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача;

г) тип відсоткової ставки;

д) суму, на яку кредит може бути виданий;

е) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту), перелік витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо);

є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги;

ж) строк, на який кредит може бути одержаний;

з) можливість дострокового повернення кредиту та його умови;

и) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється;

і) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те ,від кого споживач може одержати докладнішу інформацію;

к) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Як передбачено п. 2.5 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів.

Банк повинен був надати споживачеві (позичальнику) для ознайомлення з необхідну, доступну, достовірну, повну та своєчасну інформацію про умови кредитування, а також орієнтовною сукупною вартістю кредиту, що затверджується рішенням уповноваженого органу банку та доведеною до відома структурних підрозділів банку, у кредитному договорі або додатку до нього має бути надано детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості кредиту з урахуванням процентні ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача.

Невиконання вказаних вимог є порушенням п.2.1, п.2.4 Постанови Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 та положень ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Споживач не володіє спеціальними знаннями про властивості та характеристики кредитних правовідносин, самого кредиту, а тому обов`язок доведення необхідної, доступної, достовірної, повної та своєчасної інформації про послугу споживчого кредитування покладається на суб`єкт господарювання, а у даному випадку - банк.

У зв`язку з відсутністю необхідної, доступної, достовірної, повної та своєчасної інформації про умови кредитування, а також відомостей про орієнтовну сукупну вартість кредиту позичальник за кредитним договором був позбавлений об`єктивно визначитися з доцільністю отримання такого кредиту з урахуванням особистих фінансових можливостей для обслуговування.

Абзацом 2 ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що у разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену ст. 15, ст.23 цього Закону.

Згідно з ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» інформація про продукцію у кредитному договорі банком має надаватися перед укладанням договору (а не у договорі) про надання споживчого кредиту, умови якого вважаються прийнятими після його підписання.

Кредитний договір за умовами є несправедливим, і про це позичальник не міг знати на час його підписання, укладеного у липні 2007 року терміном погашення кредиту по 29 липня 2027 року, тобто такий договір слід вважати чинним протягом всього терміну погашення кредиту. Отже, правопорушення, яке виразилося у включенні до кредитного договору несправедливих умов кредитування, ненадання необхідної, доступної, достовірної, повної та своєчасної інформації слід вважати таким, що є триваючим.

Протягом дії кредитного договору банком жодного разу у письмовій формі не повідомлено споживача про зміну у сторону збільшення вартості іноземної валюти курсу долару у співвідношенні до гривні, що як наслідок призвело до значного фінансового навантаження для споживача в частині забезпечення належного виконання останнім взятого на себе зобов`язань.

Різка неодноразова зміна у сторону збільшення ціни долара США по відношенню до гривні, яка відбулась поза волі позичальника, докорінно змінила обсяг зобов`язання, що мав намір прийняти на себе позичальник, і зробила виконання цього зобов`язання неможливим, що є несправедливим по відношенню до позичальника. І ця несправедливість на користь банку, оскільки обсяг боргу позичальника на користь банку в національній валюті України зріс більше ніж у 5 разів.

Порушення банку полягають у тому, що в порушення ст.11, ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.2.1, п.2.4, 2.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту банком не було розроблено та не надавалось позичальникам - споживачам до моменту укладання кредитного договору письмової довідки (бюлетеню, повідомлення тощо) для ознайомлення із необхідною, доступною, достовірною, повною та своєчасною інформацією про умови кредитування, сукупну вартість кредиту та іншу, що передбачена законом, інформацію.

З огляду на наведене, необхідно зазначити, що договір про іпотечний кредит №165/2007-К від 30 липня 2007 є укладеним із порушенням закону (ч.1 ст.203 ЦК України) та не відповідає внутрішній волі позичальника (ч.3 ст.203 ЦК України), що дає підстави керуючись ст.215 ЦК України визнати його недійсним із моменту укладення.

Просив визнати недійсним договір про іпотечний кредит №165/2007-К від 30 липня 2007 та застосувати подвійну реституцію.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги з мотивів викладених у позові. Вказала, що при укладенні договору ніякої додаткової інформації щодо графіку погашення кредиту, сукупної вартості кредиту, розміру реальної процентної ставки, розрахунку абсолютного збільшення значення кредиту їй не надавалося. Ні банк, ні нотаріус не запитували в неї дозвіл органу опіки та піклування щодо укладення кредитного договору та договору іпотеки. Нею не укладалося договорів про відкриття позичкового та розрахункового рахунків. Просила задовольнити позов.

Представник позивача також підтримав позовні вимоги. Пояснив, що наявні у матеріалах цивільної справи документи свідчать про факти недодержання банком вимог чинного законодавства на момент укладення договору, а також обману з боку кредитора. Правочин є таким, що вчинений під впливом обману. Стороною відповідача не надано документів на підтвердження кредитної операції. В матеріалах кредитної справи відсутні докази направлення позичальником письмової заяви на видачу кредиту.

В матеріалах кредитної справи відсутній договір між банком та позичальником про відкриття позичкового рахунку № НОМЕР_1 , що є підтвердженням надання коштів не як кредитних, а як неправомірної вигоди.

На підтвердження видачі кредитних коштів позичальнику банком надано документ, зміст якого не відповідає вимогам з оформлення документації з валютних операцій. Надана копія заяви не містить від осоті про отримувача кредитних коштів, ознак символів валюти.

Банком не надано виписки руху коштів за рахунком № НОМЕР_1 , а тому відсутні докази здійснення банківських операцій.

Відсутність належним чином оформлених документів свідчить, що надання кредитних коштів в іноземній валюті не здійснювалося.

Всупереч вимогам законодавства інформація про відкриття аналітичних рахунків з контрольним номером клієнта для обліку кредитних коштів згідно кредитного договору відсутня, що робить неможливим від слідкувати рух коштів в погашення заборгованості.

Додатки №1 та №2 до договору про іпотечний кредит не відповідають вимогам Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, а саме не зазначено суми, які має сплатити позичальник по процентах за користування кредитом, вартість сукупних послуг, реальної процентної ставки. Банком протиправно зазначено стягнення комісії за надання кредиту. До додатку внесено недостовірні дані, а тому розрахунок реальної процентної ставки та абсолютного подорожчання кредиту, яка розрахована в національній валюті України, є свідченням, щ бухгалтерський облік вівся банком в національній валюті України.

Окрім того, банком встановлена умова про погашення кредиту в іноземній валюті на технічний транзитний номерний рахунок банку, що є грубим порушенням вимог законодавства.

До того ж, відповідно до відомостей НБУ від 25.02.2021 року №27-0006/16017 в ТОВ «Кредитні ініціативи» відсутня генеральна ліцензія на здійснення валютних операцій, що свідчить також про обман з боку кредиторів.

Просив задовольнити позов.

Представник відповідача ТОВ «Кредитні ініціативи» в судовому засіданні заперечувала можливість задоволення позовних вимог з мотивів, викладених у відзиві. Зазначила про те, що позивачем пропущений строк позовної давності для звернення з відповідним позовом. Окрім того, факт укладання кредитного договору перевірявся Ленінським районним судом м. Запоріжжя у цивільній справі №334/11475/14 у якій було задоволено позовні вимоги кредитора та стягнуто заборгованість за спірним договором. Спірний договір був укладений відповідно вимогам закону, що також встановлено рішенням суду. Просила відмовити в задоволенні позовних вимог.

Дослідивши матеріали справ, заслухавши учасників справи,суд приходить наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк, або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти

Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

30.07.2007р. ПАТ «АК Промінвестбанк» та ОСОБА_1 , уклали договір про іпотечний кредит №165/2007-К, відповідно до умов якого кредитор зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у сумі 44000,00 дол. США.

17.12.2012р. між ПАТ «АК Промінвестбанк» та ТОВ «Кредитні ініціативи», був укладений договір відступлення прав вимоги за договір про іпотечний кредит №165/2007-К.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16.02.2016 року у цивільній справі №334/11475/14-ц за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особи Національний Банк України, ПАТ «АК Промінвестбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено позов: стягнуто солідарно з ОСОБА_1 ( НОМЕР_2 ), ОСОБА_4 ( НОМЕР_3 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (ЄДЕРПОУ 35326253, п/р НОМЕР_4 в ПАТ «Альфа-Банк», МФО 300346) заборгованість за кредитним договором 165/2007-К від 30.07.2007р. в розмірі 398796 (триста дев`яносто вісім тисяч сімсот дев`яносто шість) гривень 51коп.

Вказаним рішенням суду встановлено, що 30.07.2007р. ПАТ «АК Промінвестбанк» та ОСОБА_1 , уклали договір про іпотечний кредит №165/2007-К, з подальшим внесенням змін та доповнень.

Відповідно до умов вищевказаного договору кредитор зобов`язується надати ОСОБА_1 кредит у сумі 44000,00 дол. США.

Відповідно до умов договору, ОСОБА_1 зобов`язується, в порядку та на умовах що визначені договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойку та інші передбачені платежі в сумі, та в строки що передбачені договором та графіком погашення кредиту.

Банк свої зобов`язання за договором виконав, надавши ОСОБА_1 кредит сумі 44000,00 дол. США.

17.12.2012р., між ПАТ «АК Промінвестбанк» та ТОВ «Кредитні ініціативи», був укладений договір відступлення прав вимоги.

Внаслідок укладення указаного договору відбулася заміна кредитора, а саме ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора(стягувача) за договором №165/2007-К від 30.07.2007р. позичальником згідно якого є ОСОБА_1 .

Також 30.07.2007р. у ПАТ «АК Промінвестбанк» та ОСОБА_4 , уклали договір Поруки № 95/2007-П.

Відповідно до договору поруки ОСОБА_4 , як поручитель, поручається за виконання ОСОБА_1 обов`язків, які виникли на підставі договору.

Постановляючи рішення у справі №334/11475/14-ц суд дійшов висновку, що відповідачі істотно порушують умови договору, тому заявлені позовні вимоги законні та обґрунтовані, і підлягають задоволенню у повному обсязі.

При цьому судом у справі №334/11475/14-ц не були прийняті до уваги заперечення відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_4 щодо неможливості задоволення позовних вимог через порушення первинним кредитором умов Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки банк свідомо спонукав позивача на укладання кредитного договору на несправедливих незаконних умовах, які істотно порушують баланс договірних прав та обов`язків на користь банку.

Таким чином, суд у іншій цивільній справі прийшов до висновку про відсутність підстав визнання недійсним договору та про обґрунтованість позовних вимог кредитора ТОВ «Кредитні ініціативи» щодо стягнення заборгованості за спірним кредитним договором.

Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно.

Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини (далі - Конвенція) та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Ураховуючи наведене, суд враховує преюдиційний характер судового рішення у справі №334/11475/14-ц, оскільки обставини, встановлені ним не доказуються при розгляді цієї справи, у якій беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлені ці обставини, а тому приходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено, то судові витрати по справі покладаються на позивача, відповідно до ст.141 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 77, 81, 258-259, 263-265 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», про визнання недійсним кредитного договору.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір 551, 20 грн.

Рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів через Ленінський районний суд м. Запоріжжя до Запорізького апеляційного суду.

Повний текст виготовлено 02 травня 2024 року.

Суддя: Гнатюк О. М.