КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2024 року м. Київ

Унікальний номер справи № 753/11827/23

Апеляційне провадження № 22-ц/824/9304/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Дячук І.М.,

розглянувши у порядку відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 січня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Кулика С.В., у справі за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, -

в с т а н о в и в :

У липні 2023 року представник АТ «Українська залізниця» - Редевич О.М. звернулась до суду з вказаною позовною заявою, в якій просив: стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Укрзалізниця» безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 111 300,00 грн.; судові витрати покласти на відповідача (а.с. 1-6).

Свої вимоги мотивувала тим, що у проваджені Дарницького районного суду м. Києва перебувала цивільна справа № 753/7342/18 за позовом ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» про визнання умови трудового договору недійсною, визнання трудового договору таким, що укладений на невизначений строк, визнання незаконним та скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 12 жовтня 2018 року у справі № 753/7342/18 відмовлено у задоволенні позовних вимог повністю.

Постановою Київського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 жовтня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким визнано трудовий договір № 59 від 01 березня 2017 року, що укладений між АТ «Укрзалізниця» та ОСОБА_1 безстроковим, таким, що укладений на невизначений строк від дати його укладення - 01 березня 2017 року; визнано незаконним наказ директора філії «Центр забезпечення виробництва» ВТ «Укрзалізниця» № 33-ос від 01 березня 2018 року про звільнення ОСОБА_1 ; визнано незаконним наказ в.о. голови правління АТ «Укрзалізниця» № 411/ос від 01 березня 2018 року про звільнення ОСОБА_1 ; поновлено відповідача ОСОБА_1 на посаді першого заступника директора філії «Центр забезпечення виробництва «АТ «Укрзалізниця»; стягнуто з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02 березня 2018 року по 18 квітня 2019 року (283 робочих дні) в сумі 2 138 945,13 грн.; суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу визначено без утримання податків, зборів та обов`язкових платежів.

08 травня 2019 року Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду було відкрито касаційне провадження № 753/7342/18 за скаргою АТ «Укрзалізниця» та частково задоволено заяву представника АТ «Укрзалізниця» про зупинення виконання постанови Київського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року, а саме відмовлено у зупиненні постанови Київського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року в частині поновленні на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць, а в іншій частині - зупинено виконання постанови Київського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року до закінчення касаційного оскарження. Таким чином, постанова Київського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року підлягала обов`язковому виконанню в частині поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць.

Вказувала, що на виконання постанови Київського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року у справі № 753/7342/18 з метою уникнення витрат на примусове виконання судового рішення та витрат виконавчого провадження АТ «Укрзалізниця» самостійно сплатило на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 111 300,00 грн.

08 липня 2020 року Касаційним цивільним судом у складі Верховного суду прийнято постанову, якою частково задоволено касаційну скаргу АТ «Укрзалізниця», скасовано постанову Київського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Зазначала, що АТ «Укрзалізниця» до суду апеляційної інстанції було подано заяву про поворот виконання постанови Київського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року у справі № 753/7342/18.

06 жовтня 2020 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено частково, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 жовтня 2018 року змінено, виключено з мотивувальної частини рішення вказівку (контракт) після слова договір (у відповідних відмінках), в іншій частині рішення залишено без змін., в задоволенні заяви АТ «Укрзалізниця» про поворот виконання рішення відмовлено.

Постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 08 лютого 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 та АТ «Укрзалізниця» було залишено без задоволення, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 жовтня 2018 року в частині, залишеній без змін судом апеляційної інстанції, та постанову Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року залишено без змін.

Враховуючи наведене, вважала, що підстава, на якій позивач сплатив відповідачу середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 111 300,00 грн., відпала. Виплата ОСОБА_1 , вказаних грошових коштів не була проведена добровільно та не випливала з трудових правовідносин, а була виконанням зобов`язання, яке виникло на підставі судового рішення і така підстава згодом відпала.

Зазначала, що ухваленими судовими рішеннями по справі встановлено, що трудові правовідносини між позивачем та відповідачем припинилися 01 березня 2018 року. З моменту прийняття судом касаційної інстанції судового рішення від 08 липня 2020 року, відповідачем було втрачено правові підстави для набуття коштів в сумі 111 300,00 грн. Вважала, що у вказаних правовідносинах підлягає застосуванню вимоги статті 1212 ЦК України, згідно якої особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави зобов`язана повернути це майно (а.с. 1-6).

03 жовтня 2023 року до суду надійшов відзив від представника ОСОБА_1 - адвоката Пушкаренко Н.Є., в якому остання просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Посилалась на те, що позивач двічі звертався до суду апеляційної та касаційної інстанції із заявами про стягнення з ОСОБА_1 суми виплаченої йому заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв`язку із незаконним звільненням в розмірі 111 300,00 грн. в порядку повороту виконання рішення суду. Позивач отримав відмову у задоволенні такої вимоги і рішення з цього питання прийняте Верховним Судом. Тому, враховуючи принцип правової визначеності вважала, що відсутні підстави для стягнення з ОСОБА_1 суми виплаченої йому заробітної плати за час вимушеного прогулу. Окрім цього, зазначені правовідносини між сторонами випливають саме з трудових правовідносин, а тому до них не можуть застосовуватись вимоги ст.1212 ЦК України, яка регламентує загальні положення про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. У виниклих спірних правовідносин підлягає застосуванню вимога щодо повороту виконання рішення суду, яка є спеціальною правовою нормою (а.с. 80-87).

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 23 січня 2024 року в задоволенні позову АТ «Українська залізниця» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів - відмовлено (а.с. 105,107-108).

Не погодившись з рішенням районного суду, 11 березня 2024 року представник АТ «Українська залізниця» - Килівник Р.С. звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі; судові витрати покласти на відповідача (а.с. 112-119, 137-144).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального права та процесуального права. Судом не в повній мірі досліджено ту обставину, що виплата коштів ОСОБА_1 відбулась поза межами трудових відносин, а також не в повній мірі досліджено право позивача на застосування ст. 1212 ЦК України.

Вважав, що помилковими посилання суду першої інстанції на висновки в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, згідно якого обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Вказував, що даний висновок не може бути застосований до спірних правовідносин, оскільки фактичні обставини справи, яка розглядається і тієї, що вказана вище є різними. Так, у справі № 916/1415/19 позивач не позбавлений захисту порушених прав в інший спосіб, який Верховний Суд визнав належним до їх правовідносин, а у даній справі, яка переглядається, судами попередніх інстанції вже констатований факт, що інший спосіб захисту порушені права АТ «Укрзалізниця» не відновив. Більше того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від та змісту правовідносин, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діями наслідками. Вважав, що враховуючи ту обставину, що виплата відповідачу коштів була проведена не добровільно, а відбулося примусове списання коштів АТ «Укрзалізниця» на виконання судового рішення, позові мав бути задоволений на підставі ст. 1212 ЦК України.

Зазначав, що відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції фактично позбавив позивача захисту порушеного права, оскільки судом було встановлено, що при зверненні із заявою про поворот виконання рішення позивачу не вдалося захистити своє порушене право. Вказував, що за фактичних обставин справи вбачається, що права позивача є порушеними, оскільки відповідач заволодів коштами позивача на підставі, яка в подальшому відпала і продовжує безпідставно володіти коштами позивача. З аналізу чинного законодавства вбачається, що закон передбачає два способи захисту такого порушеного права: звернення з заявою про поворот виконання судового рішення та подання позовної заяви про стягнення безпідставно набутого майна. Позивач скористався обома способами захисту. При зверненні з заявою про поворотом виконання судового рішення захистити порушене право позивачу не вдалося, оскільки згідно ч. 2 ст. 445 ЦПК України, у справах про стягнення заробітної плати чи інших виплат, що випливають з трудових правовідносин, поворот виконання не допускається незалежно від того, у якому порядку ухвалено рішення, за винятком випадків, коли рішення було обґрунтоване на підроблених документах або на завідомо неправдивих відомостях позивача. Тому, після прийняття Київським апеляційним судом постанови від 06 жовтня 2020 року у справі № 753/7342/18, якою відмовлено у задоволенні заяви поворот виконання рішення, єдиним способом захисту порушених прав АТ «Укрзалізниця» залишався подання позовної заяви про стягнення безпідставно набутого майна. Законодавчих перешкод для задоволення даного позову не було, суд першої інстанції відмовив в задоволенні позову виключно з підстав неналежно обраного способу захисту, чим позбавив позивача права на захист порушених прав.

Крім того, наказом АТ «Укрзалізниця» від 01 березня 2018 року № 411/ос ОСОБА_2 звільнено у зв`язку з закінченням строку трудового договору відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України. Отже, чинними рішеннями у справі № 753/7342/18 встановлено, що трудові правовідносини між позивачем та відповідачем припинилися 01 березня 2018 року. Таким чином, виплата коштів відповідачу у квітні 2019 року жодним чином не могла випливати з трудових правовідносин, які припинилися 01 березня 2018 року, тобто виплата була проведена на виконання рішення суду поза межами трудових відносин, а тому в даному випадку підлягає застосуванню ст. 1212 ЦК України (а.с. 112-119, 137-144).

25 квітня 2024 року до суду надійшов відзив від представника ОСОБА_1 - адвоката Пушкаренко Н.Є., в якому представник просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін (а.с. 160-175).

З огляду на положення ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У судовому засіданні представник АТ «Українська залізниця» - адвокат Говорова А.І. підтримала апеляційну скаргу і просила її задовольнити. Представник ОСОБА_1 - адвокат Пушкаренко Н.Є. заперечувала проти апеляційної скарги та просила залишити скаргу без задоволення.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не прибув, був сповіщений повідомленням його представника - адвоката Пушкаренко Н.Є., тобто належним чином, про що у справі наявні докази. Факт належного повідомлення ОСОБА_1 його представник - адвокат Пушкаренко Н.Є. підтвердила в суді, про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (а.с. 148-159).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі.

Поряд з цим, національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04).

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зробив висновок, що у справі, що переглядається, грошові кошти були набуті відповідачем на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасоване. Рішенням судів апеляційної та касаційної інстанції встановлено, що виплати позивачем відповідачу спірних грошових коштів випливає саме з трудових правовідносин. Суд вказав, що належним способом захисту порушених прав є звернення до суду із заявою про поворот виконання рішення у порядку, передбаченому статтею 444 ЦПК України. При цьому, суд зазначив, що матеріалами справи підтверджується, що позивач скористався даним процесуальним правом, подав заяву про поворот виконання, яка у встановлений спосіб була розглянута. Той факт, що у задоволенні такої заяви було відмовлено, не породжує права позивача на застосування такого способу захисту прав, як стягнення безпідставно набутих коштів у порядку статті 1212 ЦК України.

Колегія суддів не погодилась з такими висновками суду виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, у квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Українська залізниця» про визнання умови трудового договору недійсною, визнання трудового договору таким, що укладений на невизначений строк, визнання незаконним та скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 12 жовтня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Дарницького районного суду міста Києва скасовано та ухвалено нове судове рішення. Визнано трудовий договір № 59 від березня 2017 року, укладений між ПАТ «Українська залізниця» та ОСОБА_1 безстроковим, що укладений на невизначений строк з 01 березня 2017 року. Визнано незаконним наказ директора філії «Центр забезпечення виробництва» ПАТ «Укрзалізниця» № 33-ос від 01 березня 2018 року про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади. Визнано незаконним наказ в.о. голови правління ПАТ «Укрзалізниця» № 411/ос від 01 березня 2018 року про звільнення ОСОБА_1 . Поновлено ОСОБА_1 на посаді першого заступника директора філії «Центр забезпечення виробництва» ПАТ «Укрзалізниця». Стягнуто з ПАТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02 березня 2018 року по 18 квітня 2019 року в сумі 2 138 945,13 грн. Сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу визначена без утримання податків, зборів та обов`язкових платежів. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ПАТ «Укрзалізниця на користь держави судовий збір в розмірі 11 629,20 грн. (а.с. 10-22).

Згідно даних платіжного доручення № 2388 від 25 квітня 2019 року АТ «Укрзалізниця» виплатило ОСОБА_1 111 300,00 грн., призначення платежу «виплата заробітної плати за 2 пол. квітня 2019 р. на виконання рішення суду № 22-ц/824/1798/2019 від 18.04.2019» (а.с. 8).

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 08 травня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ «Укрзалізниця». Заяву представника АТ «Українська залізниця» - адвоката Коротуна О.М. про зупинення виконання постанови Київського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року задоволено частково. Відмовлено у зупиненні постанови Київського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць. В іншій частині зупинено виконання постанови Київського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року до закінчення касаційного провадження (а.с. 23-25).

Постановою Верховного Суду у складі колегії судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 липня 2020 року касаційну скаргу АТ «Укрзалізниця» задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с. 26-29).

Постановою Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 жовтня 2018 року змінено. Виключено з мотивувальної частини рішення вказівку (контракт) після слова договір (у відповідних відмінках). В іншій частині рішення суду залишено без змін. В задоволенні заяви представника АТ «Укрзалізниці» про поворот виконання рішення суду відмовлено (а.с. 40-51).

Зі змісту постанови Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року вбачається, що суд відмовив в задоволенні заяви про поворот виконання рішення суду на підставі ч. 2 ст. 445 ЦПК України, оскільки вказані виплати випливають з трудових правовідносин. Під час розгляду справи не встановлено, що позовна заява ОСОБА_1 ґрунтувалась на підроблених документах або на завідомо неправдивих відомостях.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 та касаційну скаргу АТ «Укрзалізниця» залишено без задоволення. Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 жовтня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року залишено без змін (а.с. 52-66).

Так, спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу повернення коштів у розмірі 111 300,00 грн., які, на думку позивача, є безпідставно набутими відповідачем, оскільки були сплачені на виконання судового рішення, яке в подальшому було визнано незаконним і скасоване.

Надаючи оцінку правовідносинам, що виникнули між сторонам, апеляційний суд виходить із наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з положеннями статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

У пункті VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути безпідставно набуте майно в натурі.

Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобов`язання.

Характерною особливістю кондиційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондиційному зобов`язанні не мас правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Кондиційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 04 серпня

2021 року у справі № 185/446/18 (провадження № 61-434 св 20), від 26 січня 2022 року у справі № 522/4958/16-ц (провадження № 61-10124 св 21), від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21 (провадження № 61-1022 св 22) та від 17 квітня 2024 року у справі № 127/12240/22 (провадження № 61-18405св23).

Так, судом у цій справі встановлено, що ОСОБА_1 набув у власність майно АТ «Укрзалізниця», а саме грошові кошти на суму 111 300 грн. Підставою для такого набуття була постанова Київського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року, яка набула законної сили з часу її постановлення і в частині, що стосується поновлення на роботі та стягнення спірної суми була звернута до негайного виконання.

На виконання постанови Київського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року, згідно даних платіжного доручення № 2388 від 25 квітня 2019 року АТ «Укрзалізниця» виплатила ОСОБА_1 111 300,00 грн., призначення платежу «виплата заробітної плати за 2 пол. квітня 2019 р. на виконання рішення суду № 22-ц/824/1798/2019 від 18.04.2019» (а.с. 8).

В подальшому, ухвалою Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі № 753/7342/18 (провадження 61-8350ск19) відмовлено в задоволенні заяви представника АТ «Українська залізниця» про зупинення виконання постанови Київського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року в частині поновлення на роботі та стягненні заробітної плати ОСОБА_1 за один місяць (а.с. 23-25).

Вказані обставини і наявні у справі докази свідчать, що виплата ОСОБА_1 111 300 грн. з боку АТ «Українська залізниця» відбулась не добровільно, а на виконання судового рішення апеляційного суду, яким було допущено негайне виконання в частині стягуваної суми.

З огляду на вищевказане, суд апеляційної інстанції відхилив доводи представника відповідача - адвоката Пушкаренко Н.Є., що виплата вказаної суми здійснена АТ «Укрзалізниця» добровільно.

Таким чином, єдина правова підстава набуття відповідачем спірних коштів за рахунок АТ «Укрзалізниця»відпала у зв`язку із скасуванням постанови Київського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року постановою Верховного Суду від 08 липня 2020 року. Під час нового розгляду справи рішення суду першої інстанції про відмову в позові залишено без змін.

Позивач АТ «Укрзалізниця» заявляв про поворот виконання постанови Київського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року, яка була скасована постановою Верховного Суду від 08 липня 2020 року у справі № 753/7342/18, в частині безпідставно стягнутої з АТ «Укрзалізниця» суми 111 300 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року, яка залишена без змін постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 року у справі № 753/7342/18 (провадження 61-16249св20), відмовлено у задоволенні заяви АТ «Укрзалізниця»про поворот виконання рішення суду щодо повернення 111 300 грн., стягнутих на виконання постанови Київського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року (а.с. 40-66).

Тобто, Верховним Судом висловлена правова позиція щодо неможливості застосування положень ст.ст. 444, 445 ЦПК України, як підстави повернення АТ «Укрзалізниця» грошей, які були сплачені ОСОБА_1 на виконання судового рішення, яке в подальшому було скасовано.

З огляду на вищевказане, суд апеляційної інстанції визнав неспроможними та відхилив посилання представника відповідача - адвоката Пушкаренко Н.Є. на постанови Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 592/12956/21 та інші, оскільки в інших справах, на які посилався відповідач, відсутні відомості заявлення та(або) вирішення судом заяв про поворот виконання, отже фактичні обставини є іншими.

За змістом статті 1212 ЦК України, зазначена норма закону застосовується в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зазначений правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14, та постанові Верховного Суду від 29 липня 2019 року у справі№ 756/3966/17 (провадження № 61-10460св19).

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».

Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Doran v. Ireland» (Доран проти Ірландії) Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Відповідачем ОСОБА_1 та його представником - адвокатом Пушкаренко Н.Є. не наведено і судом не встановлено передбачених Законом підстав набуття прав та (або) збереження за відповідачем суми грошей 111 300 грн., набутої від (стягнутої з) позивача АТ «Укрзалізниця».

Отже, сума грошей, що безпідставно виплачені, повинні бути поверненні, якщо їх виплата з`явилася результатом виплати на підставі рішення суду в частині негайного його виконання, яке в подальшому було визнано помилковим і скасовано.

Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справі № 601/2435/15 (провадження 61-414св18).

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши, що ОСОБА_1 набув у власність майно АТ «Укрзалізниця», а саме грошові кошти на суму 111 300 грн на підставі судового рішення, яке згодом було скасовано, тобто підстава набуття майна згодом відпала, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про зобов`язання ОСОБА_1 повернути таке майно позивачу на підставі вимог статей 1212, 1213 ЦК України.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги АТ «Укрзалізниця» про стягнення безпідставно набутих грошових коштів підлягають задоволенню, а саме грошові кошти в сумі 111 300 гривні підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_1 , як безпідставно набуті.

Європейський Суд з прав людини неодноразово нагадував, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28-36, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені протягом розумного строку (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II, та «Чуйкіна проти України» заява № 28924/04, п. 50).

Інші доводи відповідача ОСОБА_1 цих висновків не спростовують, не можуть бути визнані підставою відмови в задоволенні апеляційної скарги, тому судом апеляційної інстанції визнані неспроможними та відхилені.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» -задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 січня 2024 року - скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства «Українська залізниця» (код ЄДРПОУ - 40075815) задовольнити і стягнути на його користь із ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) - 111 300 грн. безпідставно набутих грошових коштів.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення

Дата складання повного судового рішення - 17 травня 2024 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова