КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 372/2588/22

провадження № 22-ц/824/1705/2024

06 березня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.

при секретарі Колесніченко М. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання батьківства, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Крамара Олега Петровича на рішення Обухівського районного суду Київської області від 28 серпня 2023 року в складі судді Проць Т. В.,

встановив:

12.09.2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на ті підстави, що він є біологічним батьком дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Матір`ю дитини є ОСОБА_3 .

Батьком дитини записаний ОСОБА_2 , який до 05 липня 2019 року перебував у зареєстрованому шлюбі з матір`ю дитини - ОСОБА_3 .

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 05 червня 2019 року (справа №372/1421/19) шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано.

В період, коли була зачата дитина, він перебував з ОСОБА_3 в інтимних стосунках, але до грудня 2021 року не мав впевненості у своєму батьківстві щодо дитини, народженої ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

01 грудня 2021 року ним отримано висновок лабораторного дослідження, відповідно до якого підтверджене його біологічне батьківство щодо дитини ОСОБА_4 .

Посилаючись на вказані обставини, просив суд визнати його батьком ОСОБА_4 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Обухів Обухівського району Київської області. Внести до актового запису про її народження відомості про ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця міста Обухів Обухівського району Київської області, громадянина України, як батька дитини ОСОБА_4 , прізвище дитини змінити з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 », а по-батькові з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_8 ». Виключити з актового запису про народження дитини ОСОБА_4 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , відомості про ОСОБА_2 , як про батька дитини.

12.12.2022 позивач подав клопотання про поновлення строку на звернення з позовом, якщо суд вважатиме такий строк пропущеним. Вказав, що раніше не звертався з позовом до суду, оскільки йому не перешкоджали у регулярному спілкуванні з дитиною, він не хотів порушувати її сімейне становище. Позивач втрутився лише тоді, коли зрозумів, що іншим шляхом не може реалізувати свої права на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні, духовному та фізичному розвитку. Застосування строку позовної давності, та, як наслідок, відмова в позові, не забезпечуватиме балансу між інтересами дитини та позивача щодо встановлення його батьківства.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 28 серпня 2023 року вказаний позов задоволено частково.

Визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина України, батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Внесено зміни до актового запису про народження ОСОБА_4 №32 від 20.02.2020, складеного Обухівським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ), виключивши запис про те, що батьком є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , вказавши батьком дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина України, змінено відомості про батька, записавши по батькові « ОСОБА_8 » замість « ОСОБА_7 ».

В іншій частині позову відмовлено.

29.09.2023 представник ОСОБА_2 - адвокат Крамар О. П. на рішення Обухівського районного суду Київської області від 28 серпня 2023 року подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане судове рішення, застосувати строк позовної давності, ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Зазначив, що ОСОБА_1 знав про своє батьківство з дня зачаття дитини, оскільки тривалий час вони з її матір`ю проживали разом як подружжя і інших стосунків не мали.

З огляду на це, строк позовної давності по заявленим вимогам закінчився 25.01.2021.

У ОСОБА_3 з позивачем після народження дитини відбувалися постійні сварки з приводу того, коли ОСОБА_1 надасть згоду на визнання його батьківства та зазначення про це у свідоцтві про народження дитини. Проте, позивач весь час відмовлявся. На цьому підґрунті у лютому 2022 року вони припинили свої стосунки.

З дня народження дитини, навіть за умови сумніву щодо свого батьківства, ОСОБА_1 мав безперешкодну можливість провести тест ДНК, але він цього не робив, бо знав, що він є батьком дитини.

В оскаржуваному рішенні суду першої інстанції не надав оцінки доводам відповідача щодо визнання недопустимим доказом наданого позивачем тесту ДНК, оригінал якого відсутній та не підписаний.

Не обґрунтовано судом і висновок суду про поновлення строків позовної давності, а тільки вказано про його поновлення.

Позивачем не наведено обставин, які перешкоджали йому звернутись до суду.

Сам факт існування карантинних обмежень чи введення військового стану не може вважатись поважною причиною пропуску строку звернення до суду, якщо такі обмеження об`єктивно не перешкоджали реалізувати своє право на звернення до суду у строки, встановлені чинним законодавством.

Під час розгляду справи позивачем не залучено Державний орган реєстрації актів цивільного стану, про що неодноразово зазначалось відповідачем. Проте така заява проігнорована судом першої інстанції.

03.11.2023 ОСОБА_3 подала письмові пояснення, в яких зазначила, що рішення суду першої інстанції прийняте без повного з`ясування обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору. Позивач звернувся до суду після спливу двох років та восьми місяців після народження дитини, та після одного року після проведення ДНК тесту, тобто після спливу строку позовної давності. Вона, як мати дитини, будь-яких зразків ДНК для проведення дослідження не надавала, їй невідомо яким чином позивач отримав зразки ДНК дитини, а враховуючи те, що надані на дослідження зразки ДНК лабораторною установою не перевіряються, виникають сумніви щодо правильності результатів дослідження.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористались.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат Крамар О. П. апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Дорошенко О. М. просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 перебувала в шлюбі з ОСОБА_2 з 09 вересня 2008 року до 05 червня 2019 року.

Під час спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з жовтня 2018 року, ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась ОСОБА_4 , яка є донькою ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що підтверджує звіт Endeavor DNA LABORATORIES, складений 01 грудня 2021 року, тесту ДНК на батьківство, відповідно до якого ОСОБА_1 не може бути виключений як біологічний батько дитини ОСОБА_4 , ймовірність встановлення батьківства 99,99998%. Тестування проведене компанією Endeavor DNA Inc. акредитованою лабораторією A2LA та ISO/IES 17025:2017, номер сертифіката A2LA 4049.01. Endeavor DNA Inc.

Ту обставину, що ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_4 визнає також матір дитини - ОСОБА_3 , а також відповідач ОСОБА_2 .

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач та третя особа посилались на те, що позивач пропустив до заявлених вимог строк позовної давності, який встановлений в один рік та починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство.

Позивач зазначав, що строк позовної давності ним пропущено не було, однак просив його поновити з тих підстав, що доки йому не перешкоджали у регулярному спілкуванні з дитиною, він не хотів порушувати її сімейне становище. Позивач втрутився лише тоді, коли зрозумів, що іншим шляхом не може реалізувати свої права на спілкування з дитиною та на участь в її вихованні, духовному та фізичному розвитку.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 та відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_2 про застосування наслідків спливу позовної давності, суд першої інстанції погодився з доводами позивача, що позовна заява була подана в межах року з дня проведення тесту ДНК на батьківство, що надавало особі об`єктивну можливість знати про своє батьківство.

Колегія суддів не може повністю погодитись з висновками суду першої інстанції.

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Згідно зі статтею 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Відповідно до статті 122 СК України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини.

Згідно з частиною другою статті 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.

Частиною першою статті 126 СК України передбачено, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки чи чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду.

Згідно зі статтею 129 СК України особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право пред`явити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства. До вимоги про визнання батьківства застосовується позовна давність в один рік, яка починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство.

У справі, що переглядається, наявний спір між позивачем та чоловіком матері дитини - ОСОБА_2 про батьківство щодо дитини ОСОБА_4 , тому судом підлягають застосуванню саме положення статті 129 СК України і, відповідно, річна позовна давність.

Моментом порушення прав та інтересів позивача є дата внесення інформації у актовий запис про народження ОСОБА_4 щодо її батька, а саме 20 лютого 2020 року (а.с.92-93).

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (частина перша статті 256 Цивільного кодексу України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Згідно із частиною третьою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частини четверта та п`ята статті 267 ЦК України).

Матеріали справи свідчать, що у цій справі відповідач заявив про застосування наслідків спливу позовної давності.

Водночас постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України установлено карантин.

Надалі, постановами Кабінету Міністрів України цей карантин на території України продовжувався та був відмінений лише з 30 червня 2023 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651.

Також відповідно до Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) розділ VII «Прикінцеві положення» СК України доповнено пунктом «2-1» такого змісту: «2-1. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 72, 128, 129, 139 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Зазначені законодавчі зміни набули чинності з моменту опублікування Закону України № 540-ІХ, тобто з 02 квітня 2020 року.

Отже, пунктом 2-1 «Прикінцеві положення» СК України встановлено, що строки, визначені, зокрема статтею 129 СК України, на час дії карантину продовжуються.

Позивач звернувся до суду з позовом до закінчення строку дії карантину.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на вказані норми права уваги не звернув, не врахував, що на час закінчення строку, у межах якого позивач міг звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права до відповідача, і на час його звернення до суду з цим позовом на всій території України діяв карантин, встановлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), тому позовна давність, визначена статтею 129 СК України, позивачем не пропущена, а заява відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності до позовних вимог позивача у цій справі задоволенню не підлягала.

Разом з тим, ухвалюючи рішення по справі суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог та відсутність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності. Допущена судом першої інстанції помилка щодо мотивів відмови у задоволенні заяви про застосування наслідків спливу позовної давності не призвела до неправильного вирішення справи.

З огляду на ту обставину, що жоден із учасників справи не заперечував батьківство позивача щодо дитини ОСОБА_4 , посилання в апеляційній скарзі на висновок тесту ДНК, як на неналежний доказ у справі, правового значення не має.

Не залучення судом першої інстанції до участі в справі органу державної реєстрації актів цивільного стану не може слугувати підставою для скасування по суті правильного рішення та відмови в задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - адвоката Крамара Олега Петровича залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 28 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22.04.2024.

Суддя - доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук