Справа № 201/2552/24
Провадження № 2-о/201/152/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2024 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Федоріщева С.С.,

при секретарі - Максимовій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення,-

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 29 лютого 2024 року надійшла заява ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення.

В обґрунтування своєї заяви посилаються на те, що з моменту фактичного припинення шлюбних відносин з дружиною ОСОБА_2 , ОСОБА_1 взяв на себе всі батьківські зобов`язання, самостійно виховує та утримує молодшу доньку ОСОБА_3 . Забезпечує її харчуванням, ліками, одягом, піклується про стан її здоров`я, вводить на медичні обстеження, займається її навчанням та розвитком, як духовним так і фізичним. У зв`язку з викладеним просить встановити факт, окремого проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Встановити факт, що ОСОБА_1 самостійно виховує та утримує свою доньку ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 без будь-якої сторонньої допомоги та без участі матері, та визначено місцем проживання дитини з батьком ОСОБА_1 .

Сторони в судове засідання не з`явились, надали заяви про можливість розгляду справи без їх участі

Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, розглянувши подані заявником матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку про необхідність задоволення заяви виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Як передбачено ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч.1 ст. 95 ЦПК України).

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 Про судове рішення у цивільній справі , враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі Ващенко проти України (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності з наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт № НОМЕР_1 , виданий 13.03.2017 року органом 1216, перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Ленінським РВ УМВС України в Дніпропетровській області 11.09.2003 року. Шлюб між ними зареєстровано 07.06.2003 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінського районного управління юстиції м. Дніпропетровська, про що свідчить свідоцтво про одруження серії НОМЕР_3 , актовий запис 332.

Від зазначеного шлюбу мають двох неповнолітніх доньок: ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 , свідоцтво про народження від 07.05.2007 року серії НОМЕР_4 видане Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 633, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтво про народження від 28.08.2012 року серії НОМЕР_5 видане Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис 1250.

З лютого 2023 року через постійні сварки та нервовий стан через повномасштабне вторгнення росії на територію України 24.02.2022 року та влучення 14.01.2023 року ракети до сусіднього будинку, дружина ОСОБА_2 разом з старшою донькою ОСОБА_4 проживають окремо за адресою: АДРЕСА_1 . Від серпня 2023 року ОСОБА_3 молодша донька за особистим побажанням проживає з батьком ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_2 . Для доньки створені всі умови для належного розвитку та виховання. ОСОБА_2 не приймає участі у вихованні та утриманні спільної молодшої доньки ОСОБА_3 .

До серпня 2023 року проживали однією сім`єю за адресою АДРЕСА_2 .

З моменту фактичного припинення шлюбних відносин з дружиною ОСОБА_2 , ОСОБА_1 взяв на себе всі батьківські зобов`язання, самостійно виховую та утримую молодшу доньку ОСОБА_3 . Забезпечує її харчуванням, ліками, одягом, піклується про стан її здоров`я, вводить на медичні обстеження, займається її навчанням та розвитком, як духовним так і фізичним.

ОСОБА_1 , не судимий, не зловживаю алкоголем та тютюном, не вживаю наркотики, працює, веде моральний та здоровий спосіб життя.Між сторонами досягнуто згоди щодо визначення місця проживання, умов утримання та виховання доньок, що підтверджується Договором від 05 лютого 2024 року.

Відповідно до умов Договору між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини від 05 лютого 2024 року, місцем проживання дитини ОСОБА_3 28.07.2012 року (тому числі місцем реєстрації місця проживання), батьки за її згодою визначили місце проживання Батька за адресою: АДРЕСА_2 та знаходження на утриманні Батька.

Водночас, постійного заробітку у ОСОБА_2 немає, що підтверджується довідкою ОК-5.

Діти відвідують гуртки, навчаються. Повністю вихованням та утриманням дітей займається постійно батько, який має постійний заробіток та може фінансово їх утримувати. Діти щасливі та доглянуті.

На момент пред`явлення заяви дружина ОСОБА_2 перестала приймати будь-яку участь в житті та вихованні молодшої доньки ОСОБА_3 , не турбується про неї, не цікавиться її станом здоров`я, матеріальну допомогу не надає. За останньою інформацією в найближчий час збирається переїжджати зі старшою донькою жити за кордон.

Відповідно до Акту обстеження умов проживання від 02.02.2024 року було проведено обстеження умов проживання дитини ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_2 , що дійсно постійно проживає з батьком, мати дитини мешкає окремо, умови проживання для дитини створенні належні та безпечні.

Встановлення факту того, що дитина перебуває на утриманні та вихованні ОСОБА_1 , необхідний задля виникнення його права та обов`язків, визначених Сімейним кодексом України, в тому числі можливості представляти інтереси неповнолітньої дитини у державних та комунальних закладах, бути представником під час оформлення медичних документів у закладах охорони здоров`я, органах влади для отримання соціальної допомоги.

Також у зв`язку із оголошенням військового стану і за умови призову для служби в Збройних Силах України, неповнолітня донька фактично залишиться без належаного догляду, утримання, виховання, оскільки інші наявні близькі родичі це забезпечити не зможуть, та у зв`язку із намірами подальшого оформлення документів щодо соціальної допомоги на дитину, яка виховується лише одним батьком, у нього виникла необхідність просити встановити факт окремого проживання з матір`ю неповнолітньої доньки та проживання дитини з батьком, самостійного виховання та знаходження доньки на утриманні батька.

Факти, які заявлені в заяві є юридичними, оскільки від їх встановлення залежить виникнення особистих прав як батька малолітньої дитини, і таке потрібне з метою захисту прав та інтересів доньки, у тому числі, переміщення батька і доньки без нотаріальної згоди матері, заходів щодо лікування дітей, оздоровлення, можливої зміни місця проживання та розвитку дитини в безпечних умовах тощо.

Іншого позасудового порядку встановлення даних фактів, передбаченого законом, немає.

Встановлення даних фактів не суперечить закону і жодним чином не порушує прав і законних інтересів інших осіб. Відомості, які б спростували даний висновок відсутній.

Визначаючи, чи пов`язується з встановлення зазначеного факту виникнення у заявника певних цивільних прав та обов`язків, За змістом частини першої статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини, засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (цивільні відносини). Тобто цивільними є відносини, які відповідають наведеним критеріям.

Згідно з частиною 2 статті 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод громадян на підставі Конституції України гарантується.

Згідно зі статтею 4 ЦПК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною 1 статті 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид не позовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Статтею 315 ЦПК України наведено перелік фактів, що мають юридичне значення, справи про встановлення яких розглядаються судом.

У п.2 ч.1 ст.315 ЦПК України вказано, що суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ч.2 ст.315 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 319 ЦПК України, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

В пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право, чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Для розгляду справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються, зокрема, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян, але тільки якщо воно не пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право і якщо заявник не має іншої можливості одержати або відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.

Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян.

Касаційний цивільний суд Верховного Суду у справі №363/214/17-ц від 22.08.2018 року, прийшов до висновку, що перелік юридичних фактів, які підлягають встановленню в судовому порядку не є вичерпним і у судовому порядку можуть бути встановленні факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до положень статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України (далі - СК України) встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно ч. 3 ст. 151 СК України батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.

Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

При цьому, згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» роз`яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Частиною 3 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Відповідно до положень ст.18 Конвеції ООН про права дитини, проголошено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, предметом основного піклування батьків є найкращі інтереси дитини. Вказаний принцип покладений в основу Закону України «Про охорону дитинства», ч.3 ст.11 якого встановлює, що предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У відповідності з положеннями ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

При таких обставинах суд вважає можливим заяву задовольнити та встановити юридичний факт.

Таким чином обставини заяви про встановлення юридичного факту знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході судового засідання, доведені, а тому заява обґрунтована і підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 13, 81, 259, 263-265, 315, 316 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення - задовольнити.

Встановити факт, окремого проживання ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_7 ).

Встановити факт, що ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_8 ) самостійно виховує та утримує свою доньку ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження від 28.08.2012 року серії НОМЕР_5 ) без будь-якої сторонньої допомоги та без участі матері, та визначено місцем проживання дитини з батьком ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.С. Федоріщев