КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження № 22-ц/824/4854/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2024 року м. Київ

Справа № 754/11618/20

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, яка подана представником ОСОБА_1 , на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 08 грудня 2022 року, ухвалене у складі судді Саламон О.Б.,

у справі за позовом Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , треті особи: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва», Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про виселення

та зустрічним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, треті особи - Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва», Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про зобов`язання Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації надати жиле приміщення,

встановив:

У вересні 2020 року позивач Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація звернувся з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , в якому просив виселити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

В обґрунтування вимог позову зазначено, що в провадженні Деснянського районного суду м. Києва перебувала цивільна справа № 754/14094/17 за позовом Керівника Київської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння. За результатами розгляду справи Деснянським районним судом м. Києва 24.10.2018 ухвалено рішення, яким вимоги позову залишено без задоволення. Постановою Київського апеляційного суду від 19.02.2019 апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва задоволено, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24.10.2018 у справі 754/14094/17 скасовано та вирішено позовну заяву Керівника Київської місцевої прокуратури №3 про витребування майна задовольнити, витребувано у ОСОБА_2 на користь територіальної громади м. Києва квартиру АДРЕСА_2 . Постановою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, постанову Київського апеляційного суду від 19.02.2019 залишено без змін.

Під час розгляду судами першої, апеляційної та касаційної інстанції справи № 754/14094/17 були встановлено, що під час досудового розслідування кримінального провадження за № 0000043 місцевою прокуратурою встановлено, що квартира АДРЕСА_2 , яка належить територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради, вибула із володіння без волі власника. Зокрема, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 законного наймача квартири ОСОБА_5 та смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 члена її сім`ї ОСОБА_6 на підставі неіснуючого рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11.11.2011 було проведено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_7 .

У подальшому спірна квартира неодноразово відчужувалася на підставі різних цивільно-правових угод. ОСОБА_2 набула права власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28.05.2016, посвідченого приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Ковальчуком С.П. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 25.07.2018 було задоволено заяву прокурора про вжиття заходів щодо забезпечення позову та в порядку забезпечення позову накладено арешт на нерухоме майно - кв. АДРЕСА_2 , загальною площею 33,4 кв. м., житловою площею 15,9 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 64, що належить ОСОБА_2 13.03.2020 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про реєстрацію права власності Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради на вказану квартиру.

На підставі викладеного, Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація просить виселити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та малолітню ОСОБА_4 зі спірної квартири без надання іншого жилого приміщення.

19.08.2021 до суду від ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах якої діяв її батько ОСОБА_3 , надійшла зустрічна позовна заява до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва", Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про надання іншого постійного жилого приміщення, в якій ставилось питання про зобов`язання Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації надати ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 інше постійне жиле приміщення замість житла, з якого вони виселені, а саме з кв. АДРЕСА_2 .

Вимоги зустрічної позовної заяви мотивовано тим, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28.05.2016, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., ОСОБА_2 придбала у власність нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 та вселилась до неї разом з членами сім`ї ОСОБА_3 (син) та ОСОБА_4 (онука). Постановою Київського апеляційного суду від 19.02.2019 по справі №754/14094/17 у ОСОБА_2 було витребувано на користь територіальної громади міста Києва квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 33,4кв.м., житловою площею 15,9кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 64.

Судовим рішенням встановлено, що квартира була набута ОСОБА_2 як добросовісним набувачем. Позивачі за зустрічним позовом вказують на те, що мають єдине житло для свого проживання - кв. АДРЕСА_2 . Іншого нерухомого майна в них немає, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо кожного з відповідачів за первісним позовом. Отже, виселення позивачів без надання іншого приміщення призведе до того, що вони будуть позбавлені єдиного місця проживання. Враховуючи добросовісне набуття спірної квартири та вселення до неї на законних підставах у 2016 році, позивачі за зустрічним позовом вважають, що мають право на отримання іншого жилого приміщення у межах адміністративно-територіальної одиниці, в якій розташоване майно, з якого вони можуть бути виселені - Деснянський район міста Києва. При визначенні місцезнаходження іншого жилого приміщення просили враховувати інтереси малолітньої дитини та вимоги ст.13 Закону України "Про освіту", відповідно до якої кожна особа має право здобувати початкову та базову середню освіту в закладі освіти (його філії), що найбільш доступний та наближений до місця проживання особи і зазначили, що на даний час місце проживання та місце навчання малолітньої ОСОБА_4 розташовані поруч ( АДРЕСА_3 - місце проживання та АДРЕСА_4 - адреса навчального закладу).

Позивачі за зустрічним позовом зазначили, що відповідно до ст.116 ЖК України, на яку посилається відповідач за зустрічним позовом, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Зазначили, що виселення без надання іншого житла є протиправним, оскільки позивачі за зустрічним позовом зайняли спірне житло не самоправно, а як добросовісні набувачі, що було встановлено судовими рішеннями, що набрали законної сили - постановою Київського апеляційного суду від 19 лютого 2019 року по справі №754/14094/17 та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року, якою судове рішення суду апеляційної інстанції було залишене без змін. Позивачі за зустрічним позовом зазначили, що у разі задоволення первісного позову про виселення, позивач за первісним позовом (Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація) має надати житло, яке відповідає вимогам статей 47, 50 ЖК України. Із посиланням на ст.109 ЖК України, зазначали, що постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 08 грудня 2022 року у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням в частині відмови у задоволенні первісного позову, представник Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації - ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в який просить скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні первісного позову та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що на момент звернення позивача до суду з позовом про виселення відповідачів, спірна квартира вибула з їх володіння і перейшла у власність Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради. Суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення жодним чином не врахував цей факт, не надав належної оцінки інформації з Державного реєстру речових прав на нерухому майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна №221007234 від 20.08.2020 року, чим порушив право Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради на реалізацію свого права розпоряджатися своїм майном - спірною квартирою. Отже, суд першої інстанції прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі. Судом першої інстанції не надано належної оцінки постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 754/14094/17.

Звертає увагу на те, що станом на день звернення позивача з первісним позовом запис про право власності/довірчої власності № 36000172 в Реєстрі речових прав не скасований, речове право на спірну квартиру не припинено. Розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 24 липня 2019 року № 1307, яким прийнято до комунальної власності територіальної громади міста Києва та передано до сфери управління Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації квартиру АДРЕСА_5 не оскаржене і не скасоване в судовому порядку і також є чинним. Тобто, відповідач ОСОБА_2 жодним чином не скористалася своїми правами для відновлення своїх прав стосовно спірної квартири.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 не є законним представником малолітньої ОСОБА_4 , в даній справі інтереси малолітньої дитини представляє її батько - ОСОБА_3 . Суд першої інстанції не врахував того факту, що права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Малолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, набуття або втрати права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Матеріали справи не містять ніякої інформації чи копій судових рішень про позбавлення матері ОСОБА_4 - ОСОБА_8 батьківських прав або визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 саме з бабусею і саме в спірній квартирі. Малолітня ОСОБА_4 на дату прийняття оскаржуваного рішення ні в спірній квартирі, ні по м. Києву не зареєстрована.

Звертає увагу на те, що ОСОБА_3 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 (колишня квартира відповідача - ОСОБА_2 ), знятий з реєстрації 02.07.2018 року, на дату прийняття оскаржуваного рішення в спірній квартирі і по м. Києву не зареєстрований. Матеріали справи не містять жодних письмових доказів щодо того, чи надавала свою письмову згоду покійна мати малолітньої ОСОБА_4 - ОСОБА_8 на вселення в спірну квартиру своєї доньки.

Наголошує, що якщо припустити, що ОСОБА_3 і малолітня ОСОБА_4 вселилися до спірної квартири як тимчасові жильці, договір найму припинився в зв`язку із витребуванням спірної квартири на користь Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, відповідачі за первісним позовом втратили право користування спірною квартирою та підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення. Такими діями суд першої інстанції порушив принцип пропорційності у цивільному судочинстві.

Судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що право власності ОСОБА_2 на спірну квартиру фактично припинено 13.03.2020 року, оскільки право власності на спірну квартиру було зареєстроване за Територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради, форма власності комунальна, а отже, з цієї дати відповідачі самоправно займають спірне житло, не маючи на те законних підстав.

Відповідно довідки від 07.09.2020 року № 564, наданої відділом обліку та розподілу житлової площі позивача, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на квартирному обліку не перебувають. Ордер на вселення в спірну квартиру, яка з 13.03.2020 року перейшла в комунальну власність, відповідачам за первісним позовом не видавався.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги та просила задовольнити.

Представник відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - ОСОБА_9 вважав доводи апеляційної скарги безпідставними, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, та просив врахувати практику ЄСПЛ стосовно питання позбавлення житла добросовісних набувачів без належної компенсації, що є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Представники третіх осіб в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, тому колегією суддів визнано за можливе розглянути справу за їх відсутності відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, вислухавши пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з наступних обставин.

28 травня 2016 ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_2 . Набуття права власності на квартиру відбулось на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28.05.2016, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П.

На підставі зазначеного договору, у 2016 році ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (син власниці) та ОСОБА_4 , 2009 року народження (онука власниці, донька ОСОБА_3 ) заселились у вказану квартиру та постійно проживають в ній безперервно до цього часу.

Під час досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000043 від 14.04.2017р., розпочатого Київською місцевою прокуратурою, було встановлено, що квартира АДРЕСА_2 , яка належить територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради, вибула з її володіння без волі власника за наступних обставин.

Розпорядженням Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації від 27 грудня 2001 року № 305 затверджено спільне рішення адміністрації та профспілкового комітету АТ «Київхліб» ДП «Булочно-кондитерський комбінат» про надання ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_7 ОСОБА_5 отримала 09 лютого 2002 року (а. с. 53, 68).

Відповідно до актового запису про смерть № 9849 від 03.06.2010 громадянка ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідно до актового запису пpo смерть № 16795 від 29.09.2011 гpомадянин ОСОБА_6 , що був зареєстрований у спірній квартирі, помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

На підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11.11.2011 року у справі №2-5397за позовом ОСОБА_7 до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, Київської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, яким за ОСОБА_7 визнано право власності на набувальною давністю на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , була проведена реєстрація права власності за ОСОБА_7 .

Згідно листа Деснянського районного суду м. Києва від 04 серпня 2017 року, згідно автоматизованої системи документообігу суду та при перевірці алфавітних покажчиків в провадженні Деснянського районного суду м. Києва позовна заява ОСОБА_7 до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, Київської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю не надходила та не розглядалась, а також рішення від 11 листопада 2011 року не приймалось (а. с. 58).

29 грудня 2011 року ОСОБА_7 на підставі договору дарування квартири відчужила зазначену квартиру на користь ОСОБА_10 . Вказаний договір посвідчено державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори Яворською Н.В., зареєстровано в реєстрі за №7-1356.

18 січня 2012 року ОСОБА_10 на підставі договору дарування квартири подарувала зазначену квартиру на користь ОСОБА_11 . Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бовбалан Н.Р. за реєстровим № 294.

15 лютого 2012 року ОСОБА_11 на підставі договору купівлі-продажу квартири відчужила вказану квартиру ОСОБА_12 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В.С., зареєстровано в реєстрі № 752.

26 травня 2015 року ОСОБА_12 на підставі договору купівлі-продажу відчужила зазначену квартиру на користь ОСОБА_13 , ОСОБА_14

28 травня 2016 року ОСОБА_13 та ОСОБА_14 на підставі договору купівлі-продажу квартири відчужили спірну квартиру на користь ОСОБА_2 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П.

Постановою Київського апеляційного суду від 19.02.2019 по справі №754/14094/17 у ОСОБА_2 було витребувано на користь територіальної громади міста Києва кв. АДРЕСА_2 , загальною площею 33,4 кв.м., житловою площею 15,9 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 64.

При цьому суд встановив наявність підстав для витребування спірного майна від добросовісного набувача, передбачених ч.1 ст.388 ЦК України.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року судове рішення суду апеляційної інстанції було залишене без змін, суд касаційної інстанції підтвердив наявність підстав для витребування майна у добросовісного набувача, що передбачено ч.1 ст.388 ЦК України.

13.03.2020 державним реєстратором Департаментом комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на підставі постанови Київського апеляційного суду від 19.02.2019 по справі №754/14094/17, право власності на спірну квартиру було зареєстроване за Територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради, форма власності комунальна, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна №221007234 від 20.08.2020 року.

При цьому, факт проживання відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та малолітньої ОСОБА_4 , 2009 року народження, у спірній квартирі підтверджується актами від 29.07.2020 та 04.08.2021, складеними працівниками Житлово-експлуатаційної дільниці № 303, відповідно до якого відповідачі проживають за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції враховував, що позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачі займають житло безпідставно, з посиланням на положення ст. 99, 116 ЖК України, відтак підлягають виселенню з квартири АДРЕСА_2 без надання їм іншого жилого приміщення на підставі ч. 3 ст.116 ЖК України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про виселення відповідачів, суд вважав що позовні вимоги Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації є безпідставними, оскільки в матеріалах справи містяться переконливі докази того, що ОСОБА_2 набула права власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28.05.2016, що посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Ковальчуком С.П. В рамках розгляду цивільної справи №754/14094/17 судами встановлено наявність підстав для витребування спірного майна від добросовісного набувача, передбачених ч.1 ст. 388 ЦК України. Зважаючи на викладене, суд, оцінюючи наявні докази, дійшов висновку, що відповідачами квартиру було зайнято на законних підставах, а відтак посилання позивача на ст. 99,116 ЖК Української РСР є необґрунтованими та безпідставними.

В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції зазначав, що оцінюючи законність та обґрунтованість предмету спору, звертає увагу, що право на зайняття житла припинене на підставі рішення суду, що набрало законної сили.

Разом з тим, суд враховував інтереси малолітньої ОСОБА_4 , зокрема у відповідності до Закону України «Про освіту», згідно якої кожна особа має право здобувати початкову та базову середню освіту в закладі освіти, що найбільш доступний та наближений до місця проживання особи. Вказана обставина підтверджується довідкою, виданою спеціалізованою школою I-III ступенів № 152 з поглибленим вивченням англійської мови Деснянського району м. Києва 04.08.2021 про те, що ОСОБА_4 навчається з 01.09.2016 в 6-Б класі зазначеного навчального закладу.

Також суд враховував рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України", в якому зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві".

З огляду на вищевикладене, виходячи з вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач за первісним позовом як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження, суд дійшов висновку, що позов Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про виселення є безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню, зокрема, суд дійшов висновку, що виселення відповідачів, включно з малолітньою особою з квартири, буде суперечити критеріям п. 2 ст. 8 Конвенції.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, оскільки вони зроблені без урахування обставин, що мають значення для вирішення справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права, що є підставою для скасування рішення суду в оскаржуваній частині, виходячи з наступного.

25.10.2017 року заступником керівника Київської місцевої прокуратури № 3 було подано позов в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння.

В обґрунтування позовних вимог прокурор вказував, що під час досудового розслідування кримінального провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000043 від 14.04.2017, місцевою прокуратурою встановлено, що квартира АДРЕСА_2 , яка належить територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради, вибула із її володіння без волі власника.

Зокрема, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 законного наймача квартири спірної квартири ОСОБА_5 та смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 члена її сім`ї ОСОБА_6 , на підставі неіснуючого рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11.11.2011 року була проведена реєстрація права власності за ОСОБА_7 .

Рішенням Київської міської ради № 284/5096 від 02.12.2010 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» будинок по АДРЕСА_3 включений до переліку об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Києва.

Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) №1112 від 10.12.2010 вказаний будинок віднесено до сфери управління Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації.

Відтак, станом на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 наймача спірної квартири ОСОБА_5 та день смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 члена її сім`ї ОСОБА_6 вказана квартира належала до комунальної власності територіальної громади міста Києва.

У подальшому спірна квартира неодноразово відчужувалася на підставі різних цивільно-правових угод. ОСОБА_2 набула права власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28.05.2016, що посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Ковальчуком С.П.

Постановою Київського апеляційного суду від 19.02.2019 року, залишеною без змін постановою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.01.2020 року, позов заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_2 про витребування майна задоволено та витребувано у ОСОБА_2 на користь територіальної громади м. Києва квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 33,4 кв.м., житловою площею 15,9 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 64.

Розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 24 липня 2019 року № 1307, враховуючи постанову Київського апеляційного суду від 19.02.2019 у справі № 754/14094/17, прийнято до комунальної власності територіальної громади міста Києва та передано до сфери управління Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації квартиру АДРЕСА_5 , позивача зобов`язано вжити заходів щодо реєстрації права власності територіальної громади міста Києва на вказане нерухоме майно.

13 березня 2020 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про реєстрацію права власності Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради на вказану квартиру.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 754/14094/17, апеляційний суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, враховуючи вказані норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, обґрунтовано виходив із того, що рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 листопада 2011 року у справі № 2-5397/11, на підставі якого за ОСОБА_7 зареєстровано право власності на спірну квартиру, не ухвалювалось, вказаного судового рішення не існує, воно не створило юридичних наслідків, а тому воно не може бути правовою підставою для визнання права власності на спірну квартиру за першим власником, що свідчить про вибуття квартири з власності територіальної громади м. Києва поза волею власника.

Встановленні обставини справи свідчать про те, що ОСОБА_7 не мала права відчужувати спірну квартиру.

Реєстрація права власності за ОСОБА_2 спірної квартири, яка є об`єктом комунальної власності, фактично позбавляє територіальну громаду можливості володіти, користуватися та розпоряджатися майном, яке відповідно до рішення Київської міської ради від 02 грудня 2010 року № 284/5096 є комунальною власністю територіальної громади.

Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям об`єкта із комунальної власності, становлять суспільний публічний інтерес. У свою чергу, звернення прокурора з позовом до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про повернення у власність територіальної громади комунального майна (квартири), яка незаконно вибула з власності територіальної громади.

Перевіряючи наявність визначених Європейським судом з прав людини критеріїв, які слід оцінювати на предмет відповідності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном гарантіям статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям, Верховний Суд у постанові від 22 січня 2020 року зазначив, що апеляційний суд обґрунтовано виходив із того, що звернення прокурора з позовом до суду спрямоване на задоволення легітимної мети, яка полягає у відновленні законності, поверненні у власність територіальної громади комунального майна (квартири), яке незаконно вибуло з власності територіальної громади на підставі підробного судового рішення.

Перевіряючи вищевказаний критерій, чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям, Верховний Суд у постанові від 22 січня 2020 року встановив наступне.

При вирішені спору суддею Деснянського районного суду міста Києва 27 жовтня 2017 року здійснено запит до відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України у м. Києві щодо місця реєстрації ОСОБА_2 .

У відповідь на запитувану інформацію відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України у м. Києві 07 листопада 2017 року надано інформацію про те, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , проживає за адресою: АДРЕСА_6 , та зареєстрована за вказаною адресою з 17 листопада 2009 року. Даних про зняття з реєстраційного обліку не зазначено.

У поданому відзиві на позовну заяву прокурора від 31 січня 2018 року відповідач також зазначала адресу, за якою вона мешкає: АДРЕСА_6 .

У поданій до районного суду 02 серпня 2018 року заві про зміну місця проживання ОСОБА_2 зазначила місцем її постійного проживання квартиру АДРЕСА_2 .

Таким чином, після укладення 28 травня 2016 року між ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_2 договору купівлі продажу спірної квартири відповідач фактично продовжувала проживати за іншою адресою.

Крім того, квартиру АДРЕСА_2 відповідно до договору купівлі-продажу від 28 травня 2016 року, на підставі якого ОСОБА_2 набула право власності на неї, було відчужено попередніми власниками за 149 тис. грн (що згідно курсу долара США на момент укладення правочину еквівалентно 5936, 25 доларів США).

У той же час 15 лютого 2012 року ОСОБА_11 на підставі договору купівлі-продажу квартири відчужила зазначену квартиру ОСОБА_12 за 376 тисяч гривень, що згідно умов договору було еквівалентно 47 тисяч доларів США.

Враховуючи, що на момент укладення 28 травня 2016 року договору купівлі-продажу спірної квартири відповідач фактично проживала та продовжувала проживати за іншою адресою, факт свого проживання за іншою адресою не заперечувала, про зміну фактичного місця проживання суд було повідомлено лише 02 серпня 2018 року, однак не надано доказів зняття з місця попередньої реєстрації, Верховний Суд дійшов висновку, що витребування у ОСОБА_2 на користь власника квартири, придбаної відповідачем за 149 тис. грн, не покладе на неї надмірний індивідуальний тягар, спричинений відсутністю житла для проживання або втратою грошових коштів.

Таким чином, ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, якій Розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 24 липня 2019 року № 1307 було передано до сфери управління спірну квартиру, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, суд першої інстанції не врахував, що у справі № 754/14094/17 Верховний Суд надав оцінку правомірності втручанню у мирне володіння майном та зазначив, що виходячи із обставин даної справи, коли ОСОБА_2 придбала спірну квартиру за договором купівлі-продажу від 28 травня 2016 року, проте продовжувала станом на 31 січня 2018 року проживати за попереднім місцем проживання : кв. АДРЕСА_8 , витребування у ОСОБА_2 на користь власника квартири, придбаної відповідачем за 149 тис. грн, не покладе на неї надмірний індивідуальний тягар, спричинений відсутністю житла для проживання або втратою грошових коштів.

Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Разом з тим, зазначаючи в оскаржуваному рішенні, що у 2016 році ОСОБА_2 разом з сином ОСОБА_3 та онукою ОСОБА_4 заселилась у спірну квартиру, суд першої інстанції залишив поза увагою обставину, встановлену Верховним Судом у постанові від 22 січня 2022 року у справі № 754/14094/17, про те, що після укладення 28 травня 2016 року договору купівлі продажу спірної квартири відповідач ОСОБА_2 фактично продовжувала проживати за іншою адресою та станом на 31 січня 2018 року відповідач зазначала адресу, за якою вона мешкає: АДРЕСА_6 .

Як вбачається з матеріалів справи та договору купівлі-продажу від 28 травня 2016 року, спірною є однокімнатна квартира АДРЕСА_2 , жилою площею15,9 кв.м., загальною площею 33, 4 кв.м.

Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва станом на 07 вересня 2020 року, місце проживання ОСОБА_2 , 1949 року народження, зареєстроване у спірній квартирі з 02 травня 2018 року ( а.с. 17, т. 1).

Згідно з довідкою про реєстрацію місця проживання особи, сформованою відповідальним працівником суду станом на 09.09.2020 року, місце проживання ОСОБА_3 , 1974 року народження , було зареєстроване у період з 08 липня 2014 року по 02 липня 2018 року за адресою : АДРЕСА_6 ( а.с. 45, т. 1).

Згідно з актом обстеження квартири АДРЕСА_2 від 29 липня 2020 року комісією ЖЕД № 303 КП «Керуюча компанія» Деснянського району м. Києва було встановлено, що у вказаній квартирі проживають ОСОБА_2 ( власник), яка зареєстрована в даній квартирі, а також проживають без реєстрації ОСОБА_3 ( син) та ОСОБА_4 ( онука , 2009 року народження).

Таким чином, встановивши, що у спірній квартирі, яка належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва, та постановою Київського апеляційного суду від 19 лютого 2019 року витребувана від добросовісного набувача ОСОБА_2 в порядку ст. 388 ЦК України на користь територіальної громади м. Києва, Розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 24 липня 2019 року № 1307 було передано до сфери управління Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, відповідачі проживають без будь-яких правових підстав, чим створюють позивачу перешкоди у вільному володінні та розпорядженню комунальною власністю, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

В постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), Велика Палата Верховного Суду зазначила, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Таким чином, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про виселення відповідачів зі спірної квартири, дійшов суперечливих висновків про те, що ОСОБА_2 на законних підставах проживає у спірній квартирі, оскільки набула права власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28.05.2016, а тому посилання позивача на положення ст. 99, 116 ЖК України, є безпідставним, та що право ОСОБА_2 на зайняття житла припинене на підставі рішення суду, що набрало законної сили.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц , від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц, від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 , відповідно до принципу jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц. У пункті 7.43 постанови від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач, крім посилання на ст. ст. 99, 109, 116 ЖК України, також посилався і на норми, що визначають зміст права власності, здійснення права власності та непорушність права власності - ст. 317, 319, 321 ЦК України, та відсутність законних підстав для проживання відповідачів у спірній квартирі з огляду на витребування у ОСОБА_2 спірної квартири на підставі судового рішення.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Статтею 327 ЦК України визначено, що у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації № 121 від 31.01.2011 року «Про реалізацію районними в місті Києві державними адміністраціями окремих повноважень» доручено районним в місті Києві державним адміністраціям реалізовувати окремі повноваження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), надані виконавчому органу Київської міської ради (Київській міській державній адміністрації) згідно з Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні", іншими актами законодавства згідно з додатками 1 - 11.

Відповідно до п. 1 Переліку повноважень у галузі управління комунальною власністю - додатку № 3 до розпорядження, до повноважень районних в місті Києві державних адміністрацій належить управління майном, переданим в установленому порядку до сфери управління відповідної районної в місті Києві державної адміністрації.

Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 24 липня 2019 року № 1307 прийнято до комунальної власності територіальної громади міста Києва квартиру АДРЕСА_5 та передано до сфери управління Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації .

Таким чином, виселення відповідачів з квартири є додатковим способом захисту позивачем права комунальної власності на квартиру, його застосування є необхідним для забезпечення реального захисту порушених прав, оскільки задоволення вимоги про витребування майна з володіння відповідача без його виселення у примусовому порядку не забезпечить повного захисту права власності територіальної громади м. Києва.

З огляду на викладене, реалізуючи повноваження на управління спірною квартирою, що належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва, Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація вправі вимагати виселення відповідачів зі спірної квартири.

Крім того, постановою Київського апеляційного суду від 19 лютого 2019 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 754/14094/17, було вказано, що ОСОБА_2 , яка є добросовісним набувачем, не позбавлена можливості відновити свої права на підставі статті 661 ЦК України шляхом пред`явлення майнових вимог до продавця спірної квартири.

Відповідно ст. 661 ЦК України у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

Однак, як пояснив у судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_9 , відповідач не зверталась до продавця квартири за відшкодуванням завданих їй збитків та не вважає за доцільне це робити, оскільки визначена сторонами у договорі купівлі-продажу вартість квартири не відповідає дійсній вартості, за яку вона була придбана.

Висновок суду першої інстанції про неможливість виселення відповідачів зі спірної квартири з огляду на те, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем, колегія суддів вважає безпідставними і такими, що суперечить висновкам Верховного Суду у постанові від 22 січня 2020 року про наявність правових підстав для витребування у добросовісного набувача ОСОБА_2 спірної квартири на користь територіальної громади м. Києва, адже повернення у власність територіальної громади комунального майна (квартири), яке незаконно вибуло з власності територіальної громади на підставі підробного судового рішення, передбачає можливість здійснення власником усіх правомочностей, що визначені ст. 319 ЦК України, відповідно до якої власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 03 березня 2020 року у справі № 750/8048/18 , «те, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем спірної квартири, не має правового значення при вирішенні вимог власника квартири ( ОСОБА_1 ) про усунення перешкод у користуванні цим житлом шляхом виселення осіб, які всупереч волі власника і без будь-яких правових підстав проживають у цьому помешканні. Правовий статус добросовісного набувача має значення для віндикаційного позову, який вже вирішений між сторонами раніше, а не негаторного позову, який розглядається.».

Таким чином, враховуючи, що право власності ОСОБА_2 на спірну квартиру фактично припинено 13.03.2020, оскільки право власності на спірну квартиру було зареєстроване за Територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради, відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 всупереч волі власника та без будь-яких правових підстав займають спірне житло.

Статтею 109 ЖК України передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Оскільки судовим рішенням, що набуло законної сили, спірна квартира витребувана у ОСОБА_2 на користь територіальної громади м. Києва, відповідно правові підстави для проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі відпали, тому вона підлягає виселенню зі спірної квартири без надання іншого жилого приміщення.

Висновки суду першої інстанції про неможливість виселення неповнолітньої ОСОБА_4 колегія суддів також вважає помилковими з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 03 березня 2020 року у справі № 750/8048/18 , «тлумачення цієї норми права приводить до висновку, що право члена сім`ї власника житла на користування ним є похідними від права власності на це житло його власника. Із припиненням права власності особи на житло (квартиру, житловий будинок) у будь-який спосіб (відчуження, витребування майна від добросовісного чи недобросовісного набувача в порядку статті 388 ЦК України тощо) члени сім`ї власника, в тому числі і малолітні та/або неповнолітні діти, втрачають право користування цим житлом.

Оскільки право власності ОСОБА_2 на спірну квартиру припинилось внаслідок витребування первинним її власником в порядку статті 388 ЦК України, суди дійшли правильних висновків, що неповнолітня ОСОБА_3 втратила право користування цим житлом, а тому підлягає виселенню».

Отже, заперечення представника відповідачів про те, що у разі задоволення позову будуть порушені права неповнолітньої ОСОБА_4 , 2009 року народження, яка проживає у спірній квартирі, - не може бути підставою для відмові у позові також з огляду на те, що неповнолітні діти набувають прав на користування житлом лише у разі набуття такого права батьками або законними представниками.

Разом з тим, ОСОБА_2 , право власності якої було припинене у зв`язку з витребуванням у неї спірної квартири, не є законним представником неповнолітньої ОСОБА_4 .

Відповідно до положень ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», що була чинною на час виникнення спірних правовідносин, батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання.

Як встановлено з матеріалів справи, - висновку Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 21.01.2021 року, батьками малолітньої ОСОБА_4 , 2009 року народження, є ОСОБА_8 та ОСОБА_3 , які офіційно в шлюбі не перебувають. Малолітня ОСОБА_4 з моменту народження державної реєстрації не мала, станом на 25.09.2020 року по місту Києву зареєстрованою не значиться. Мати малолітньої ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_6 , відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 ( а.с. 81-82, т. 1).

Отже, неповнолітня ОСОБА_4 , 2009 року народження, на час розгляду даної справи судом ні в спірній квартирі, ні по м. Києву не зареєстрована.

Станом на час пред`явлення даного позову ОСОБА_4 була малолітньою .

Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Відповідач ОСОБА_3 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 , знятий з реєстрації 02 липня 2018, на дату прийняття оскаржуваного рішення в спірній квартирі і по м. Києву не зареєстрований.

Таким чином, самостійного права користування спірною квартирою ні ОСОБА_3 , ні неповнолітня ОСОБА_4 не набували, тому вони також підлягають виселенню зі спірної квартири без надання іншого жилого приміщення.

Заперечення представника відповідачів про обґрунтованість висновків суду першої інстанції та прохання застосувати до даних правовідносин висновки, викладені у рішенні Європейського суду з прав людини від 09 липня 2019 року у справі «Olkhovskiy v. Russia» № 53716/17, в якому Суд дійшов висновку, що конфіскація права власності заявника на квартиру та передача права власності на квартиру адміністрації міста за обставин справи поклали на заявника непропорційний і надмірний тягар, тому було порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, - колегія суддів вважає безпідставними, оскільки спір про витребування квартири від добросовісного набувача ОСОБА_2 вже було вирішено в рамках цивільної справи№ 754/14094/17 та постановою Верховного Суду від 22 січня 2020 року встановлено дотримання критерію пропорційності втручання у право власності набувача майна.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві».

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. (правові висновки, сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17).

Оцінюючи виселення ОСОБА_2 на предмет пропорційності втручання у її право на житло, встановивши, що відповідач порушує право Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради на реалізацію свого права розпоряджатися своїм майном - спірною квартирою, гарантовані статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, колегія суддів дійшла висновку, що за обставинами цієї справи виселення відповідача зі спірного житла є таким, що відбувається на підставі закону, з легітимною метою та є пропорційним заходом втручання, враховуючи наступне. Постановою Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 754/14094/17 встановлено, що не зважаючи на придбання спірної квартири у травні 2016 року, відповідач станом на січень 2018 року продовжувала проживати за попереднім місцем свого проживання: АДРЕСА_6 . Відповідно до матеріалів даної справи місце проживання ОСОБА_2 за адресою спірної квартири було зареєстроване лише 02 травня 2018 року, тобто після пред`явлення до неї позову заступником керівника Київської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Київської міської ради у жовтні 2017 року про витребування квартири.

Разом з тим, не зважаючи вказівку Верховного Суду у постанові від 22 січня 2020 року про те, що ОСОБА_2 не позбавлена можливості відновити свої права на підставі статті 661 ЦК України шляхом пред`явлення майнових вимог до продавця спірної квартири, відповідач своїм правом до цього часу не скористалася.

Відповідно до вимог частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги позивача та наявність підстав для скасування рішення суду в оскаржуваній частині та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог про виселення відповідачів зі спірної квартири без надання іншого жилого приміщення.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України визначено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позивачем понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви - 2197 грн., за подання апеляційної скарги - 9459 грн., всього на суму 11 656 грн., то з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору: з відповідача ОСОБА_2 - 3885 грн. 33 коп. ( 11 656 грн./3), а з відповідача ОСОБА_3 - 7770 грн. 66 коп. ( 11 656 грн./ 3 х 2).

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, яка подана представником ОСОБА_1 , - задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 08 грудня 2022 року - скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , про виселення та ухвалити в цій частині нове судове рішення наступного змісту:

Позовні вимоги Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , треті особи Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва», Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про виселення - задовольнити.

Виселити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_2 без надання іншого жилого приміщення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації витрати по сплаті судового збору в сумі 3885 грн. 33 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації витрати по сплаті судового збору в сумі 7770 грн. 66 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач - Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, , місце знаходження : м. Київ, проспект Червоної Калини, 29;

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання : АДРЕСА_1 ;

Відповідач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання : АДРЕСА_1 ;

Відповідач - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання : АДРЕСА_1 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_3 .

Повний текст постанови складено 22 квітня 2024 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.