Провадження № 22-ц/801/873/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Борисюк І. Е.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2024 рокуСправа № 127/39087/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Сопруна В. В., Стадника І. М.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Акцент - Банк»

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 лютого 2024 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

Рішення ухвалила суддя Борисюк І. Е.

Рішення ухвалено у відсутності сторін у м. Вінниця

Повний текст рішення складено 28 лютого 2024 року,

Встановив:

У грудні 2023 року АТ «А-Банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач 03 квітня 2014 року приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку з метою отримання банківських послуг та відкриття банківського рахунку.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним анкета-заява разом з Умовами та правилами і Тарифами, які викладені на банківському сайті https://a-bank.com.ua/terms, складає між ним та банком кредитний договір, що підтверджується підписом у анкеті-заяві. Відповідачу надано кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на рахунок зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та видано платіжну картку.

ОСОБА_1 зобов`язання за вказаним договором не виконав, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 24 жовтня 2023 року становить 35 852,26 грн., з яких: 21 667,99 грн. заборгованість за кредитом; 14 184,27 грн. заборгованість по відсотках.

Зазначені обставини стали підставою для звернення до суду із вимогою про стягнення з відповідача заборгованості станом на 24 жовтня 2023 року за кредитним договором б/н від 03 квітня 2014 року в розмірі 35 852,26 грн. Також, позивач просив суд стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 2684,00 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 лютого 2024 року в задоволені позовних вимог АТ «А-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг від 03 квітня 2014 року в сумі 35 852,26 грн. станом на 24 жовтня 2023 року - відмовлено.

Судовий збір в сумі 2 684,00 грн залишено за АТ «А-Банк».

В апеляційній скарзі позивач АТ «А-Банк», пославшись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги банку в повному обсязі і стягнути з відповідача судові витрати пов`язані з поданням апеляційної скарги у розмірі судового збору.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що судом першої інстанції не надано належної оцінки наданим позивачем доказам, а саме копії анкети-заяви, яка підписана відповідачем та якою підтверджується факт ознайомлення з Умовами і Правилами надання банківських послуг та зобов`язання в подальшому регулярно знайомитись зі змінами до них, викладеними на сайті банку, що свідчить про виконання банком усіх переддоговірних формальностей. Також банк вважає, що навіть з урахуванням не підписання позичальником Тарифів та Умов і Правил, позичальник отримав кредитну картку та скористався кредитними коштами, тобто він погодився з умовами, що діяли на момент зняття коштів і вже повинен сплачувати процентну ставку. Суд першої інстанції у будь-якому випадку повинен був стягнути відсотки у розмірі облікової ставки Національного банку України.

Відповідач ОСОБА_1 відзиву на апеляційну скаргу не надав.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Судом встановлено, що 28 листопада 2012 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку в якій зазначено, що дана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами, складають між ним та банком договір про надання банківських послуг (а. с. 16)

Відповідач підтвердив, що він ознайомлений і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, Умовами та Правилами надання послуги накопичення «Копилка», а також згоден на оформлення цієї послуги.

Відповідно до нової редакції статуту Акціонерного товариства «Акцент-Банк» останнє є правонаступником за всіма правами і обов`язками Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк». (а. с. 49зв. - 53).

Із довідок, виданих АТ «А-Банк» вбачається, що відповідачу було відкрито рахунок в банку № НОМЕР_1 та видано наступні картки із встановленням кредитних лімітів: 1) № НОМЕР_2 , строком дії до вересня місяця 2021 року; 2) № НОМЕР_3 , строком дії до січня місяця 2018 року; 3) № НОМЕР_4 , строком дії до жовтня місяця 2021 року; 4) № НОМЕР_5 , строком дії до липня місяця 2027 року (а. с. 36-37).

Згідно наданого банком розрахунку заборгованості за договором № б/н від 03 квітня 2014 року, станом на 24 жовтня 2023 року заборгованість становить 35 852, 26 грн., з яких: 21 667, 99 грн. заборгованість за кредитом (тіло кредиту); 14 184, 27 грн. заборгованість по відсотках (а. с. 4-15).

З наданої виписки по картці рахунок НОМЕР_6 вбачається, що ОСОБА_1 користувався кредитними коштами, залишок коштів станом на 01 жовтня 2023 року складає 33 343,66 грн. (а. с. 17-35).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в даному випадку відсутні підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом стягнення на його користь з відповідача заборгованості станом на 24 жовтня 2023 року в сумі 35 852,26 грн. за договором про надання банківських послуг від 03 квітня 2014 року, оскільки такі вимоги є необґрунтованими і недоведеними належними, допустимими та достовірними доказами в розумінні ст.ст. 77-79 ЦПК України, які б були достатніми, в розумінні ст. 80 ЦПК України, для задоволення позову.

Апеляційний суд вважає такий висновок суду першої інстанції правильним та обґрунтованим.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на викладене позивач зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на правову підставу своїх вимог, зокрема щодо виникнення кредитних договірних правовідносин між сторонами на підставі конкретного кредитного договору та невиконання відповідачем взятих на себе за договором грошових зобов`язань, розмір заборгованості, подавши до суду належні та допустимі докази.

Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі.

Виходячи із вимог цивільного процесуального законодавства, позивач повинен надати суду належні та допустимі докази на обґрунтування тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, АТ «А-Банк» зазначив, що відповідач ОСОБА_1 03 квітня 2014 року приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку з метою отримання банківських послуг та відкриття банківського рахунку, та що саме на підставі вказаної анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку відповідачем ініційовано встановлення кредитного ліміту на його банківський рахунок та отримання платіжної картки, як засобу доступу до зазначеного рахунку (а. с. 1)

Звернувшись до суду з позовом про стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № б/н від 03 квітня 2014 року в загальній сумі 35 852,26 грн., з яких: 21 667,99 грн. заборгованість за кредитом; 14 184,27 грн. заборгованість по відсотках за користування кредитом, позивач на підтвердження позовних вимог надав суду розрахунки заборгованості за договором № б/н від 03 квітня 2014 року, укладеним між АТ «А-Банк» та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 24 жовтня 2023 року (а. с. 4-15), анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил банківських послуг у А-Банку, підписану сторонами 28 листопада 2012 року (а. с. 16), виписку по картці рахунок НОМЕР_6 за період з 03 квітня 2014 року по 24 жовтня 2023 року (а. с. 17-35), довідку за виданими картами та лімітами (а. с. 36-37), витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ «Акцент-Банк» в розділі «Умови та правила» (а. с. 38-44), тарифи користування кредитною карткою «Універсальна», «Універсальна GOLD» (а. с. 44 на звороті - 45), а також копію паспорта відповідача та документи, що підтверджують процесуальний статус банку, його представника (а. с. 45 на звороті-54).

Зазначивши у позові про те, що на підставі анкети-заяви від 28 листопада 2012 року відповідачу було надано кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, позивач не надав суду доказів про фактичне виконання банком умов такого договору, зокрема, про відкриття карткового рахунку та про видачу кредитної картки відповідачу.

Довідка за картами, згідно якої відповідачу нібито видано чотири карти 1) № НОМЕР_2 , строком дії до вересня місяця 2021 року; 2) № НОМЕР_3 , строком дії до січня місяця 2018 року; 3) № НОМЕР_4 , строком дії до жовтня місяця 2021 року; 4) № НОМЕР_5 , строком дії до липня місяця 2027 року, не містить дати видачі таких карток та коли саме було відкрито поточний рахунок, а тому встановити реальність факту видачі картки на виконання зазначеного у позові договору, неможливо.

Позивач не надав жодних доказів на підтвердження надання відповідачу кредитних коштів саме в такому розмірі та не обґрунтував такий розмір заборгованості у позовній заяві.

Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ «А - Банк», яка підписана відповідачем 28 листопада 2012 року, не містить будь-яких даних про суму кредиту, чи кредитного ліміту, даних про видачу кредитної картки, її виду та строку дії. Ця анкета-заява взагалі не містить відомостей, що відповідач мав намір скористатись саме кредитною послугою та бажаний кредитний ліміт, а також відомостей про кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, про які зазначено в позові. Вказана анкета-заява містить лише ідентифікуючі дані відповідача, відмітку про те, що відповідач бажає отримати платіжну картку кредитка «Універсальна» та його підпис (а. с. 16).

Наданий до позовної заяви витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не містять підпису відповідача, а тому їх не можна вважати належним, допустимим та достатнім доказом ознайомлення відповідача із такими Умовами, а також доказом погодження сторонами істотних умов кредитного договору в письмовій формі, як це передбачено статтями 207, 1055 ЦК України. Тобто не доведено, що саме ці Умови та Правила мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України та ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 Велика Палата Верховного Суду вказала, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Порушенням принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства буде звільнення позивача від обов`язку доказування, та не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях навіть з урахуванням загальновідомих обставин. Так само рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами, на які робиться посилання в позовній заяві без встановлення відповідних фактів.

Враховуючи те, що позивачем не надано доказів на підтвердження відкриття рахунку на підставі анкети-заяви від 28 листопада 2012 року, видачі відповідачеві кредитної картки та розміру наданого йому кредиту, належних та допустимих доказів ознайомлення відповідача з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також доказів погодження сторонами істотних умов кредитного договору в письмовій формі, оскільки в матеріалах справи взагалі відсутній договір № б/н від 03 квітня 2014 року, на підставі якого позивач і просить стягнути заборгованість, апеляційний суд вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги в тому, що судом першої інстанції не надано належної оцінки наданим позивачем копії анкети-заяви, яка підписана відповідачем та якою підтверджується факт ознайомлення з Умовами і Правилами надання банківських послуг та зобов`язання в подальшому регулярно знайомитись зі змінами до них, викладеними на сайті банку, не заслуговують на увагу та спростовуються вищевикладеним, оскільки зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції надав належну оцінку таким доказам і свої висновки зазначив у мотивувальній частині рішення.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивач не надав суду належних, достатніх і допустимих доказів, які б підтверджували факт видачі відповідачу кредиту у зазначеному банком у позовній заяві розміру, а також розміру кредитної заборгованості. Виходячи із принципу змагальності сторін саме позивач має довести факт наявності кредитних відносин і розмір кредитної заборгованості, що не можна беззаперечно встановити із наданих позивачем доказів.

Посилання в апеляційні скарзі, що суд першої інстанції у будь-якому випадку повинен був стягнути відсотки у розмірі облікової ставки Національного банку України не заслуговують на увагу, оскільки судом першої інстанції відмовлено в задоволенні позову повністю, у зв`язку з недоведеністю, а не відмовлено у стягненні відсотків.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

За наведених обставин апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.

Вирішуючи питання судових витрат відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що оскільки апеляційна скарга позивача АТ «А-Банк» задоволенню не підлягає, понесені в апеляційному суді судові витрати слід залишити за ним.

Відповідно до положень пункту 2 частини 6 статті 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому рішення у ній не підлягає касаційному оскарженню (пункт 2 частини 3 статті 389 ЦПК України).

На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент - Банк» залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.В. Матківська
СуддіВ. В. Сопрун
І. М. Стадник