Провадження №2/756/981/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2024 року Оболонський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Луценко О.М.,

за участі секретаря Галелюк Т.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації, припинення права спільної часткової власності та визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2023 ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації, припинення права спільної часткової власності та визнання права власності.

Позовну заяву мотивовано тим, що їй належить на праві власності 1/2 частки однокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 є власником 1/2 частини вказаної квартири.

Вказала, що 23 лютого 1996 року, між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , було укладено договір купівлі-продажу, квартири АДРЕСА_1 , який був зареєстрований 23.02.1996 року Українською біржею "Десятина", за реєстраційним номером 1118-А/512 та Бюро технічної інвентаризації 27.03.1996 року за реєстровим номером 1077.

18 листопада 2005 року, між позивачем та ОСОБА_3 було укладено шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції м. Києва було зроблено відповідний актовий запис № 1903.

ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ОСОБА_3 . Після смерті померлого залишилася спадщина до якої входила також квартира АДРЕСА_1 .

З метою успадкування спадщини, що залишилася після смерті померлого, позивач та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка є донькою померлого, звернулися до Одинадцятою київської державної нотаріальної контори для відкриття спадщини за законом. Відповідно до свідоцтва про право спадщини за законом від 18.03.2023 року, яке зареєстроване в реєстрі за № 8-153 та свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.04.2023 року, яке зареєстроване в реєстрі за 8-207, позивач та відповідач отримали по 1/2 частині квартири.

Після оформлення права на спадщину,між позивачем та відповідачем існує спір щодо порядку користування, володіння і розпорядження квартирою, який пов`язаний із тим, що проживати у спірній квартирі позивач не має можливості. Окрім того позивач сплачує всі комунальні послуги за дану квартиру, оскільки відповідач самоусунувся від обов`язку утримувати дане майно. Вважає, що спільне користування квартирою є неможливим, розподіл квартири відповідно до вимог будівельних норм без втрати нею цільового призначення не є технічно можливим, тому для забезпечення інтересів обох сторін є доцільним стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості частки у праві спільної часткової власності в розмірі 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 . Право ОСОБА_1 на частку у праві спільної часткової власності в розмірі 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , припинити з дня отримання ОСОБА_1 грошової компенсації та визнати з цієї дати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 . Стягнути з відповідача нап користь позивача понесені судові витрати.

15.10.2019 року відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просив у позові відмовити, посилаючись на те, що жодних перешкод позивачу у користуванні не створювала, на даний час позивач здає спірну квартиру стороннім особам без згоди відповідача та одноосібно отримує оренду плату. окрім того відповідачем сплачені всі комунальні послуги через електронну форму платежів через АТ « ПУМБ», в яких зазначено платником « ОСОБА_2 ». Відповідач має на утриманні неповнолітню доньку, отримує дохід у вигляді заробітної плати в розмірі 10 000,00грн., не отримує аліментів на утримання малолітньої дитини від батька дитини, окрім того у неї відсутнє право власності на інше житло чи нерухоме майно. Вказала, що стягнення з неї компенсації є для неї надмірним тягарем, оскільки вона має дохід лише у вигляді заробітної плати.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд постановити рішення. яким позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти наданого позову заперечила посилаючись на його необґрунтованість.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши письмові докази у справі, прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Отже, суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами.

Судом встановлено, що 23 лютого 1996 року, між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , було укладено договір купівлі-продажу, квартири АДРЕСА_1 , який був зареєстрований 23.02.1996 року Українською біржею "Десятина", за реєстраційним номером 1118-А/512 та Бюро технічної інвентаризації 27.03.1996 року за реєстровим номером 1077.

18 листопада 2005 року, між позивачем та ОСОБА_3 було укладено шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції м. Києва було зроблено відповідний актовий запис № 1903.

ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ОСОБА_3 . Після смерті померлого залишилася спадщина до якої входила також квартира АДРЕСА_1 .

З метою успадкування спадщини, що залишилася після смерті померлого, позивач та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка є донькою померлого, звернулися до Одинадцятою київської державної нотаріальної контори для відкриття спадщини за законом. Відповідно до свідоцтва про право спадщини за законом від 18.03.2023 року, яке зареєстроване в реєстрі за № 8-153 та свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.04.2023 року, яке зареєстроване в реєстрі за 8-207, позивач та відповідач отримали по 1/2 частині квартири.

У квартирі зареєстровано місце проживання сторін у справі.

Згідно з технічним паспортом загальна площа квартири становить 22,0 м2, квартира однокімнатна, житлова площа 10.3 м2, кухня площею 4,8 м2, санвузол площею 2,0 м2, коридор 2,7м2, балкон 2,2м2.

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 у вказаній квартирі не проживає.

Відповідно до довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості ринкова вартість квартири АДРЕСА_2 , складає 1 098970,00 грн.

Предметом позову ОСОБА_1 є вимоги про припинення права власності та стягнення грошової компенсації частки житла.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначила, що вона з відповідачем не можуть дійти згоди щодо користування квартирою, поділ квартири є неможливим, а тому просить стягнути на її користь грошову компенсацію за належну їй частку відповідно до ч. 2 ст. 364 ЦПК України.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 2 ст. 356 ЦК України).

Співвласникам належать право володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної часткової власності. Зазначені правомочності співвласники об`єкта права спільної часткової власності відповідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України повинні здійснювати за взаємною згодою.

Співвласнику надається право самостійно розпоряджатися своєю часткою у спільній частковій власності. Однією з правових форм такого розпорядження є право співвласника на виділ у натурі частки із спільного майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Тлумачення ч. 3 ст. 358 ЦК України свідчить, що право співвласника на компенсацію може виникати як в разі повної неможливості задоволення вимог співвласника на одержання у користування частини спільного майна, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності (наприклад, частка співвласника в спільній частковій власності є незначною і надання йому її у володіння та користування неможливо), так і в тому випадку, якщо співвласнику надається у володіння і користування частина майна, яка є меншою за його частку в праві спільної часткової власності.

Випадки, коли співвласник майна у порядку поділу спільного, часткового майна бажає отримати за належну йому частку в спільному майні, шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно, врегульовані ст. 364 ЦК України.

Висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 19.02.2014 року у справі № 6-4цс14 та від 13.01.2016 року та у справі № 6-2925цс15.

Так, у постанові Верховного Суду України від 19.02.2014 року в справі № 6-4цс14 зроблено висновок, що при вирішенні справи слід було враховувати і загальні засади цивільного законодавства (ст. 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. При цьому суду слід було ретельно вивчити обставини справи з метою з`ясування, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні, та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки. Суду слід перевірити можливості сплати відповідачами такої компенсації і враховувати, що правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.

У постанові Верховного Суду України від 13.01.2016 року в справі № 6-2925цс15 зроблено висновок, що з врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Такі правові висновки Верховного Суду України щодо застосування інституту виділу частки із майна, що є у спільній частковій власності, підтримано Касаційним Цивільним Судом у складі Верховного Суду - зокрема, у постановах від 19.06.2019 року у справі № 752/10312/14-ц (провадження № 61-19505св18), від 03.03.2020 року у справі № 748/2803/16-ц (провадження № 61-41895св18), від 29.03.2021 року у справі № 759/2791/17 (провадження № 61-15848св20).

Судом встановлено і не спростовано матеріалами справи, що сторони є власниками 1/2 частки спірної квартири кожний.

Під час розгляду справи позивач не довів обставин того, що відповідач має фінансову можливість сплатити грошову компенсацію в розмірі 519 965,20 грн.

Встановлено та не заперечується сторонами у справі, що відповідач має на утриманні неповнолітню дитину, працевлаштована, середньомісячна заробітна плата становить 10 000,00грн., у неї відсутнє право власності на інше житло чи нерухоме майно.

Тому, врахувавши майновий стан відповідача, інтереси всіх учасників спільної часткової власності, встановивши, що відповідач не має можливість сплатити грошову компенсацію, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

При цьому суд зауважує, що задоволення позову у такому випадку призведе до порушення ст. 1 Першого Протоколу до Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, оскільки відповідач неспроможний сплатити позивачу грошову компенсацію за її частку в квартирі, а відсутність у неї коштів може призвести до примусового виконання рішення суду шляхом продажу квартири і, відповідно, позбавлення відповідача єдиного житла та права власності на дане житло, відповідач не давав згоди викупити у позивача її частку у праві власності, а примушувати його до цього є також порушенням його прав, оскільки законодавством не передбачено можливості набуття права власності у примусовому порядку, виплата компенсації частки позивача становитиме для відповідача надмірний тягар.

При цьому, позивач не позбавлена можливості захистити свої майнові права в інший спосіб, передбачений нормами ЦК України, не покладаючи на відповідача надмірний тягар.

До того ж, позивач відразу порушила питання про необхідність стягнення з відповідача грошової компенсації частки житла для припинення права власності відповідно до ст. 364 ЦК України, позовних вимог про встановлення порядку користування квартирою не заявляла, не довела, що відповідач чинить їй перешкоди у доступі до квартири. Натомість спірна квартира є єдиним місцем проживання відповідача та її неповнолітньої дитини.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12-13, 77-81, 141, 211, 228, 235, 258-259, 352, 354 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації, припинення права спільної часткової власності та визнання права власності - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М. Луценко