ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/260/24 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Хома М. В., Храпак Н. М.,

з участю секретаря - Панькевич Т.І.

позивача ОСОБА_1 ,

представника Тернопільської обласної прокуратури Безкоровайної О.А.,

представника Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові Онищака М.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/20599/23 за апеляційними скаргами ОСОБА_2 , Тернопільської обласної прокуратури, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 грудня 2023 року (ухвалене суддею Позняком В.М., повний текст якого складено 12 грудня 2023 року) в справі за позовом ОСОБА_2 до Тернопільської обласної прокуратури, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Тернопільської обласної прокуратури, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування заявлених вимог позивач покликався на те, що 12 грудня 2016 року близько 18 год. поліцейськими УПП в м.Тернополі ДПП України ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 під час виконання ними своїх службових обов`язків його було безпричинно затримано на робочому місці, необґрунтовано застосовано фізичну силу та спеціальні засоби кайданки, і без складання відповідних документів про затримання, силоміць доставлено до відділку поліції, при цьому він жодного опору не чинив. 17 лютого 2017 року відомості про вчинене відносно ОСОБА_1 кримінальне правопорушення за його заявою було внесено до ЄРДР за №0000041 за ч.2 ст.365 КК України та розпочато досудове розслідування. З 26 липня 2017 року по грудень 2022 року спочатку слідчими прокуратури Тернопільської області, а згодом слідчими ТУ ДБР у м.Львові вісім разів виносилися постанови про закриття кримінального провадження, які щоразу скасовувалися слідчими суддями чи в апеляційному порядку.

Вважає, що неодноразове прийняття слідчими протиправних постанов про закриття кримінального провадження та їх бездіяльність, що виразилася у невиконанні обов`язку забезпечення швидкого та повного досудового розслідування, знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з завданими йому моральними стражданнями. Моральна шкода полягає у зміні нормального життєвого ритму, необхідності докладання додаткових зусиль для відновлення своїх прав. Надмірна тривалість досудового розслідування у кримінальному провадженні та неодноразове прийняття слідчими прокуратури та ДБР передчасних рішень про закриття кримінального провадження демонструє ігнорування доводів позивача, марнування часу, який він змушений був витрачати для скасування протиправних постанов.

Вказує, що вищевказаними діями відповідачів, пов`язаними з неналежним розслідуванням кримінального провадження, яке вже сім років перебуває на стадії досудового розслідування, постійним закриттям кримінального провадження, йому завдано моральної шкоди у розмірі 200000 грн, які просив стягнути з Державного бюджету України.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 грудня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 20000 грн моральної шкоди. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 , Тернопільська обласна прокуратура та Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Львові, подали на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказують, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано в повному обсязі характер моральних страждань та емоційні переживання, що зазнав та зазнає надалі ОСОБА_1 в результаті протиправних дій відповідачів, які виражаються у бездіяльності досудового розслідування. Звертає увагу, що під час досудового розслідування ним також понесено витрати на послуги адвоката у розмірі значно більшому, аніж 20000.00 грн.

У зв`язку з викладеним, ОСОБА_1 просить рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 грудня 2023 року змінити та стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь позивача завдану моральну шкоду в розмірі 200000.00 грн.

Апеляційна скарга Тернопільської обласної прокуратури мотивована тим, що необхідною правовою підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є одночасна наявність трьох умов: неправомірні дії чи бездіяльності цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого встановлюється наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом.

При цьому, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди.

Сам факт оскарження ОСОБА_1 до слідчого судді прийнятих рішень про завершення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000041 та винесення слідчим суддею процесуальних ухвал, якими за результатами розгляду скарг позивача зобов`язано уповноважених осіб виконати певні процесуальні дії та скасовувалися прийняті слідчим процесуальні рішення про закриття кримінального провадження, на думку апелянта, не може бути безспірним доказом того, що дії чи бездіяльність уповноважених осіб прокуратури чи Територіального управління Державного бюро розслідувань заподіяли йому моральну шкоду.

Таким чином, незгода позивача з постановленими рішеннями органу досудового розслідування, які він неодноразово оскаржував в порядку, передбаченому КПК України, на думку апелянта, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди і не тягне наслідок цивільно-правового характеру.

У зв`язку з наведеним, Тернопільська обласна прокуратура просить рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 грудня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові мотивована тим, що аргументи про заподіяння позивачу моральної шкоди є голослівними та не відповідають фактичним обставинам справи і суд першої інстанції безпідставно поклав на державну відповідальність у виді відшкодування моральної шкоди.

Зазначає, що суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. При цьому не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою.

Зазначає, що суд першої інстанції в своєму рішенні фактично обмежився лише однією констатацією факту неодноразового скасування постанов слідчих про закриття кримінального провадження та не навів обґрунтованих аргументів в чому полягає причинно-наслідковий зв`язок між діями та шкодою.

Крім того, позивач не долучив жодного доказу про те, що його репутація погіршилась або його звичний ритм життя зазнав змін, як і взагалі немає доказів про те, що саме для позивача є «звичним ритмом життя».

Таким чином, за відсутності цих та інших доказів у суду першої інстанції були відсутні підстави для висновку, що тривалість кримінального провадження чи то його неефективність (на думку позивача) могли завдати йому моральної шкоди.

У зв`язку з наведеним Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, просить рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 грудня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

30 січня 2024 року на адресу Тернопільського апеляційного суду від Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який мотивований аналогічними доводами, викладеними у своїй апеляційні скарзі.

У зв`язку з наведеним просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

02 лютого 2024 року на адресу Тернопільського апеляційного суду від Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові надійшов відзив на апеляційну скаргу Тернопільської обласної прокуратури, який мотивований аналогічними доводами викладеними у своїй апеляційні скарзі.

У зв`язку з наведеним просить апеляційну скаргу Тернопільської обласної прокуратури задоволити.

В судовому засіданні представник Тернопільської обласної прокуратури Безкоровайна О.А. свою апеляційну скаргу підтримала, зіславшись на мотиви, викладені у них.

Представник Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові Онищак М.П. свою апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на мотиви, викладені у них.

Позивач ОСОБА_1 свою апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на мотиви, викладені у ній.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги до задоволення не підлягають виходячи із наступного.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

Слідчим відділом прокуратури Тернопільської області проводилося досудове розслідування кримінального провадження №0000041 від 17 лютого 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.365 КК України за фактом перевищення службових повноважень службовими особами Управління патрульної поліції в м.Тернополі відносно жителя м.Збаража ОСОБА_1 .

Постановою прокурора від 13 січня 2020 року визначено підслідність у кримінальному провадженні за ТУ ДБР, розташованому у м.Львові.

Постановою старшого слідчого четвертого слідчого відділу ТУ ДБР у м.Львові Наумець О.О. від 05 жовтня 2022 року змінено правову кваліфікацію кримінального провадження №0000041 від 17 лютого 2017 року з ч.2 ст.365 КК України на ч.1 ст.371 КК України.

За час досудового розслідування кримінального провадження № 0000041 від 17 лютого 2017 року слідчими дев`ять разів виносилися постанови про закриття вказаного кримінального провадження, які щоразу скасовувалися ухвалами слідчих суддів чи в апеляційному порядку, у зв`язку з суттєвими недоліками досудового розслідування, а саме:

1. Ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 січня 2018 року у справі №607/15326/17 скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову слідчого в ОВС СВ прокуратури Тернопільської області Самойлова П.Г. від 26 липня 2017 року про закриття кримінального провадження №0000041 від 17 лютого 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.365 КК України скасовано, а матеріали вказаного кримінального провадження направлено до СВ прокуратури Тернопільської області для продовження досудового розслідування.

Скасовуючи постанову про закриття кримінального провадження, слідчий суддя виходив з того, що слідчим не в повній мірі вжито заходів щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин справи. Зокрема, слідчим при закритті кримінального провадження не оглянуто диски з відеозаписами з нагрудних відеореєстраторів патрульних поліцейських УПП у м.Тернополі ДПП, долучених до матеріалів кримінального провадження, не допитано ОСОБА_7 по факту крадіжки автомобіля «Chevrolet Epica», а також з приводу договору застави, договору поруки, квитанції про оплату за автомобіль та посвідчення водія, видане на ім`я ОСОБА_7 , не встановлено та не допитано можливих очевидців факту затримання ОСОБА_1 працівниками патрульної поліції, зокрема не допитано зазначеного у клопотанні скаржника від 22 березня 2017 року свідка ОСОБА_8 .

На підставі наведеного, слідчий суддя прийшов до переконання, що слідчим не виконано в повному обсязі усіх слідчих дій, необхідних для всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження та надання їм належної правової оцінки.

2. Ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 червня 2018 року у справі №607/6879/18 скаргу ОСОБА_1 задоволено. Скасовано постанову слідчого в ОВС СВ прокуратури Тернопільської області Самойлова П.Г. від 30 березня 2018 року про закриття кримінального провадження № 0000041 від 17 лютого 2017 року. Матеріали кримінального провадження № 0000041 від 17 лютого 2017 року направлено слідчому в ОВС СВ прокуратури Тернопільської області ОСОБА_9 для продовження досудового розслідування.

Скасовуючи постанову про закриття кримінального провадження, слідчий суддя виходив з того, що під час дослідження відео із нагрудних камер працівників поліції слідчий встановив, що ОСОБА_1 опору не чинив, добровільно погодився проїхати у відділення поліції, разом з цим до скаржника було застосовано спеціальний засіб кайданки, однак вказані дії працівників поліції не проаналізовані слідчим та не співставлені із вимогами ст.45 Закону України «Про національну поліцію», а здобуті докази - відео із нагрудних камер працівників поліції не оцінено у сукупності з іншими доказами. Окрім того, всупереч наявним протиріччям у показах поліцейських, слідчий не перевірив їх доводи та не з`ясував, чи були виконані належним чином вимоги ст.37 Закону України «Про національну поліцію» щодо обмеження пересування особи та вимоги ст.34 вказаного Закону щодо поверхневої перевірки, огляду особи та чи відповідали дії працівників поліції ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 зазначеним нормам. Також, під час винесення постанови про закриття кримінального провадження слідчий не дослідив, чи відповідали дії працівників поліції вимогам ст.208 КПК України і чи було встановлено ними факт вчинення кримінального правопорушення, у зв`язку з чим затримано особу без ухвали слідчого судді, якщо так, то на підставі яких доказів. Крім цього, в ході досудового розслідування було встановлено, що під час подій 02 грудня 2016 року були присутні й інші особи, які слідчим не встановлені та не допитані.

З цих підстав слідчий суддя прийшов до переконання, що в ході досудового розслідування допущена істотна неповнота, усунення якої потребує виконання слідчих та інших процесуальних дій, спрямованих на збирання та перевірку доказів.

3. Ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 квітня 2019 року скаргу ОСОБА_1 задоволено. Скасовано постанову слідчого в ОВС СВ прокуратури Тернопільської області Клебана О.Я. від 25 січня 2019 року про закриття кримінального провадження №0000041 від 17 лютого 2017 року. Матеріали кримінального провадження №0000041 від 17 лютого 2017 року повернуто до прокуратури Тернопільської області для проведення досудового розслідування.

Скасовуючи постанову про закриття кримінального провадження, слідчий суддя виходив з того, що слідчим не виконано в повному обсязі вказівки, вказані в ухвалі слідчого судді від 22 червня 2018 року у справі № 607/6879/18.

Тому слідчий суддя прийшов до переконання, що слідчим не в повній мірі виконано вимоги ст.9 КПК України щодо зобов`язання всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження.

4. Ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 грудня 2019 року у справі №607/28885/19 скаргу ОСОБА_1 задоволено. Постанову слідчого в ОВС СВ прокуратури Тернопільської області Клебана О.Я. від 29 жовтня 2019 року про закриття кримінального провадження №0000041 від 17 лютого 2017 року, внесеного до Єдиного реєстру досудового розслідування за ч. 2 ст. 365 КК України скасовано. Направлено ухвалу в прокуратуру Тернопільської області для вирішення питання щодо підслідності кримінального провадження №0000041, в порядку ст.216 КПК України.

Скасовуючи постанову про закриття кримінального провадження, слідчий суддя виходив з того, що слідчий ОСОБА_10 , не провівши жодної слідчої чи процесуальної дії, проігнорувавши зазначені в ухвалі слідчого судді недоліки, повторно закрив кримінальне провадження. Крім цього, в оскаржуваній постанові слідчий вказав, що ОСОБА_1 не з`явився для проведення одночасних допитів, однак в матеріалах кримінального провадження відсутні належні докази, які б вказували, що потерпілому були надіслані повістки про виклик для участі у проведенні слідчих дій.

На підставі наведеного, слідчий суддя прийшов до переконання, що постанова слідчого про закриття кримінального провадження є передчасною та підлягає скасуванню. При проведенні досудового розслідування органу розслідування слід вжити заходів для встановлення об`єктивної істини, в повному обсязі провести необхідні слідчі та процесуальні дії, усунути недоліки, які наведені у мотивувальній частині вказаної ухвали, за результатом чого необхідно прийняти законне та обґрунтоване рішення.

5. Ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м.Львова від 20 травня 2020 року у справі №463/2019/20 скаргу ОСОБА_1 задоволено. Постанову слідчого Другого слідчого відділу (відділ з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Львові, Качмара С.В. від 07 лютого 2020 року про закриття кримінального провадження №0000041 від 17 лютого 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.365 КК України, скасовано.

Скасовуючи постанову про закриття кримінального провадження, слідчий суддя виходив з того, що постанова за своїм змістом та по суті ідентична постанові слідчого від 29 жовтня 2019 року. На виконання ухвали слідчого судді слідчим лише допитано свідка ОСОБА_11 . З часу скасування постанови про закриття кримінального провадження від 29 жовтня 2019 року будь-які інші слідчі дії не проводилися. Враховуючи, що показання осіб є суперечливими, слідчому належало провести повторний допит потерпілого, одночасний допит потерпілого та свідків, а зважаючи на наявність відеозапису подій та здобуті показання надати оцінку доказам в сукупності. При цьому, виходячи з обставин справи, необхідно встановити чи дії працівників поліції, які проводили затримання та застосування кайданок, відповідали вимогам ст.208 КПК України та відповідним положенням Закону України «Про національну поліцію», про що детально описано в ухвалі слідчого судді від 19 грудня 2019 року.

З цих підстав, слідчий суддя прийшов до переконання, що постанова слідчого не містить належного обґрунтування прийнятого рішення, в даному кримінальному провадженні не виконано всі необхідні слідчі дії, і не надано належну оцінку всім обставинам в сукупності, відтак, оскаржувана постанова винесена передчасно.

6. Ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м.Львова від 10 грудня 2020 року у справі № 463/10257/20 скаргу ОСОБА_1 задоволено. Скасовано постанову слідчого Другого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, ОСОБА_12 від 19 жовтня 2020 року про закриття кримінального провадження №0000041 від 17 лютого 2017 року. Матеріали кримінального провадження №0000041 від 17 лютого 2017 року повернути слідчому Другого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові Качмару С.В. для проведення досудового розслідування.

Скасовуючи постанову про закриття кримінального провадження, слідчий суддя виходив з того, що в ході досудового розслідування слідчий ДБР залишив поза увагою недоліки досудового розслідування, про які було зазначено в ухвалі слідчого судді від 20 травня 2020 року, та без проведення будь-яких слідчих дій 19 жовтня 2020 року повторно виніс аналогічну за змістом постанову про закриття кримінального провадження №0000041 від 17 лютого 2017 року.

Тому слідчий суддя прийшов до переконання, що постанова про закриття кримінального провадження від 19 жовтня 2020 року є передчасною, тому підлягає скасуванню.

7. Ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 серпня 2021 року у справі № 607/14467/21 скаргу ОСОБА_1 задоволено. Скасовано постанову слідчого третього слідчого відділу (з дислокацією у м.Тернополі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, ОСОБА_12 від 10 червня 2021 року про закриття кримінального провадження № 0000041 від 17 лютого 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.365 КК України. Матеріали кримінального провадження № 0000041 від 17 лютого 2017 року повернуто третьому слідчому відділу (з дислокацією у м.Тернополі) ТУ ДБР, розташованого у місті Львові.

Скасовуючи постанову про закриття кримінального провадження, слідчий суддя виходив з того, що відповідно до постанов слідчого дане кримінальне провадження було неодноразово закрите, однак надалі такі постанови були скасовані та досудове розслідування відновлювалося. При цьому, в ухвалах слідчих суддів надавалися вказівки, які слідчому необхідно було виконати з метою повного, всебічного та об`єктивного досудового розслідування, однак не усі з них були виконані. При цьому слідчий суддя вважав, що не вичерпано процесуальної можливості встановлення об`єктивної істини у даному кримінальному провадженні шляхом проведення всіх необхідних слідчих та процесуальних дій у кримінальному провадженні № 0000041 від 17 лютого 2017 року.

На підставі наведеного, слідчий суддя прийшов до переконання, що існують обставини, що вказують на поверховість здійснення досудового розслідування даного кримінального провадження, що стало підставою передчасного і помилкового висновку слідчого про можливість закриття кримінального провадження з підстав, вказаних в оскаржуваній постанові, що беззаперечно свідчить про недотримання органом досудового розслідування вимог закону щодо всебічного, повного і неупередженого дослідження усіх обставин кримінального правопорушення, а також належної обґрунтованості прийнятої постанови, яка б не викликала жодних сумнівів в правильності прийнятого рішення.

8. Ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 грудня 2022 року у справі № 607/17185/22 у задоволенні скарги ОСОБА_1 на постанову старшого слідчого четвертого слідчого відділу ТУ ДБР у м.Львові Наумець О.О. від 07 жовтня 2022 року про закриття кримінального провадження № 0000041 від 17 лютого 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.371 КК України відмовлено.

Однак, ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 19 грудня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 грудня 2022 року скасовано, постановлено нову, якою скаргу ОСОБА_1 задоволено, постанову старшого слідчого четвертого слідчого відділу ТУ ДБР у м.Львові Наумець О.О. від 07 жовтня 2022 року про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР 17 лютого 2017 року за № 0000041 скасовано, направлено матеріали вказаного кримінального провадження для проведення досудового розслідування.

Скасовуючи постанову про закриття кримінального провадження, колегія суддів судової палати у кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду виходила з того, що висновки слідчого у оскаржуваній постанові є суперечливими, з її змісту не зрозуміло, у чому саме полягало діяння, чи мав місце факт незаконного затримання та застосування кайданок до потерпілого, ним лише перелічено докази, без їх належного аналізу. Зокрема, слідчим не надано оцінки поясненням ОСОБА_1 про те, що його дружина у присутності поліцейських визнала факт належності їй автомобіля на праві спільної сумісної власності з ОСОБА_1 , право користування яким він також підтвердив пред`явивши технічний паспорт з спеціальною відміткою про це, що зафіксовано на відеозаписі, не з`ясовано конкретної підстави затримання (відповідний пункт ст.208 КПК України), чи роз`яснювались йому при затриманні визначені законом права та чи дотримано вимоги ст.213 КПК України, а лише зроблено висновок про правомірність затримання по суті і його невідповідність щодо форми, а також суперечливою є позиція слідчого щодо підстав застосування до ОСОБА_1 кайданок: у зв`язку з його затриманням, опором працівникам поліції чи відмовою проїхати у відділення поліції. З`ясування даних фактів та їх відображення у процесуальному рішенні може мати значення також для цивільно-правових відносин, зокрема, можливості відшкодування шкоди.

З цих підстав колегія суддів прийшла до переконання, що постанова слідчого про закриття кримінального провадження прийнята з порушенням вимог ст.ст.92, 94 КПК України, а її зміст не відповідає вимогам статті 110 КПК України, що вказує на передчасність та необґрунтованість закриття кримінального провадження з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст.284 КПК України, оскільки з матеріалів кримінального провадження не вбачається всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин справи та оцінки слідчим всіх зібраних та перевірених доказів.

9. Ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 грудня 2023 року у справі № 607/22721/23 скаргу ОСОБА_1 задоволено. Постанову старшого слідчого Четвертого слідчого відділу (з дислокацією у м.Тернополі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові Наумця О.О. від 07 липня 2023 року про закриття кримінального провадження №0000041 від 17 лютого 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.371 КК України, скасовано. Матеріали кримінального провадження №0000041 від 17 лютого 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.371 КК України, направлено до Четвертого слідчого відділу (з дислокацією у м.Тернополі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові.

Скасовуючи постанову про закриття кримінального провадження, слідчий суддя виходив з того, що слідчим повторно 07 липня 2023 року прийнято рішення про закриття даного кримінального провадження, без з`ясування указаних в ухвалі Тернопільського апеляційного суду від 19 грудня 2022 року у справі №607/17185/22 обставин, без проведення їх аналізу.

Тому слідчий суддя прийшов до переконання, що зазначені обставини свідчать про формальний характер такого досудового розслідування у даному кримінальному провадженні та невжиття заходів для виконання завдань кримінального провадження, що не відповідає вимогам ч.5 ст.38 КПК України, а саме обов`язку органу досудового розслідування застосовувати всі передбачені законом заходи для забезпечення ефективності досудового розслідування.

Окрім того, з приводу неналежного досудового розслідування в кримінальному провадженні №0000041 від 17 лютого 2017 року ОСОБА_1 звертався із заявами від 05 серпня 2022 року та від 06 лютого 2023 року в Прокуратуру Тернопільської області, на які заявнику надавалися відповіді про те, що у вказаному кримінальному провадженні проводяться всі необхідні слідчі та процесуальні дії, прокурором у кримінальному провадженні слідчому надаються письмові вказівки, в тому числі, з метою виконання ухвал слідчих суддів.

Також апеляційний суд зазначає, що постановою старшого слідчого 4 СВ ТУ ДБР, розташованого у м.Львові, Майки П.В. від 27 лютого 2024 року закрито кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000041 від 17 лютого 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.371 КК України.

07 березня 2024 року ОСОБА_1 оскаржив дану постанову до суду та ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду від 19 березня 2024 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 02 квітня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопілської області від 19 березня 2024 року про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_1 на постанову про закриття кримінального провадження, - без змін.

Таким чином, остаточне рішення у кримінальному провадженні №0000041 від 17 лютого 2017 року за заявою ОСОБА_1 прийнято лише через 7 років та 10 днів - 27 лютого 2024 року.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загальні підстави покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду передбачені нормою статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Так, статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення обов`язку відшкодувати завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Положеннями статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах: від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19, від 20 січня 2021 року у справі № 686/27885/19.

Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Вимоги статті 2 Конвенції не будуть виконані, якщо захист, який надається національним законодавством, існує лише у теорії. Він також повинен ефективно працювати на практиці, що вимагає оперативного розгляду справи без непотрібних затримок (рішення від 09 квітня 2009 року у справі «Шиліг проти Словенії» (Silih v. Slovenia), заява № 71463/01, п. 195).

Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у статті 13 Конвенції, згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту.

Щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати статті 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити «належний захист» (рішення від 27 вересня 1999 року у справі «Сміт і Ґрейді проти Сполученого Королівства» (Smith and Grady v. The UK), заяви № 33985/96 і № 33986/96; рішення від 18 грудня 1996 року у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), заява № 21987/93). Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням.

ЄСПЛ, оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, ЄСПЛ вказав, що вирішальним питанням при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, ґарантованих статтею 6 Конвенції (рішення від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України» (Merit v. Ukraine), заява № 66561/01). Cуд також постановив, що цей засіб вважатиметься «ефективним», якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися (§ 78 того ж рішення).

Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France), заява № 25444/94; рішення від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 обґрунтовував свої вимоги неефективністю та надмірною тривалістю здійснення кримінального провадження, в якому він є потерпілим, внаслідок чого винні особи не були притягнуті до кримінальної відповідальності.

ОСОБА_1 на підтвердження своїх позовних вимог посилався, зокрема, на те, що постанови слідчого про закриття кримінального провадження №0000041 від 17 лютого 2017 року, неодноразово скасовувались ухвалами слідчих суддів, що свідчить про неналежність та неефективність досудового розслідування.

Апеляційний суд зазначає, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю відвідування органів досудового розслідування та неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність.

У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine), заява № 29979/04; рішення від 22 листопада 2005 року у справі «Антоненков та інші проти України» (Antonenkov and others v. Ukraine), заява № 14183/02).

Отже, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про завдання моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування ЄСПЛ виходить із презумпції спричинення моральної шкоди позивачу відповідачем та обов`язку саме відповідача спростувати таку презумпцію. У контексті визнання ЄСПЛ існування спростовної презумпції завдання моральної шкоди прикладом може слугувати, зокрема, рішення від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Svanov v. Ukraine), заява № 40450/04, де ЄСПЛ послався на своє рішення від 15 січня 2009 року у справі «Бурдов проти Росії» (№2) (Burdov v. Russia (no. 2), заява № 33509/04, у якому зазначив таке: «Існує обґрунтована й водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди».

Аналогічна позиція викладена у рішенні від 27 липня 2004 року у справі «Ромашов проти України» (Romashov v. Ukraine), заява № 67534/01, де ЄСПЛ указав, що моральна шкода завдана самим фактом порушення з боку державного органу.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що в період з 17 лютого 2017 року (дата внесення відомостей до ЄРДР) і до 01 грудня 2023 року (дата постановлення ухвали слідчого судді про скасування останньої постанови слідчого про закриття кримінального провадження), слідчими дев`ять разів виносилися постанови про закриття кримінального провадження, які щоразу скасовувалися ухвалами слідчих суддів за скаргою потерпілого.

З огляду на викладене обґрунтованим є висновок місцевого суду, що у зв`язку із надмірною тривалістю кримінального провадження, відомості про яке внесені в ЄРДР 17 лютого 2017 року за частиною другою статті 365 КК України, згодом перекваліфіковані на частину першу статті 371 КК України, в якому позивач є потерпілим, з урахуванням встановленої судовим рішенням невідповідності дій посадових осіб відповідачів, відсутності результатів досудового розслідування понад 6 років поза розумним сумнівом негативно впливають на моральний стан позивача ОСОБА_1 , завдаючи йому моральної шкоди.

Аналогічний висновок викладено у постанові КЦС у складі Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року справа № 607/11835/22.

У справі, що переглядається апеляційний судом, підставою для відшкодування такої шкоди є неефективність досудового розслідування, потерпілим в якому є позивач, тобто тривале, понад розумним строком кримінальне провадження.

Задовольняючи частково позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції урахував глибину фізичних та душевних страждань позивача внаслідок неефективності досудового розслідування, потерпілим в якому є позивач, тобто тривале, понад розумним строком кримінальне провадження, та із застосуванням принципів розумності та справедливості дійшов обґрунтованого висновку про відшкодування позивачу моральної шкоди у розмірі 20000.00 грн, що буде співмірним із перенесеними ОСОБА_1 моральними стражданнями та відповідає принципу розумності та справедливості.

Доводи ОСОБА_1 про те, що розмір завданої моральної шкоди становить 200000.00 грн колегія суддів відхиляє, оскільки розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц.

Твердження Тернопільської обласної прокуратури про те, що незгода позивача з постановленими рішеннями органу досудового розслідування не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди, апеляційний не бере до уваги, оскільки судом встановлено факт надмірної тривалості кримінального провадження №0000041 від 17 лютого 2017 року, спричиненої незаконною бездіяльністю уповноважених осіб.

Посилання Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові про те, що суд першої інстанції в своєму рішенні фактично обмежився лише однією констатацією факту неодноразового скасування постанов слідчих про закриття кримінального провадження, суд апеляційної інстанції не приймає, оскільки відсутність результатів досудового розслідування понад шість років поза розумним сумнівом негативно впливають на моральний стан позивача ОСОБА_1 .

Прийняття станом на час розгляду справи апеляційним судом остаточного рішення про закриття кримінального провадження, яке набрало законної сили, на думку колегії суддів не може бути підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки не спростовує встановлений судом факт надмірної тривалості досудового розслідування.

Інші доводи апеляційних скарг Тернопільської обласної прокуратури та Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, є аналогічними викладеним у відзивах на позов, які не спростовують правильність висновку суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до власного тлумачення характеру спірних правовідносин та до переоцінки доказів.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Задовольняючи позов частково, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 , Тернопільської обласної прокуратури та Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови 19 квітня 2024 року.

Головуючий О.З. Костів

Судді: М.В. Хома

Н.М. Храпак