Справа № 341/1732/23
Провадження № 22-ц/4808/520/24
Головуючий у 1 інстанції КУЦЕНКО М. О.
Суддя-доповідач Мальцева Є.Є.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мальцевої Є.Є.

суддів: Девляшевського В.А., Луганської В.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 29 січня 2024 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У серпні 2023 року АТ КБ "Приватбанк" звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 звернувся до Банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву б/н від 07.10.2021 року. Позивач, посилаючись на ст. 634 ЦК України, зазначив, що між Банком та відповідачем укладений Договір про надання банківських послуг. Відповідно до виявленого бажання відповідачу було відкрито картковий рахунок та встановлений початковий кредитний ліміт, який в подальшому змінювався, а також надано кредитну картку. Банк свої зобов`язання виконав, надавши відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами в межах встановленого кредитного ліміту та на умовах, передбачених Договором. Відповідач зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту, але не виконав зобов`язання в повному обсязі. У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором, у відповідача станом на 17.07.23 року виникла заборгованість перед АТ КБ «ПриватБанк» в розмірі 38 626,10 грн.

Позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитом та понесені судові витрати.

Рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 29 січня 2024 року в задоволенні позову АТ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач АТ «ПриватБанк» оскаржив його в апеляційному порядку. Апеляційна скарга мотивована тим, що при винесенні рішення судом першої інстанції порушені норми матеріального і процесуального права, недостатньо повно досліджені письмові докази та фактичні обставини справи, що мають значення, через що суд безпідставно дійшов висновку про недоведеність позовних вимог.

Судом першої інстанції встановлено, що внаслідок шахрайських дій з кредитної картки за № НОМЕР_1 (угода № SAMDNWFC3 від 07.10.2021) шляхом коректного вводу вихідних даних для ініціювання переказів через Приват 24 було здійснено перекази на інші рахунки. Апелянт зауважує, що здійснити коректний переказ можливо лише шляхом авторизації картки у сервісі Приват 24. Тобто для того, щоб інша особа могла переказати кошти через Приват24, мати один номер телефону недостатньо, потрібно обов`язково знати пароль входу або ж для зміни даного паролю треба ввести пін-код хоча б однієї картки клієнта. Таким чином, операції зі зняття коштів з картки відповідача стали можливими лише в результаті входу до Приват24, при цьому пароль входу до якого знав лише ОСОБА_1 , а для його зміни необхідно вводити пін-код картки, за розголошення якого несе відповідальність позичальник.

Апелянт зазначає, що судом першої інстанції не були враховані умови договору, де п.1.1.5.13 передбачено, що «Клієнт несе відповідальність у повному обсязі за всі операції, які супроводжуються авторизацією, до моменту письмової заяви Клієнта про блокування картки рахунку на рух коштів, номера мобільного телефону на надання банківських послуг. Згідно з п.1.1.5.29 Держатель несе відповідальність за всі операції, що супроводжуються авторизацією, до моменту звернення Власника картки в Банк та блокування Картки, і за всі операції, які не супроводжуються авторизацією, до моменту постановки картки в СТОП-ЛИСТ платіжною системою».

Враховуючи зазначене, за здійснені несанкціоновані транзакції з картки відповідача має відповідати тільки він сам, так як проявив необачність, надав конфіденційну інформацію щодо своїх карток невідомій особі, внаслідок чого зловмисники скористалися цією інформацією для списання коштів з рахунку ОСОБА_2 ..

Апелянт стверджує, що оскаржуване рішення ґрунтується на припущеннях, що суперечить ч.6 ст.81 ЦПК України. Вважає, що суд порушив порядок, встановлений для вирішення питання, допустив однобічність та неповноту судового розгляду. З огляду на це рішення є незаконним.

В апеляційній скарзі АТ «ПриватБанк» просить рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 29 січня 2024 року скасувати, постановити нове, яким позовну заяву задовольнити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 07.10.2021 року звернувся до позивача щодо отримання кредиту, підписав заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, при цьому сторони узгодили розмір відсоткової ставки за кредитом та розмір щомісячної комісії (а.с.15-31).

Відповідач отримав кредитну картку та ПІН, що підтверджується довідкою про надання кредитних карток (а.с.14). Крім того, встановлено, що кредитний ліміт збільшився до 50000 грн., що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку (а.с.13).

Отже, між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 року укладений кредитний договір, що ніхто з сторін не оспорює.

З виписки з рахунку за договором за період з 07.10.2021-19.07.2023 та наданих позивачем розрахунків заборгованості вбачається, що станом на 30.09.2022 року заборгованість за кредитним договором у відповідача була відсутня, а з 17.10.2022 року почали здійснюватися активні транзакції (а.с.11-12).

Відповідач заперечує борг перед банком, оскільки гроші були зняті з його рахунку внаслідок шахрайських дій, вчинених третьою особою.

Згідного з витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 10.11.2022, до ЄРДР за №0000163 внесено відомості про те, що у період жовтня 2022 р. ОСОБА_1 залефонувала невідома особа та представилися працівниками служби безпеки банку, після чого в останнього було заблоковано мобільний номер телефону, а відновивши доступ, він дізнався, що через мобільний банкінг в нього було проведено фінансові операції , які нанесли йому шкоди на суму 70 000 грн. (а.с.59).

Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 02.12.2022, до ЄРДР за №0000175 внесено відомості про те, що 01.12.2022 р. до ВП №3 (м. Галич) поступила заява від ОСОБА_1 про те, що невідома особа здійснила дзвінок до заявника, після чого він втратив контроль над своїм мобільним номером та мобільним банкінгом Приват24. Відновивши доступ, виявив зняття готівки та інші фінансові дії на суму близько 70 000 грн. (а.с.60).

Отже правоохоронними органами здійснюється досудове розслідування з приводу шахрайських дій відносно ОСОБА_1 , пов`язаних із заволодінням грошовими коштами АТ КБ «Приватбанк», правова кваліфікація визначена за ч.3 ст.190 КК України. ОСОБА_1 постановою у кримінальному провадженні визнано потерпілим (а.с.61, 117-197).

Згідно з довідкою слідчого відділення Криворізького районного управління поліції від 14.12.23 р. № 45/8-2-3634 на даний час досудове розслідування триває (а.с.117-120)

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що кредитна заборгованість визначена банком в розмірі 38626,10 грн., розрахована з урахуванням сум, якими шахрайським шляхом заволоділа не встановлена досудовим розслідуванням особа. Суд першої інстанції погодився із доводами відповідача, про те, що він належним чином повідомив банк про обставини, що настали, а також звернувся із письмовою заявою до правоохоронних органів, і ризик збитків від здійснення цих банківських операцій повинен нести банк.

Відповідно до положень статті 1073 ЦК України, у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з пунктом 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Відповідно до пунктів 7, 8 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використання, затвердженого постановою правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705, емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором.

Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.

Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.

Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.

Відповідно до пунктів 1, 6, 9 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України №705 від 05 листопада 2014 року, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це законного права або повноважень. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів.

Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.

Згідно з положеннями частини другої статті 614 ЦК України саме банк має довести відсутність своєї вини, а не перекладати це на клієнта банку, споживача послуг, що відповідає й вимогам Цивільно-процесуального кодексу України, які викладені вище.

Таким чином, провівши аналіз норм матеріального права в системному зв`язку із встановленими по справі фактичними обставинами, суд дійшов висновку, що позивач не надав суду належних і допустимих доказів на спростування доводів відповідача, не довів, що він, як володілець та користувач картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяв у доступі до свого карткового рахунку чи надав інформацію третім особам, що дало змогу ініціювати платіжні операції.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно положень ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року № 6-71цс15 зазначено, що «відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року №223, банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Не встановивши обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, суд дійшов помилкового висновку про вину ОСОБА_1 як підставу цивільно-правової відповідальності. Висновки судів про те, що операції щодо зняття з платіжної картки ОСОБА_1 спірної суми супроводжувались правильним вводом ПІН-коду вказаної картки, а умовами договору від 5 лютого 2010 року передбачено обов`язок позивача щодо нерозголошення даного ПІН-коду, що виключає можливість задоволення позову про стягнення з банку на користь позивача спірної суми, є помилковими, оскільки такі висновки судів не свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції».

Аналогічну позицію викладено у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі №127/23496/15-ц (касаційне провадження № 61 -3239св 18), від 20 червня 2018 року у справі №691/699/16-ц, (касаційне провадження №61 -16504св 18) .

Таким чином, в разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.

Так, зі справи вбачається, що 17.10.2022 року ОСОБА_1 отримав телефонний дзвінок від невідомої особи. Після чого в період з 17.10.2022 року по 25.10.2022 року ОСОБА_1 втратив контроль над своїм мобільним номером та мобільним банкінгом Приват 24.

17.10.2022 року ОСОБА_1 звернувся в центр обслуговування мобільного оператора Київстар у м.Бурштин, де йому повідомили, що сім-карта заблокована працівниками служби безпеки з невідомої їм причини. Йому пояснили, що необхідно написати заяву на розблокування, де термін очікування складає від 10 до 30 днів.

18.10.2022 року у зв`язку з неможливістю входу до інтернет-банкінгу Приват 24, ОСОБА_1 звернувся до відділення ПриватБанку. Виявилося, що з його картки «Універсальна» внаслідок дій іншої особи у м.Кривий Ріг списуються грошові кошти, а також взято кредити на віртуальну картку. Загальна сума боргу внаслідок здійснення шахрайських дій становила близько 70 000 грн. Служба безпеки банку прийняла в ОСОБА_1 заяви про вчинення шахрайських дій № 144234 та заблокування карти.

27.10.2022 року ОСОБА_3 подав заяву в кіберполіцію.

09.11.2022 року та 01.12.2022 року відповідач звернувся до правоохоронних органів із заявами про вчинення кримінального правопорушення, після чого в ході з`ясування всіх обставин та проведення розслідування відомості про вчинене кримінальне правопорушення за ознаками ч.3 ст.190 КК України були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000163 від 10.11.2022 року та № 0000175 від 02.12.2022 року відповідно.

Відповідач, виявивши проблеми входу до інтернет-банкінгу Приват 24, повідомив позивача про цей факт. Посилання ПАТ КБ «ПриватБанк» на ту обставину, що відповідач порушив Умови та Правила надання банківських послуг, оскільки своїми діями сприяв незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати третій особі проведення платіжних операцій, не заслуговують на увагу, оскільки такі доводи зводяться виключно до припущень, що не мають доказового підтвердження. Позивач не довів того, що відповідач сприяв незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року у справі № 537/3312/16-ц (провадження № 61-17629св18) зазначено, що: «сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Таким чином, встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, повідомив позивача та правоохоронні органи про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, у межах якого встановлювалась особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог АТ КБ «Приватбанк».

При вирішенні спору, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, негайно повідомив про цей факт правоохоронні органи та Банк, а Банком не доведено дій чи бездіяльності відповідача, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою. Наведені обставини у сукупності свідчать про те, що у відповідача була дійсно відсутня воля на вчинення такого перерахування, а банком не заперечено факту її звернення з вимогою про скасування цієї транзакції.

За змістом ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Отже, не встановивши обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, не можливо дійти висновку про вину користувача як підставу цивільно-правової відповідальності, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача кредитної заборгованості.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до вимог переоцінки доказів та незгоди з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, і судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

При вирішенні спору суд першої інстанції в повному обсязі, достатньо встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення по суті позовних вимог, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи висновки апеляційного суду за результатами розгляду справи, судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 29 січня 2024 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 01 травня 2024 року.

Головуючий суддя Є.Є. Мальцева

Судді: В.А. Девляшевський

В.М. Луганська