Справа № 182/4569/20
Провадження № 2-п/0182/11/2024
У Х В А Л А

Іменем України

05.04.2024 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Рунчевої О.В.

за участю секретаря судового засідання Паламарчук П.Ю.

представника заявника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Нікополі заяву ОСОБА_1 , який діє від імені та в інтересах відповідача ОСОБА_2 про перегляд та скасування заочного рішення, -

В С Т А Н О В И В:

28.12.2020 року Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області ухвалено заочне рішення у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором(а.с.63-65).

Вказаним рішенням з відповідачки на користь АТ КБ «Приватбанк» присуджено стягнути заборгованість за кредитним договором № б/н від 02.09.2009 в сумі 41 696,36 грн. (сорок одну тисячу шістсот дев`яносто шість грн. 36 коп.), з яких:

- 27 943,97 грн. заборгованість за тілом кредиту;

- в т. ч. 0,00 грн. заборгованість за поточним тілом кредиту.

- 27 943,97 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту;

- 0,00 грн. заборгованість за нарахованими відсотками;

- 13 752,39 грн. заборгованість за простроченими відсотками;

- 0,00 грн. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625;

- 0,00 грн. нарахована пеня;

- 0,00 грн. нарахована комісія.

Також на користь позивача стягнуті витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 102,00 грн. Представник заявника ОСОБА_1 вважає ухвалене рішення незаконним, безпідставним, ухваленим з порушенням норм матеріального права, а тому воно є таким, що грубо порушує права відповідачки та підлягає скасуванню.

Відповідно до ухвали суду від 09.09.2020, позовну заяву АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Однак, 28.12.2020 суд виносить у справі заочне рішення, не вказавши підстави цього. Позивач при зверненні до суду одразу надав справу про розгляд справи за його відсутності, однак у цій заяві не йдеться мова про те, що він не заперечує проти заочного розгляду справи. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України,суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлено про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 281 ЦПК України, про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу. Згідно ч. 2 ст. 281 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Зі змісту ч. 1 ст. 280 ЦПК України зрозуміло, що необхідна одночасна наявність 4 умов для проведення заочного розгляду справи. Натомість у матеріалах справи відсутні заява чи клопотання позивача про заочний розгляд справи. Також відповідно до аналізу положень ст. 280 ЦПК України, суд має право призначити справу до заочного розгляду у випадку неявки відповідача у судове засідання. Розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін взагалі не передбачає проведення судових засідань. Тому, за таких обставин, заочний розгляд справи є неможливим та незаконним.

Крім того, просить звернути увагу суду, що у матеріалах справи № 182/4569/20 відсутня будь-яка ухвала, в якій би йшлося про рішення суду призначити заочний розгляд справи. Таким чином, прийнявши рішення про заочний розгляд справи суд грубо порушив вимоги ЦПК України.

До того ж, ОСОБА_2 не була обізнана про існування у провадженні суду цивільної справи щодо стягнення з неї будь-яких коштів. З невідомих причин їй не надходило жодного листа чи СМС-повідомлення при виклик у судове засідання. Про наявність рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 коштів їй стало відомо лише після того, як із її доходів почали стягувати грошові кошти. Із матеріалів справи вбачається, що позивач зазначив місце проживання відповідачки за адресою: АДРЕСА_1 . Проте за цією адресою ОСОБА_2 не проживає більше 5 років. З 19.07.2019 року (тобто раніше, ніж позивач звернувся до суду) моя довірителька проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Тобто, позивач умисно повідомив суду сторонню адресу, яка вже багато років не має до відповідачки жодного відношення. Таким чином, умисне повідомлення позивачем сторонньої адреси, а також, можливо і телефонних засобів зв`язку, призвели до порушення вимог п. 2 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, обмеження ОСОБА_2 у її правах подати свої заперечення щодо позову та доступі до правосуддя, і, як наслідок, до невірного вирішення справи по суті.

Крім того, при розгляді справи по суті судом не були враховані наступні обставини. Вимоги про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за «простроченими відсотками» та «простроченим тілом кредиту» є безпідставними. Як вбачається з вимог, викладених у позовній заяві, у відповідача відсутня заборгованість за тілом кредиту та заборгованість за нарахованими відсотками. Проте є заборгованість за простроченим тілом кредиту та заборгованість за простроченими відсотками. У відповідності до статті 536 ЦК України, проценти є платою за користування чужими коштами.

Згідно до Умов та правил надання банківських послуг, проценти нараховуються на суму залишку заборгованості за кредитом. Однак, у позові вказано, що заборгованість за тілом кредиту у ОСОБА_2 відсутня, відповідно, немає і заборгованості за нарахованими відсотками. В той же час, поняття «Прострочене тіло кредиту», відсутнє як в Умовах та правилах надання банківських послуг, так і у положенням законодавства. Більше того, такого поняття немає також в мережі Інтернет. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. З наданих документів не є зрозумілим та неможливо з`ясовувати, яким чином було нараховано заборгованість за простроченим тілом кредиту і чим саме вона відрізняється від заборгованості за тілом кредиту, яка дорівнює 0,00 гривень. Логічно допустити, що «прострочені відсотки» нараховуються на «прострочене тіло кредиту». Однак, за відсутності обох цих понять та методики їх розрахунку неможливо встановити порядок, розмір та строки їх нарахування, а тому і обґрунтованість позовних вимог. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

З огляду на викладене, позивачем не надано належного обґрунтування заявлених позовних вимог, а через не подання позивачем допустимих доказів, не доведено наявності та обґрунтованості розрахунку заборгованості за простроченим тілом кредиту та заборгованості за простроченими відсотками, відсутня можливість зробити відповідні розрахунки та вірно встановити дійсний розмір заборгованості перед позивачем за вказаним кредитним договором № б/н від 02.09.2009 року.

Крім того, між сторонами справи не укладався кредитний договір, у розумінні ЦК України, та не узгоджувалися його істотні умови. Заочне рішення не містить підтверджень, що саме додані позивачем до позову матеріали були надані ОСОБА_2 для ознайомлення і вона з ними погодилася. Зважаючи на практику у справах про стягнення на користь АТ КБ «Приватбанк», скоріше за все, позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачка підписала заявуанкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку. Спірний договір був укладений у 2009 році, а до суду позивач звернувся лише у 2020. За цей час Тарифи та Умови могли змінюватися неодноразово, при чому в односторонньому порядку. Відповідно до усталеної судової практики, роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, і даний факт не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. До такого висновку прийшов Верховного Суду України під час розгляду провадження № 6-16цс15 та викладений у постанові у вказаній справі від 11.03.2015.

Згідно ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 03.07.2019 у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин та до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Розглядаючи справу № 342/180/17 по суті колегія суддів Великої Палати Верховного Суду дослідила, що кредитний договір укладався на підставі договору оферти, розробленої ПриватБанком. Її умови повинні бути чіткими і зрозумілими для споживача таких послуг. Велика Палата зауважила, що у заявці на приєднання відсутні умови щодо процентної ставки та відповідальності за прострочення платежів. У свою чергу банк вказував, що такі умови знаходилися на сайті https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини спірного договору. У цих умовах і міститься інформація про процентну ставку та про штрафи за прострочку оплати боргу. Проте, Велика Палата вказала, що умови на даному сайті не можуть бути застосовані судом, адже, у анкеті-заявці відсутня інформація, що позичальник ознайомилася з умовами, які містяться саме на зазначеному сайті. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення заборгованості, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. З урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду, яка висвітлена у постанові від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17 та стосується необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг, з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що суди попередніх інстанцій не мали права задовольняти позовні вимоги банку про стягнення процентів та штрафних санкцій за користування кредитним коштами, адже позичальник не підписав жодного документу, який би обумовлював порядок та умови нарахування і сплати таких платежів. У позові зазначено, що Правила та умови знаходяться на сайті позивача, де з ними можна ознайомитися. Тому вважає, що наведена практика судів касаційної інстанції підлягає застосуванню у справі № 204/5596/22.

Укладений між відповідачем та банком кредитний договір у вигляді заяви-анкети, підписаної ОСОБА_2 та позивачем, не містить умов про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, процентна ставка не зазначена. Дана заява-анкета не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Тому така заява-анкета не може прирівнюватися до кредитного договору. За таких обставин відсутні підстави вважати, що сторонами Договору були обумовлені у письмовому вигляді ціна договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Також ОСОБА_1 вважає, що позивачем пропущені строки позовної давності, з огляду на наступне. Згідно ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеної у постанові від 19.03.2014 року у справі № 6-20цс14, позовна давність щодо кредитних коштів і процентів, повернення яких визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Відповідно до рішення суду, позивач просить стягнути заборгованість за договором від 02.09.2009 року. Пластикова розрахункова картка має строк дії у 3 роки. Таким чином, враховуючи цю обставину, а також правову позицію Верховного суду України, останнім днем, коли АТ КБ «Приватбанк» міг звернутися до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором є 03.09.2015 року. Натомість, позовна заява надійшла до суду 11.08.2020 року. Таким чином, строк позовної давності пропущений позивачем на 5 років.

Як вже зазначалося, протягом розгляду справи ОСОБА_2 не було направлено жодного повідомлення чи листа. Тому про наявність рішення відповідачка дізналася лише у 2024 році. Саме рішення було отримано 07.02.2024 року, про що у матеріалах справи наявна відмітка. Згідно ч. 2 ст. 284 ЦПК України, заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Згідно ч. 3 ст. 284 ЦПК України, учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. За таких обставин, вважає, що встановлений законом строк оскарженням заочного рішення пропущений з поважних причин і підлягає поновленню.

На підставі викладеного, просить поновити строк подання заяви про перегляд та скасування заочного рішення Нікопольського міськрайонного суду від 28.12.2020 року у справі № 182/4569/20, визнавши причини пропуску такого строку поважними. Переглянути та скасувати заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду від 28.12.2020 у справі № 182/4569/20 про задоволення позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості в сумі 41 696,36 грн. (сорок одну тисячу шістсот дев`яносто шість грн. 36 коп.) та витрат по сплаті судового збору у розмірі 2 102,00 (дві тисячі сто дві) грн. у повному обсязі.

В судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку представник заявника ОСОБА_1 підтримав свої вимоги, просив задовольнити їх в повному обсязі.

Представник АТ КБ «ПриватБанк» в судове засідання не з`явився, про час та дату розгляду справи повідомлялись належним чином, про що свідчить довідка про доставку електронного листа (а.с.85 а). Причину неявки суду не повідомили, заяв, клопотань на адресу суду не надіслали.

Статтею 288 ЦПК України визначено, що заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач повідомлялась належним чином про розгляд справи, що підтверджується поштовим повідомленням, згідно якого, ухвала про відкриття провадження та позовна заява з додатками направлялась на адресу реєстрації відповідача, а саме: АДРЕСА_2 (а.с.62), а отже судом вирішено розглянути справу заочно на підставі наявних у справі доказів.

Таким чином, доводи представник заявника ОСОБА_1 в цій частині є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Крім того, згідно поштового повідомлення (а.с.69) ОСОБА_2 29.01.2021 року отримала заочне рішення, яке було направлено судом поштою за місцем реєстрації відповідачки, а саме: АДРЕСА_2 (а.с. 62).

Представник заявника ОСОБА_1 суду не надав доказів, що мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи вище викладене, суд вважає, що підстав для скасування заочного рішення немає.

Керуючись ст. 288 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1 , який діє від імені та в інтересах ОСОБА_2 , про поновлення строку для подання заяви про перегляд заочного рішення - задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 , який діє від імені та в інтересах ОСОБА_2 пропущений строк подання заяви про перегляд заочного рішення.

Залишити заяву ОСОБА_1 , який діє від імені та в інтересах ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28.12.2020 року - без задоволення.

Роз`яснити, що заочне рішення суду може бути оскаржене в загальному порядку.

Ухвала суду оскарженню не підлягає.

Суддя: О. В. Рунчева