Провадження №2/760/1021/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2024 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі: головуючого судді Усатової І.А., за участю секретаря Омелько Г.Т., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду у спрощеному позовному порядку з викликом сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» третя особа: Головне управління Держпродспоживслужби в м. Києві, про визнання недійсним кредитного договору,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, відповідно до якого просить визнати недійсним Кредитний договір № Р20.00614.00487076 від 01.02.2019, укладений між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 , як такий, що укладений з істотними порушеннями, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до вказаного договору, за умовами якого Банк надає позичальнику кредит на поточні потреби в сумі 49900 грн., включаючи витрати на страховий платіж, а Позичальник зобов`язується прийняти кредит та повернути його разом із процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості).

Відповідно до Кредитного договору Банк надає кредит строком на 48 місяців. Строк починає рахуватися із дня списання коштів з позичкового рахунку для зарахування на банківський поточний рахунок.

За користування кредитними коштами, відповідно до пункту 1.3. Кредитного договору Позичальник повинна була сплатити річну змінювану процентну ставку в розмірі, що визначається як змінна частина ставки, збільшена на 5,5%, а відповідно до п. 1.4 відсоткова ставка становить 9,5 %, яка разом з маржею банку складає змінювану процентну ставку в розмірі 15%

На даний момент, обов`язки за кредитним договором N P20.00614.004870769 від 01.02.2019 виконуються відповідно графіку погашення заборгованості.

Однак, вважає договір про надання споживчого кредиту N P20.00614.004870769 від 01.02.2019 в частині незаконно нарахованих сум, встановлених як плата за обслуговування кредитної заборгованості, таким, що не відповідає чинному законодавству України є несправедливим та повинен бути визнаний недійсним з наступних підстав: по-перше, за кредитним договором N P20.00614.004870769 від 01.02.2019 згідно з графіком щомісячних платежів до сум, що підлягають сплаті включається комісія(плата за обслуговування кредитної заборгованості). Нарахування комісії плати за обслуговування кредитної заборгованості) вважає незаконним.

Оскільки наданий кредит є споживчим кредитом, то на правовідносини сторін поширюється дія , згідно положень частин першої, другої та п`ятої статті 18 якого продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Посилаючись на те, що такі умови кредитного договору є несправедливими, суперечать вимогам закону та порушують права, позивач просить визнати їх недійсним та покласти на відповідача обов`язок здійснити зарахування грошових коштів, сплачених як плату за обслуговування кредитної заборгованості за кредитним договором в рахунок погашення суми заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 24 липня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк», про визнання недійсним кредитного договору, та постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідач ПАТ «Ідея Банк» скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву подав відзив згідно якого позов не визнав, зазначив, що умови договору повинні виконуватися , договір укладеного відповідно до вимог чинного законодавства, позивачка правом на розірвання договору не скористалася. Просить у задоволенні позову відмовити та проводити розгляд справи без участі представника відповідача.

Третя особа надала пояснення у яких просила позов задовольнити.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 11.03.2024 цивільну справу призначено до розгляду у судовому засіданні з повідомленням ( викликом сторін).

Позивач та третя особа в судове засідання не з`явилися, про місце день і час розгляду справи повідомлялися належним чином, в порядку встановленому ст.128 ЦПК України, про причини неявки суду не повідомили.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.

Згідно положення частини 1, 3 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 Цивільного кодексу України)

Згідно з ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами.

Перш за все, необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента.

У відповідності до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов?язки, які покладаються на них за договором.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, крім договорів, цивільні права та обов`язки виникають також з актів цивільного законодавства.

Судом встановлено, що між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № Р20.00614.004870769. від 01.02.2019, відповідно до вказаного договору, Банк надає позичальнику кредит на поточні потреби в сумі 49900 грн., включаючи витрати на страховий платіж, а Позичальник зобов`язується прийняти кредит та повернути його разом із процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості).

Відповідно до Кредитного договору Банк надає кредит строком на 48 місяців. Строк починає рахуватися із дня списання коштів з позичкового рахунку для зарахування на банківський поточний рахунок.

За користування кредитними коштами, відповідно до пункту 1.3. Кредитного договору Позичальник повинна була сплатити річну змінювану процентну ставку в розмірі, що визначається як змінна частина ставки, збільшена на 5,5%, а відповідно до п. 1.4 відсоткова ставка становить 9,5 %, яка разом з маржею банку складає змінювану процентну ставку в розмірі 15%.

Відповідно до п. 1.10 за обслуговування кредиту Банком, що включає в себе: надання інформації по рахункам Позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в Контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим Договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку Позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти Позичальника; опрацювання запитів Позичальника, що направлені Банку Позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо, Позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно Графіку щомісячних платежів за кредитним договором .

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 Цивільного кодексу України ).

Згідно з частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до положень абзацу 2 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Крім того, за змістом статей 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит щодо встановлення плати за обслуговування кредиту, що є підставою для визнання таких положень недійсними. (висновок Верховного Суду у Постанові від 27 грудня 2018 року по справі № 695/3474/17)

Статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

На час вчинення оспорюваного правочину постанова НБУ від 10 травня 2007 року № 168 діяла, а відтак вчинюваний правочин мав відповідати в тому числі і її вимогам.

Згідно висновку, зробленого Верховним Судом у Постанові від 27 грудня 2018 року по справі № 695/3474/17 з аналогічних правовідносин, «Суди попередніх інстанцій надали належну правову оцінку відповідності пункту 1.4 кредитного договору вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, та дійшли обґрунтованих висновків про визнання недійсним кредитного договору в частині встановлення щомісячної комісійної винагороди банку за обслуговування кредитної заборгованості, та зобов`язання ПАТ «Ідея Банк» зарахувати сплачену позичальником комісію у рахунок інших обов`язкових платежів за кредитним договором (п. 6.1 Договору)».

Відповідно до статті 217 Цивільного кодексу України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Не призводить недійсність окремої частини правочину до недійсності інших його частин. Тому законодавець не встановлює недійсності правочину через недійсність окремої його частини, але лише за умови, якщо є підстави вважати, що правочин міг би бути вчинений без включення до нього цієї недійсної частини.

Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним в цілому Кредитного договору № Р20.00614.004870769 від 01.02.2019, однак наявні підстави для визнання недійсними окремих положень цього Договору, зокрема, пункту 1.10 Договору, яким передбачено, що за обслуговування кредиту Банком, що включає в себе:надання інформації по рахункам Позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в Контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим Договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку Позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти Позичальника; опрацювання запитів Позичальника, що направлені Банку Позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо, Позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно Графіку щомісячних платежів за кредитним договором (далі - «Графік щомісячних платежів»)

При цьому відповідач нараховував комісію фактично за обслуговування кредиту банком, що є незаконним, не відповідає вимогам справедливості та суперечить положенням частини першої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Та відповідно до положень абзацу 2 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Таким чином несправедливими є положення договору про споживчий кредит щодо встановлення плати за обслуговування кредиту, що є підставою для визнання таких положень недійсними.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» в частині визнання недійсним положеня кредитного договору підлягає задоволенню.

Що стосується позовної вимоги про покладення на відповідача обов`язку здійснити зарахування грошових коштів, сплачених як плату за обслуговування кредитної заборгованості за кредитним договором в рахунок погашення суми заборгованості за кредитним договором з посиланням на ст. 216 ЦК України , суд вважає, що дана вимога ґрунтується на вимогах закону. Так відповідачем надавалися за плату послуги, які провинні були бути безоплатними.

Суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що між позивачем і відповідачем було узгоджено всі істотні умови, необхідні для договорів даного виду, а відповідно відсутні будь-які правові підстави для визнання кредитного договору недійсним. Однак, факт обізнаності позивача про свій обов`язок сплачувати плату за обслуговування кредиту не спростовує протиправність відповідних положень кредитного договору та їх невідповідності вимогам частини 1 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування»

Відповідно до ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий зір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, ураховуючи часткове задоволення позову немайнового характеру, а також звільнення позивача від сплати судового збору у порядку ст. 5 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідачем в дохід держави має бути сплачено судовий збір у розмірі 1681,60 грн.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 3, 6, 11, 202, 203, 215, 217 Цивільного кодексу України, ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 2, 4, 6-13, 19, 82, 89, 133, 137, 141, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 279, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов- задовольнити частково.

Визнати недійсним положення пункту 1.10 Кредитного договору № Р20.00614.004870769 від 01.02.2019, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Ідея Банк», яким передбачено здійснення позичальником плати за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором.

Зобов`язати акціонерне товариство «Ідея Банк» здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором № Р20.00614.004870769 від 01.02.2019 шляхом зарахування грошових коштів, сплачених ОСОБА_1 як плату за обслуговування кредитної заборгованості за кредитним договором № Р20.00614.004870769 від 01.02.2019, в рахунок погашення суми заборгованості за цим договором.

Стягнути з Акціонерного товариства «Ідея Банк» в дохід держави судовий збір у розмірі 1681.60 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя:І. А. Усатова