2/465/1470/24
РІШЕННЯ

Іменем України

09.05.2024 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючої - судді Марків Ю.С.,

з участю секретаря судового засідання Мучинської Ю.О.,

представника відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області в особі Комісії з припинення (Комісія з реорганізації, ліквідаційна комісія), за участі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради про припинення обтяження у виді заборони відчуження нерухомого майна, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 , від імені якої діє її представник - адвокат Кравець І.Б., звернулася до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області в особі Комісії з припинення (Комісія з реорганізації, ліквідаційна комісія), за участі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради про припинення обтяження у виді заборони відчуження нерухомого майна

Позов мотивує тим, що позивачка з 17.12.2018 року є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на вказану квартиру перейшло до позивачки 17.12.2018 року в порядку спадкування за законом після смерті дідуся ОСОБА_4 . Вказує, що згідно з даними Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо вказаної квартири наявні заборони, зокрема: тип обтяження - заборона на нерухоме майно, реєстраційний номер обтяження 4157772, зареєстровано: 04.12.2006 12:43:53 за № 4157772 реєстратор - Перша львівська державна нотаріальна контора, підстава обтяження- кримінальна справа, 144-5424, 11.11.1995, Франківський РВ УМВС України у Львівський області, ОСОБА_5 виконавець Манчур Р.Я. Згідно з відповіддю Першої львівської державної нотаріальної контори Львівської області від 05.09.2023 обтяження накладене за заявою начальника Франківського РВ УМВС України у Львівській області ОСОБА_5 у зв`язку з кримінальною справою щодо дядька позивачки і дідового сина ОСОБА_6 . Однак на момент накладення заборони квартира не була власністю дядька позивачки ОСОБА_6 , право власності на цю квартиру йому ніколи не належало, у зв`язку з чим обтяження накладено помилково. Зазначає, що право власності на квартиру зареєстроване Львівським обласним державним комунальним підприємством бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки 22 червня 2004 року, номер витягу 3930345, на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_2 від 20 травня 2004 року, виданого Франківською районною адміністрацією Львівської міської ради на підставі розпорядження №643. Власником квартири вказаний дідусь позивачки ОСОБА_4 , а не дядько ОСОБА_6 , тож ймовірно, обтяження накладено помилково саме через схожі ініціали. Згідно з відповіддю заступника керівника Львівської місцевої прокуратури №3 від 27.03.2018 року №04-24/33-18 старшим прокурором прокуратури Франківського району м.Львова 12.12.2014 року прийнято рішення про закриття кримінального провадження щодо дядька позивачки ОСОБА_6 та відповідно до Постанови про закриття кримінального провадження від 12.12.2014 року вирішено кримінальне провадження закрити у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, зняти накладені заборони та арешти з майна ОСОБА_6 . Відтак, на думку сторони позивачки, підстава існування заборони відчуження майна відпала, однак відомості про її існування досі містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, при цьому, позивачка позбавлена можливості звернутись за зняттям заборони самостійно, у позасудовому порядку. Наявність заборони відчуження майна, за відсутності правових підстав для цього, порушує право власності ОСОБА_3 , внаслідок чого вона позбавлена можливості в повному обсязі розпоряджатися своїм майном на власний розсуд.

Не погоджуючись з поданим позовом, від представника відповідача Головного управління Національної поліції у Львівській області надійшов до суду відзив на позовну заяву, в якому просила у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Відзив мотивує тим, що ГУНП у Львівській області не є належним відповідачем у даній справі, оскільки жодних дій з приводу реєстрацій обтяжень у 2012 році ними не здійснювалось.Зазначає, що ГУМВС України у Львівській області та ГУНП у Львівській області є окремими суб`єктами владних повноважень та жоден нормативно-правовий акт не передбачає, що органи Національної поліції, в тому числі ГУНП у Львівській області є правонаступниками органів міліції - ГУМВС. Вказує, що Національну поліцію було саме утворено як новий орган, а не реорганізовано як правонаступника міліції, а тому відповідач ГУНП у Львівській області не порушило жодних прав, свобод та інтересів ОСОБА_3 , так як її права було порушено у 2006 році, а ГУНП у Львівській області є новоствореною установою з 07.11.2015, а тому не може бути відповідачем у даній справі.

Окрім цього, відзив на позовну заяву до суду надійшов від представника відповідача Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області в особі Комісії з припинення (Комісія з реорганізації, ліквідаційна комісія), в якому просила у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Мотивує відзив тим, що представник позивача долучила до матеріалів справи постанову старшого прокурора прокуратури Франківського району м.Львова від 12.12.2014 про закриття кримінального провадження, у резолютивній частині якої вирішено питання відповідно до вимог чинного законодавства щодо зняття накладених заборон та арештів з майна. Вказує, що позивач набула права власності на нерухоме майно, а відповідно державним реєстратором не було виявлено жодних підстав для відмови у державній реєстрації прав, відповідно арешт з майна було знято ще постановою про закриття кримінального провадження. Зазначає також, що внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не належить до компетенції ГУМВС України у Львівській області, а тому у даному випадку відсутні підстави для задоволення позовних вимог у зв`язку з відсутністю спору про право, оскільки арешт на нерухоме майно був знятий у 2014 році.

Позивач в судове засідання 09.05.2024 не з`явилась, хоча й була належним чином повідомлена про дату, час та місце проведення такого. В попередніх судових засіданнях позов підтримала з підстав, викладених у такому.

Представники відповідачів в судовому засіданні заперечили щодо задоволення позову, просили відмовити у такому.

Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору в судове засідання не з`явився, однак в матеріалах справи наявне клопотання такого про розгляд справи без їх участі.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного із доказів, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяв по суті окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи із наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Судом встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 належала на праві приватної власності ОСОБА_4 (частка власності 1/1) на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру №221156 від 20.05.2004, виданного Франківською районною адміністрацією Львівської міської ради на підставі розпорядження №643, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №3930345 від 22.06.2004 та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №121084881 від 18.04.2018.

Відповідно до Витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №10292119 від 04.12.2006 щодо квартири за адресою: АДРЕСА_1 наявні заборони, зокрема: тип обтяження - заборона на нерухоме майно, реєстраційний номер обтяження 4157772, зареєстровано: 04.12.2006 12:43:53 за № 4157772 реєстратор - Перша львівська державна нотаріальна контора, підстава обтяження - кримінальна справа, 144-5424, 11.11.1995, Франківський РВ УМВС України у Львівський області, ОСОБА_5 виконавець Манчур Р.Я.

Згідно з відповіддю Першої львівської державної нотаріальної контори Львівської області №734/01-16 від 05.09.2023 обтяження на квартиру АДРЕСА_3 накладене за заявою начальника Франківського РВ УМВС України у Львівській області Кирилюка В.В. у зв`язку з кримінальною справою щодо ОСОБА_6 .

Постановою старшого прокурора прокуратури Франківського району м.Львова Яворського С.М. від 12.12.2014 кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000064 від 27.11.2012 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення; знято накладені заборони та арешти з майна ОСОБА_6 .

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 348991586 від 03.10.2023 квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві власності позивачці ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом №1533, виданого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дитюк Г.М. 17.12.2018.

Рішенням №72242540 від 25.03.2024 про відмову в проведенні реєстраційних дій державним реєстратором прав на нерухоме майно ОСОБА_7 відмовлено ОСОБА_3 у проведенні реєстраційних дій за заявою №60113041 від 25.03.2024 у зв`язку з тим, що згідно поданої постанови про закриття кримінального провадження неможливо встановити припинення обтяження №4157772, яке зареєстровано на підставі кримінальної справи №144-5424 від 11.11.1995.

Відповідно до ст.126 КПК України 1960 року арешт майна міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Накладений на майно арешт може бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба, або у разі закриття кримінальної справи відповідно до ст. 214 КПК України 1960 року. Після надходження кримінальної справи до суду питання щодо скасування арешту може бути вирішено судом в порядку, передбаченому статтями 248, 282 КПК України 1960 року, або при постановленні вироку, відповідно до ст. 324 КПК України 1960 року.

Після припинення кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. При цьому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.

Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України.

Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України (далі - КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11).

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду під час розгляду справи №727/2878/19 у постанові від 30 червня 2020 року спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та незнятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року та нескасованого після закриття слідчим кримінального провадження, за клопотанням власника або іншого володільця відповідного майна вирішує слідчий суддя в порядку, передбаченому статтею 174 цього Кодексу.

З огляду на факти справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд повинен вирішити питання про наявність порушення одного з основоположних прав людини і громадянина права мирно володіти своїм майном, яке декларується статтею першою Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Право власності належить до основоположних прав людини, утілення яких в життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.

На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені в ст. 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень встановлених законом.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 ЦК України).

В силу вимог частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. При цьому, згідно частин першої та другоїстатті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частиною першою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При розгляді цивільної справи №463/6829/21 Верховний суд висловив правову позицію про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Як неодноразово зазначав ЄСПЛ у своїх рішеннях, за певних обставин втрата права власності, яка відбулася внаслідок законодавчого заходу або рішення суду не буде аналогічним «позбавленню» власності. Так у справах «Агосі проти Сполученого Королівства» (AGOSI v. the United Kingdom) (від 24 жовтня 1986 року, Серія A № 108), позбавлення або інакша втрата права володіння розглядалася як «контроль за користуванням» майном у значенні другого пункту статті 1 Протоколу № 1 у справі «Газус Дозьєр-унд Фьордертехнік ГмбХ проти Нідерландів» (Gasus Dosier- und Fordertechnik GmbH v. the Netherlands)(від 23 лютого 1995 року, серія А № 306-B).

Аналізуючи обставини справи, яка розглядається, накладений арешт хоч і не позбавляє позивача права власності на таке майно, проте суттєво обмежує її можливості в розпорядженні цим майном, що слід розглядати як «контроль за користуванням» цим майном у значенні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 , який був учасником кримінального провадження №0000064 від 27.11.2012 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, не був власником нерухомого майна, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 , на яке було накладено арешт.

Більш цього, з матеріалів справи вбачається, що вказане кримінальне провадження закрите постановою старшого прокурора прокуратури Франківського району м.Львова Яворського С.М. від 12.12.2014, якою також знято накладені заборони та арешти з майна ОСОБА_6 .

В свою чергу, наявний арешт позбавляє позивача, як спадкоємця, та законного власника нерухомого майна, можливості реалізувати право на розпорядження нерухомим майном, вчиняти щодо нього юридично значимі дії, з якими пов`язано виникнення її особистих та майнових прав.

З цих підстав, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, так як наявною забороною відчуження нерухомого майна порушуються права ОСОБА_3 як власника цього майна, і в інший, крім судового захисту, спосіб вона не має можливості захистити свої права.

Згідно пункту другого частини другоїстатті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили.

На підставі наведеного, керуючись статтями 2, 10, 12,19, 141, 247,258, 259, 263-265,268,351-356 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області в особі Комісії з припинення (Комісія з реорганізації, ліквідаційна комісія), за участі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради про припинення обтяження у виді заборони відчуження нерухомого майна задоволити.

Припинити обтяження заборону відчуження нерухомого майна квартири за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_3 ; відомості про обтяження - реєстраційний номер обтяження 4157772; зареєстровано: 04.12.2006 12:43:53 за номером 4157772 реєстратором: Перша львівська державна нотаріальна контора; підстава обтяження: кримінальна справа 144-5424, 11.11.1995, Франківський РВ УМВС України у Львівській області Кирилюк В.В., виконавець Манчур Р.Я.; об`єкт обтяження: квартира, адреса: АДРЕСА_1 ; власник: ОСОБА_6 , Причина відсутності коду: інша причина; додаткові дані: окреме майно; заявник: Франківський РВ УМВС України у Львівській області.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Головне управління Національної поліції у Львівській області, , адреса: м.Львів, площа Генерала Григоренка, буд.3.

Відповідач: Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області в особі Комісії з припинення (Комісія з реорганізації, ліквідаційна комісія), адреса: м.Львів, площа Генерала Григоренка, буд.3.

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради, , адреса: м.Львів, вулиця Городоцька, буд.299

Повний текст рішення виготовлено 20.05.2024.

Суддя Марків Ю.С.