Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02.05.2024Справа №607/4368/24

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого Братасюка В.М.

з участю секретаря Тинкалюк Є.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі у спрощеному провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до Тернопільського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про зобов`язання вчинити дії , -

В С Т А Н О В И В :

В провадженні суду перебуває позов позовом ОСОБА_1 до Тернопільського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про зобов`язання внести зміни до актового запису про народження ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , зробленого 25.06.2013 року №1368 відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції, а саме виключити по батьків дитини " ОСОБА_3 " та виключити відомості про батька дитини.

На обґрунтування вимог посилається на ту обставину, що актовий запис про батька дитини було внесено органом реєстрації в порядку ч.1 ст.135 Сімейного кодексу України зі слів матері, на звернення позивачки до відповідача про внесення змін про виключення запису про неіснуючого батька, було фактично отримано відмову з посиланням на відсутність в національному законодавстві спеціальної норми. Разом з тим постійне згадування для дитини про невідомого батька є травмуючим фактором для доньки, котра з народження знає лише маму, і не бажає себе ідентифікувати з невідомою особою, вказівка на котру в силу безальтернативного закону має місце в усіх ідентифікуючих дитину національних документах.

В судове засідання від позивачки надійшло клопотання про розгляд за власної відсутності, позов підтримує у повному обсязі.

Відповідач в судове засідання в судове засідання не з`явився, хоча своєчасно був повідомлений про час і місце судового розгляду, заперечень на позов не подав, про причини неявки суд не повідомив, а, відтак, за зазначених обставин, суд приходить до висновку про можливість заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення в порядку ст. 280 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів.

Розглянувши матеріали справи суд встановив наступні обставини.

ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася донька позивачки - ОСОБА_4 , про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис № 1368 та видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 від 25.06.2013 року.

Відомості про батька дитини у актовому записі записані відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України, а саме: при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за іі вказівкою, про що видано відповідний витяг.

Таким чином, у свідоцтві про народження моєї доньки у графі «по батькові» та про батька дитини містяться відомості про особу, записану зі слів матері неіснуючу особу - ОСОБА_5 .

07.10.2023 року позивачка звернулася до Тернопільського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції із заявою про внесення змін до актового запису про народження моєї дитини № 1368 від 25.06.2013 року, а саме виключити по батькові дитини « ОСОБА_6 » та виключити відомості про батька дитини.

Відповідно до висновку про внесення змін, доповнень до актового запису цивільного стану від 21.20.2023 року зазначено, що прохання ОСОБА_1 щодо внесення змін до актового запису запису не підлягає позитивному вирішенню, оскільки суперечить чинному законодавству України (Розділ III п. 18 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні якщо мати не перебуває у шлюбі та немає спільної заяви батьків, прізвище та громадянство батька дитини зазначається за прізвищем та громадянством матері, а власне ім`я та по батькові - за вказівкою матері у заяві про державну реєстрацію народження відповідно до ч. 1 cm, 135 Сімейного кодексу України), а отже помилки в актовому записі про народження дитини не допущено.

У висновку також зазначено, що відмова у внесенні змін, доповнень до актового запису цивільного стану може бути оскаржена в судовому порядку.

Таким чином відповідачем відмовлено позивачці у задоволенні її звернення, оскільки у національному законі не існує норми, яка давала б можливість не вказувати в актовому записі про народження дитини відомостей про батька, якщо його, як особи, з тих чи інших причин не існує в житті дитини. Іншими словами національний закон фактично здійснює примус матері «придумати» батька, щоб будь графа «батько дитини» у актовому записі про народження була заповненою,

Відтак позивачка зазначає, що постійне згадування для дитини про невідомого батька є травмуючим фактором для доньки, котра з народження знає лише маму, і не бажає себе ідентифікувати з невідомою особою, вказівка на котру в силу безальтернативного закону має місце в усіх ідентифікуючих дитину національних документах.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, та певні протоколи до неї, і ця обставина з огляду на приписи ч.І ст. 9 Конституції України, Закону України від 29.06.2004 року «Про міжнародні договори» свідчить про обов`язковість застосування національними судами України норм Конвенції.

Рішення Європейського суду з прав людини визнаються та виконуються в України, а відтак прецедентна практика ЄСПЛ є частиною національного законодавства.

Чинне законодавство України досить вільно дозволяє громадянам змінювати власне ім`я і прізвище, що підтверджується положеннями ст. 295 Цивільного кодексу України.

Однак при бажанні змінити по батькові на власний розсуд доводиться стикатися з прогалиною в законодавстві, оскільки така зміна можлива лише у разі зміни батьком власного імені, виключення відомостей про нього як батька дитини з актового запису про її народження або усиновлення.

Наявність такої прогалини ствердив власним рішенням Європейський суду з прав людини у справі «Гарнага проти України" від 16 травня 2013 року (заява 20390/07) , у якому суд визнав порушення ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема права на повагу до свого приватного і сімейного життя. У згаданій справі заявниця стверджувала, що державні органи влади втрутилися в її приватне життя, відхиливши її заяву про зміну по батькові (по батькові може вважатися другим ім`ям, котре походить від власного імені батька з відповідним суфіксом, що означає стать особи).

В означеному вище рішенні ЄСПЛ ствердив порушення державою Україна ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, зазначивши, зокрема, таке.

«38. Визнаючи, що в особи можуть існувати справжні причини, щоб бажати змінити своє ім`я, Суд визнає, що законодавчі обмеження такої можливості можуть бути виправдані інтересами суспільства, наприклад, для забезпечення точного обліку населення або схоронності засобів ідентифікації особи та зв`язку носіїв певного імені з сім`єю (див. вищезазначене рішення у справі «Ст`єрна проти Фінляндії» (Stjerna v. Finland), п, 39).

42. Таким чином, Суд зазначає, що сторони оспорюють те, чи ґрунтується обмеження права заявниці на законі чи на неправильному тлумаченні закону. На час подій чинними були різні положення (див. пункти 17, 20, 21 та 24 вище), що свідчить про те, що питання зміни по батькові не було визначено з достатньою чіткістю. Проте, навіть якщо існує суперечність стосовно правильного тлумачення закону, безперечним є те, що право особи на збереження свого імені, як і право на його зміну, визнається, законодавством України. Слід зауважити, що українська система зміни імен видається доволі гнучкою та особа може змінити своє ім`я, дотримуючись спеціальної процедури, яка передбачає тільки мінімальні обмеження, які застосовуються у дуже конкретних випадках, здебільшого пов`язаних з кримінальним судочинством (див. пункт 22 вище). У той самий час, як видається, будь-яких ширших міркувань для накладення обмежень на зміну імені особи - таких як точний облік населення або зв`язок носіїв певного імені з сім`єю - державними органами не висувається. За такої ситуації майже повної свободи зміни імені або прізвища особи обмеження, накладені на зміну по батькові, не видаються належним чином та достатньою мірою мотивованими національним законодавством. Крім того, державними органами не було надано жодного обґрунтування позбавлення заявниці її права приймати рішення з цього важливого аспекту її приватного та сімейного життя, і таке обґрунтування не було встановлено жодним іншим способом. Оскільки державні органи не забезпечили балансу відповідних інтересів:, про які йдеться (див. пункт 38 вище), вони не виконали своє позитивне зобов 'язання щодо забезпечення права заявниці на повагу до її приватного життя. Відповідно Суд вважає, що у цій справі було порушення статті 8 Конвенції.»

У справі ЄСПЛ „Знаменська проти Росії", де заявниця не мала можливості отримати офіційні документи, у яких батьком дитини було б вказано її біологічного батька, а не чоловіка заявниці. Дослідивши докази, надані сторонами, Суд дійшов висновку, що, відмовляючи заявниці у задоволенні позову, національний суд не надав на жодного правового обґрунтування своїм діям. Окрім того, Урядом-відповідачем було визнано, що національні суди невірно оцінили обставини справи, оскільки не приділили уваги праву матері назвати свою дитину ім`ям по батькові її біологічного батька. Суд визнав неприпустимою та такою, що порушує права людини, ситуацію, коли існуюча у національному праві презумпція, що батьком дитини є чоловік матері, переважає над біологічною та соціальною дійсністю та суперечить інтересам і бажанням зацікавлених сторін, навіть якщо і припускати певний ступінь свободи розсуду держави у цій сфері („Знаменська проти Росії ", рішення від 2 червня 2005 року).

Також ЄСПЛ у своїх рішеннях , зокрема «Корецький та інші проти України» від 03.04.2008 року, зазначає «46. Навіть припускаючи, що положення закону було вірно розтлумачено судами та дане втручання базувалося на формальній підставі, закріпленій в національному законодавстві, Суд нагадує, що вислів "передбачений законом" в другому пункті статті 11 Конвенції не тільки вимагає, щоб дія, яка, була передбачена національним законодавством, але також містить вимогу щодо якості закону (див., серед іншого, "Маестрі проти Італії" (Maestri v. Italy), N 39748/98. п. 30, ECHR 2004-I).

47. Закон має бути доступний для конкретної особи і сформульований з достатньою чіткістю для того, щоб вона могла, якщо це необхідно, за допомогою кваліфікованих радників передбачити в розумних межах, виходячи з обставин справи, ті наслідки, які може спричинити означена дія. Щоб положення національного закону відповідали цим вимогам, він має гарантувати засіб юридичного захисту від свавільного втручання органів державної влади у права, гарантовані Конвенцією. У питаннях, які стосуються основоположних прав, надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права, одним з основних принципів демократичного суспільства, гарантованих Конвенцією. Відповідно закон має достатньо чітко визначати межі такої дискреції та порядок її реалізації. Ступінь необхідної чіткості національного законодавства - яке безумовно не може передбачити всі можливі випадки - значною мірою залежить від того, яке саме питання розглядається, від сфери, яку це законодавство регулює, та від числа та статусу осіб, яких воно стосується (див. вищезазначене рішення "Маестрі" (Maestri).»

Суд наголошує, що дійсно в національному кодифікованому законодавстві, а конкретніше ч. 1 ст. 135 СК України існує незрозуміле безальтернативне правило, що становить порушення конвенційного права як матері, так і «маленької людини» - дитини на приватне життя, передбаченого ст. 8 Конвенції, оскільки за визначенням маючи запис «під державним примусом» про неіснуючого батька, десятирічна дитина позивачки вважає себе донькою лише своєї матері і не бажає збереження свого існуючого «по батькові» та зазначення у свідоцтві про народження неіснуючого батька. Жодного обгрунтового виправдання цьому обмеженню в національному законодавстві не існує.

З огляду на наведене, Суд вважає за можливе відступити від національної кодифікованої норми, котра є невиправдано безальтернативною, та врегулювати спірне відношення прецедентним правом, а саме висновками ЄСПЛ у рішеннях у справі «Гарнага проти України" від 16 травня 2013 року (заява 20390/07) та "Знаменська проти Росії" (рішення від 2 червня 2005 року), відтак зобов`язати органи РАЦС внести зміни до актового запису про народження дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 , в частині виключення з нього по батькові дитини « ОСОБА_6 » та виключення відомостей про батька дитини.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 206, 258-268, 273, 352-355 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 іпн. НОМЕР_2 ) до Тернопільського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (вул. Грушевського, 8 м. Тернопіль код єдрпоу 41346948) задовольнити.

Зобовязати відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції внести зміни до актового запису про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зроблений 25.06.2013 року № 1368 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції: виключити по батькові дитини « ОСОБА_6 » та виключити відомості про батька дитини.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.

Рішення набирає законної сили через тридцять днів з дня його проголошення, якщо не була подана апеляційна скарга. У разі подання апеляційної скарги, рішення набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Тернопільського апеляційного суду у 30-денний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддяВ. М. Братасюк