ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2851/24 Справа № 242/545/23 Суддя у 1-й інстанції - Черков В. Г. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.,

суддів Зубакової В.П., Тимченко О.О.

секретар судового засідання Юрченко Г.О.

сторони справи

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на заочне рішення Селидівського міського суду Донецької області від 20 грудня 2023 року, ухваленого суддею Черкович В.Г. у дистанційному режимі на підставі Рішення зборів суддів Селидівського міського суду Донецької області від 03.10.2022 року №1, повний текст судового рішення виготовлено 20 грудня 2023 року,

УСТАНОВИВ

У квітні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом доОСОБА_2 про стягнення неустойки, штрафу.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 16 липня 2021 року, а також постановою Донецького апеляційного суду від 28 грудня 2021 року на відповідача було покладено зобов`язання повернути (передати) позивачу автомобіль в натурі. Це зобов`язання виникло у відповідача на підставі зазначених рішень, ч.5 ст.11 ЦК України. На дату подання позовної заяви до суду, відповідач автомобіль позивачу не повернув, чим порушив відповідні статті ЦК України щодо зобов`язань. Також, позивачу невідомі навіть і спроби відповідача щодо виконання даного зобов`язання та припинення порушення права власності позивача. У зв`язку з чим, просив зобов`язати відповідача сплатити (передати) позивачу 750 000 грн. неустойки штрафу.

Заочним рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 20 грудня 2023 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки, штрафу.

Позивач ОСОБА_1 , будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність оскаржуваного судового рішення, просить його скасувати, ухвалити нове рішення, яким у повному обсязі задовольнити позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача неустойки.

Позивач не погоджується з висновками суду першої інстанції, викладеними у судовому рішенні та вказує на те, що з відповідачем по справі не укладалося ніяких договорів, домовленостей та правочинів. Вказує, що законодавством врегульовано усі цивільні відносини як при наявності відповідного по суті предмету договору, який не є обов`язковим, так і без такого договору, як у позовному випадку. Вказує, що суддя Черков В.Н., який би позов позивача не розглядав, незалежно від предмету позову, усе про договори рішення приймає, де інші судді розглядають аналогічні позови без жодних згадувань про договір за його відсутністю. Зазначає, що є борг, є боржник, є стягувач був би якийсь договір врегульовувалось би по тому договору, немає договору, немає повернення боргу, тому за скільки стягувач нарахує прострочення, стільки і має бути, згідно закону. Вказує, що законодавець нікого, ні з ким про щось договорюватись не зобов`язує, а виконувати закони та статті прямої дії зобов`язує. Наполягає на неправильному застосуванні судом норм матеріального права.

В апеляційній скарзі позивач просив провести апеляційний розгляд справи за його відсутності за наявними у справі матеріалами.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що постановою Донецького апеляційного суду від 28 грудня 2021 року заочне рішення Селидівського міського суду Донецької області від 16 липня 2021 року скасовано та зобов`язано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повернути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , автомобіль марки АЗЛК, модель 2140, 1980 року випуску, ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_1 , шасі НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 ДО.

Суд першої інстанції, відмовляючи позивачеві у задоволенні його позовних вимог в повному обсязі, виходив з того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження будь-яких домовленостей між сторонами щодо невиконання зобов`язань або укладення правочину, яким визначалось факт сплати неустойки за повернення автомобіля марки АЗЛК моделі 2140, 1980 року випуску, ідентифікаційний номера кузова НОМЕР_1 , шасі НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_4 ДО.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції і не може погодитись з доводами ОСОБА_1 , викладеними в апеляційній скарзі з огляду на таке.

За вимогами ст.ст.263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, дослідивши доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі вважає, що суд першої інстанції у повній мірі з`ясував всі обставини, які мають значення для справи, та виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв`язку із чим рішення в даній справі є законним і належним чином обґрунтованим.

Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, що врегульовано частиною 3 ст.12 ЦПК України.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Порушенням зобов`язання, в розумінні ст.610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до норм ст.611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Частиною 1 ст.550 ЦК України передбачено, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Отже, неустойка стягується незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання, лише в силу самого встановлення неустойки законом або договором.

Таким чином, на відміну від загального виду цивільно-правової відповідальності - відшкодування збитків - для застосування якого необхідна наявність чотирьох умов: протиправної поведінки, шкоди (збитків), причинного зв`язку між протиправною поведінкою і шкодою та вини порушника, для покладення на боржника цивільно-правової відповідальності у вигляді неустойки необхідною та достатньою є наявність лише двох умов: а) протиправної поведінки; б) вини боржника.

Наявність чи відсутність у кредитора збитків, а також причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками, що виникли, не приймаються до уваги при вирішенні спору про стягнення з боржника суми неустойки.

До стягнення неустойки як міри цивільно-правової відповідальності застосовуються загальні підстави звільнення особи від цивільно-правової відповідальності.

Відповідно до ч.1 ст.551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Згідно ст.190 ЦК України майном визнаються речі та майнові права. Тобто якщо тлумачити положення ст.551 ЦК України буквально, в якості неустойки договірні сторони можуть встановити не тільки речі, але і певні речові (майнові права).

Загальновідомим в доктрині цивільного права є поділ неустойки на законну (розмір та підстави стягнення якої визначаються актами законодавства) та договірну (розмір та підстави стягнення якої визначаються договірними сторонами в самому договорі).

Для того, щоб неустойка вважалася законною та застосовувалася незалежно від домовленості про неї сторін договору, необхідно, щоб законом або іншим актом законодавства було визначено її конкретний розмір, а також підстави стягнення (вид порушення, за яке неустойка встановлюється). Тому не можна вважати визначенням законної неустойки положення Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», яким визначено граничний розмір саме договірної неустойки.

Важливим аспектом при визначенні розміру неустойки є співвідношення останньої із збитками, завданими порушенням умов зобов`язання.

ЦК України визначає принцип реального виконання зобов`язань, відповідно до якого зобов`язання має бути виконано в натурі, тим способом, про який домовилися сторони. У зв`язку з цим боржник, який сплатив неустойку, зобов`язаний також виконати своє зобов`язання в натурі, тобто передати річ, виконати роботи, надати послуги, сплатити гроші або виконати інші обов`язки, які покладені на нього договором.

Оскільки сплата (передача) неустойки та відшкодування збитків є самостійними формами цивільно-правової відповідальності, ч.2 ст.552 ЦК України передбачає їх одночасне застосування в разі порушення зобов`язання.

У статті 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, у відповідності з яким сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим, ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором.

Статтею 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтею 205 ЦК України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч.1 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як встановлено судом та підтверджено наданим позивачем доказом, а саме постановою Донецького апеляційного суду від 28 грудня 2021 року заочне рішення Селидівського міського суду Донецької області від 16 липня 2021 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким зобов`язано ОСОБА_2 , повернути ОСОБА_1 , автомобіль марки АЗЛК, модель 2140, 1980 року випуску, ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_1 , шасі НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 ДО (а.с.2-5).

Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження будь-яких домовленостей між сторонами щодо санкцій за невиконання зобов`язань або укладення правочину, яким визначалось обов`язок сплати неустойки, її розмір за неповернення автомобіля марки АЗЛК моделі 2140, 1980 року випуску, ідентифікаційний номера кузова НОМЕР_1 , шасі НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_4 ДО матеріали справи не містять, а відтак висновок суду першої інстанції про недоведеність та необґрунтованість заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, колегія суддів вважає правильним і повністю з ним погоджується.

Доводи позивача в апеляційній скарзі щодо наявності підстав для повного задоволення позову є необґрунтованими та фактично зводяться до переоцінки доказів, а також незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Керуючись ст.ст.367,374, 375, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Селидівського міського суду Донецької області від 20 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 30 квітня 2024 року.

Головуючий:

Судді: