КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 939/1598/23
провадження № 22-ц/824/3513/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» про відшкодування шкоди, завданої смертю фізичної особи та стягнення страхового відшкодування, за апеляційними скаргами представника Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» - адвоката Голосної Аліни Володимирівни на рішення Бородянського районного суду Київської області від 21 вересня 2023 року та додаткове рішення Бородянського районного суду Київської області від 27 вересня 2023 року в складі судді Міланіч А.М.,

встановив:

У червні 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» (далі - ТДВ «СК «Альфа-Гарант») про відшкодування шкоди, завданої смертю фізичної особи та стягнення страхового відшкодування.

Позов обґрунтований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 близько 15 год. 40 хв., на 36 км автодороги «Київ-Ковель» сталася ДТП, під час якої водій ОСОБА_4 , керуючи автомобілем марки «Фіат Дукато», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись в напрямку м. Ковель, здійснив наїзд на велосипедиста ОСОБА_5 . Внаслідок ДТП велосипедист ОСОБА_5 від отриманих ушкоджень помер на місці.

24 серпня 2022 року за фактом вказаної ДТП Бучанським РУП ГУ НП в Київській області внесено відомості до ЄРДР за №0002652 та розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

31 жовтня 2022 року слідчий відділу розслідування злочинів у сфері транспорту слідчого управління Головного управління в Київській області виніс постанову про закриття кримінального провадження №0002652 в зв`язку з відсутністю в діянні водія ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки «Фіат Дукато», д.н.з. НОМЕР_1 , на момент ДТП була застрахована у ТДВ «СК «Альфа-Гарант» згідно Полісу №208111366.

24 січня 2023 року на адресу ТДВ «СК «Альфа-Гарант» надіслано заяву про виплату страхового відшкодування моральної шкоди в інтересах дружини загиблого - ОСОБА_1 , сина загиблого - ОСОБА_2 та сина загиблого - ОСОБА_2

14 квітня 2023 року ТДВ «СК «Альфа-Гарант» проведено часткову виплату страхового відшкодування моральної шкоди у загальному розмірі 39 000 грн, по 13 000 грн для кожного із заявників.

Часткову виплату страхового відшкодування страховик пояснював тим, що особами, відповідальними за спричинену шкоду внаслідок ДТП є водій автомобіля марки «Фіат Дукато», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_4 та загиблий велосипедист ОСОБА_5 .

Оскільки єдиною особою відповідальною за завдану шкоду, є водій автомобіля марки «Фіат Дукато», д.н.з. НОМЕР_1 , часткову відмову у виплаті страхового відшкодування позивачі вважали неправомірною та такою, що не ґрунтується на законі.

З огляду на те, що на страховика покладено обов`язок проведення виплати у розмірах та на підставі, передбачених п. 27.2 та п. 27.3 Закону, тобто розмір виплати останнім не може корегуватись за власним бажанням, просили стягнути з ТДВ «СК «Альфа-Гарант» на користь:

- ОСОБА_1 страхове відшкодування моральної шкоди у розмірі 13 000 грн;

- ОСОБА_2 страхове відшкодування моральної шкоди у розмірі 13 000 грн;

- ОСОБА_2 страхове відшкодування моральної шкоди у розмірі 13 000 грн.

Згідно ст. 36.5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика ( МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

За таких підстав просили стягнути з ТДВ «СК «Альфа-Гарант» пеню за період з 18.04.2023 по 16.06.2023 на користь :

- ОСОБА_1 пеню у розмірі 1 068 грн;

- ОСОБА_2 пеню у розмірі 1 068 грн;

- ОСОБА_2 пеню у розмірі 1 068 грн.

У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України просили стягнути з ТДВ «СК «Альфа-Гарант» на користь 3% річних та інфляційні втрати на користь :

- ОСОБА_1 в сумі 1 197 грн 60 коп.;

- ОСОБА_2 в сумі 1 197 грн 60 коп.;

- ОСОБА_2 в сумі 1 197 грн 60 коп.

Також просили відшкодувати понесені судові витрати по 6 000 грн на користь кожного позивача.

В позовній заяві також зазначили, що 10 травня 2023 року на адресу ТДВ «СК «Альфа-Гарант» надіслано заяву про долучення документів та виплату страхового відшкодування витрат на утримання в інтересах дружини загиблого ОСОБА_1 , до якої долучено довідку про призначення ОСОБА_1 пенсії по втраті годувальника. У зв`язку з тим, що визначений статтею 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» 90-денний строк з моменту направлення заяви про виплату страхового відшкодування витрат на утримання не вийшов, позовні вимоги в цій частині не заявлено.

21.07.2023 представник позивачів - адвокат Гудз Р. А. подала заяву про збільшення позовних вимог в частині суми нарахованої пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування, за період з 18.04.2023 по 03.08.2023. Посилалась на ті підстави, що з моменту звернення до суду із позовом збільшилась кількість днів прострочення виплати страхового відшкодування.

26.07.2023 представник позивачів - адвокат Гудз Р. А. подала заяву про збільшення позовних вимог.

Зазначила, що 10 травня 2023 року та 25 липня 2023 року на адресу ТДВ «СК «Альфа-Гарант» надіслано заяви про долучення документів, що надають позивачу право на одержання виплати страхового відшкодування у разі смерті годувальника із додатковими письмовими поясненнями, згідно яких ОСОБА_1 перебуває на обліку у відділі обслуговування громадян №12 Головного управління Пенсійного Фонду України у Київській області та отримує пенсію в разі втрати годувальника з 26.04.2023, а до вказаного часу отримувала пенсію за віком. Заява містить довідку №600 від 18.07.2023 про перебування ОСОБА_1 на утриманні у загиблого ОСОБА_5 .

Вказані документи підтверджують ту обставину, що ОСОБА_1 перебувала на утриманні у свого загиблого чоловіка.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про державний бюджет на 2022 рік» розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірі становив 6 500 грн станом на серпень 2022 року.

Розпорядженням Національної комісії , що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг «Про внесення змін до деяких нормативно-правових актів з питань обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 09 квітня 2019 року встановлено, що станом на дату ДТП діяли такі ліміти страхового відшкодування, а саме: за шкоду, заподіяну майну потерпілих у розмірі 130 000 грн н а одного потерпілого; за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілих, у розмірі 260 000 грн на одного потерпілого.

Отже, загальна сума страхового відшкодування та позовних вимог з урахуванням встановленого ліміту складає 221 000 грн, з яких: по 13 000 грн моральної шкоди на користь кожного із позивачів; 182 000 грн витрат на утримання на користь ОСОБА_1 .

Посилаючись на вказані обставини, просила суд стягнути з ТДВ «СК «Альфа-Гарант» на користь:

- ОСОБА_1 : 13 000 грн на відшкодування моральної шкоди; страхове відшкодування витрат на утримання у розмірі 182 000 грн; пеню у розмірі 1 923 грн 29 коп.; 3% річних у розмірі 115 грн 40 коп.; інфляційні втрати у розмірі 169 грн 52 коп.

- ОСОБА_2 : 13 000 грн на відшкодування моральної шкоди; пеню у розмірі 1 923 грн 29 коп.; 3% річних у розмірі 115 грн 40 коп.; інфляційні втрати у розмірі 169 грн 52 коп.

- ОСОБА_2 : 13 000 грн на відшкодування моральної шкоди; пеню у розмірі 1 923 грн 29 коп.; 3% річних у розмірі 115 грн 40 коп.; інфляційні втрати у розмірі 169 грн 52 коп.

Також просила стягнути на користь кожного позивача по 6 000 грн судових витрат.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 21 вересня 2023 року позов задоволено.

Стягнуто з ТДВ «СК «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 13 000 грн, пеню за прострочення виплати страхового відшкодування в розмірі 1 923, 29 грн, три відсотки річних в розмірі 115, 40 грн, інфляційні втрати в розмірі 169, 52 грн.

Стягнуто з ТДВ «СК «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди 13 000 грн, пеню за прострочення виплати страхового відшкодування в розмірі 1 923, 29 грн, три відсотки річних в розмірі 115, 40 грн, інфляційні втрати в розмірі 169, 52 грн.

Стягнуто з ТДВ «СК «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди 13 000 грн, пеню за прострочення виплати страхового відшкодування в розмірі 1 923, 29 грн, три відсотки річних в розмірі 115, 40 грн, інфляційні втрати в розмірі 169, 52 грн.

Стягнуто з ТДВ «СК «Альфа-Гарант» в дохід бюджету судовий збір в розмірі 1 073,60 грн.

Додатковим рішенням Бородянського районного суду Київської області від 27 жовтня 2023 року стягнуто з ТДВ «СК «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_1 на відшкодування шкоди, пов`язаної з втратою годувальника, 182 000 грн.

Стягнуто з ТДВ «СК «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 на відшкодування витрат по наданню правничої допомоги по 6 000 грн кожному.

25.10.2023 представник ТДВ «СК «Альфа-Гарант» - адвокат Голосна А. В. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Бородянського районного суду Київської області від 21 вересня 2023 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що суд першої інстанції не встановив обставин, які свідчили б про те, що потерпілий ОСОБА_5 передбачав, бажав чи свідомо допускав настання ДТП із смертельним наслідком.

Тому висновок суду першої інстанції про те, що шкоду ОСОБА_5 не було заподіяно внаслідок непрямого умислу, грубої необережності самого потерпілого, є непереконливим, так як вказані обставини підтверджені належними та допустимими доказами.

Зі змісту постанови про закриття кримінального провадження №0002652 від 31.10.2022 слідує, що із забраних доказів, а саме: із висновку судово-медичної, судової транспортно-трасологічної експертизи, автотехнічної експертизи технічного стану транспортного засобу, автотехнічної експертизи по дослідженню обставин ДТП, показів учасників даної пригоди слідство прийшло до висновку, що дана ДТП трапилась внаслідок порушення велосипедистом ОСОБА_5 вимог пункту Правил дорожнього руху. Велосипедист, який рухався у попутному напрямку по асфальтованому узбіччю та різко змінив напрямок руху та почав перетинати проїзну частину з права н а ліво відносно напрямку руху автомобіля.

Тобто, велосипедист ОСОБА_5 чітко усвідомлював небезпечність свого діяння та розумів, що він свідомо, грубо порушує Правила дорожнього руху, що створює небезпеку як йому самому так і іншим учасникам дорожнього руху. У ОСОБА_5 не було крайньої необхідності змінювати напрямок свого руху.

Відсутність у водія технічної можливості уникнути ДТП є непереборною силою, оскільки в даному випадку зіткнення його автомобіля з пішоходом не залежало від нього, при усій обачливості його дій та/або поведінки. Останній не міг передбачити таку подію або передбачив проте не міг її відвернути.

Зі змісту постанови про закриття кримінального провадження слідує, що дана ДТП сталася з вини велосипедиста у зв`язку з порушенням ним ПДР.

Оскільки водій автомобіля не є винуватцем ДТП у зв`язку не тільки з наявністю непрямого умислу/умислу з боку велосипедиста, а також і за наявності ознак непереборної сили, а тому цивільно-правова відповідальність власника джерела підвищеної небезпеки за завдану шкоду не виникла.

Аналогічна позиція підтверджується постановою Верховного Суду від 10.04.2020 у справі №532/1374/18.

Однак страховик, зважаючи на конкретні обставини справи та враховуючи вимоги п. 2, 3 ст. 1193 ЦК України прийняв рішення про виплату страхового відшкодування в розмірі суми страхового відшкодування, у відповідності до ст. 36 Закону.

Груба необережність потерпілого є підставою тільки для зменшення розміру відшкодування потерпілому за рахунок володільця джерела підвищеної небезпеки однак не тягне за собою відповідальності потерпілого за заподіяння шкоди транспортному засобу. Отже, суд може зменшити розмір шкоди на підставі частини другої статті 1193 ЦК України в разі встановлення, що виникненню вказаної шкоди сприяла груба необережність потерпілого.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі №445/370/19.

При наявності непрямого умислу чи грубої необережності, в будь-якому випадку позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки відповідач сплатив страхове відшкодування в достатньому розмірі, а саме в тому розмірі, якщо б було б встановлено грубу необережність.

За відсутності обґрунтованості вимог позивача про відшкодування доплати моральної шкоди, не підлягає задоволенню також позов в частині стягнення нарахованих позивачем коштів за прострочення виплати відшкодування.

Враховуючи, що відповідачем було сплачено страхове відшкодування на користь позивачів, а доказів, які б підтверджували ймовірність завдання чи наявність реальних збитків у позивачів через неналежне виконання договірних зобов`язань, як і доказів неналежного виконання самих договірних зобов`язань матеріали справи не містять, а також враховуючи той факт, що чинним законодавством не врегульовано розмір можливого зменшення штрафних санкцій, відповідач просив суд зменшити пеню на 99% від її розміру та стягнути в сумі 10,60 грн.

17.11.2023 представник TДB «СК «Альфа-Гарант» - адвокат Голосна А. В. подала апеляційну скаргу на додаткове рішення Бородянського районного суду Київської області від 27 жовтня 2023 року, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, а в частині стягнення витрат на правову допомогу - вимоги задовольнити у розмірі 6 000 грн.

Посилається на те, що позивачка не надала суду доказів, які б підтверджували факт її перебування на утриманні свого загиблого чоловіка на день смерті останнього, а також того, що дохід померлого був для неї основним та постійним джерелом існування.

Вважає, що відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про стягнення страхового відшкодування на користь ОСОБА_1 у розмірі 182 000 грн на підставі п. 27.2 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та ст. 1200 ЦК України, оскільки позивачкою не доведено, що дохід померлого був для неї основним і постійним джерелом існування та факту перебування позивачки на утриманні померлого.

Факт того, що особа згідно закону має право на утримання не підтверджує факту її перебування на утриманні потерпілого та зазначений факт необхідно підтвердити документально.

Довідка органу місцевого самоврядування про реєстрацію місця проживання позивача разом з чоловіком за однією адресою не підтверджують факту її перебування на його утриманні.

Суд першої інстанції також не врахував, що порядок відшкодування шкоди визначений положеннями ст. 1202 ЦК України , яка передбачає , що відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого здійснюється щомісячними платежами.

За наявності обставин, які мають істотне значення, та з урахуванням матеріального становища фізичної особи, яка завдала шкоди, сума відшкодування може бути виплачена одноразово, але не більш як за три роки наперед.

Позивачем не наведено жодного аргументу та не надано жодного доказу, які б підтверджували уданому випадку наявність таких обставин.

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 05 лютого 2020 року у справі №326/440/19.

Щодо витрат на правову допомогу зазначила, що суду на підтвердження здійснення витрат на правову (правничу) допомогу було надано лише відповідні договори про надання правової допомоги, детальний опис наданих послуг та квитанції до прибуткових касових ордерів.

Відсутність належно оформленого Акту виконаних робіт/наданих послуг, рахунку на оплату тощо свідчить про відсутність судових витрат як таких, а детальний опис наданих послуг виконує функцію прайс-листа та ніяким чином не свідчить про порядок та розмір розрахунку оплати праці за надані послуги.

До того ж адвокат повинен надати документи, якими встановлюється факт понесення витрат учасником справи та підтверджується розмір таких витрат.

Вважає, що квитанції до прибуткового касового ордеру не можуть вважатися належними і допустимими доказами, які підтверджують понесені витрати.

Позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами виконання адвокатом обсягів та вартості послуг правничої допомоги.

При цьому заявлені адвокатом до відшкодування витрат є абсолютно не співмірними із складністю даної справи, обсягом послуг і реальним часом, затраченим на надання відповідних послуг адвокатом; такі витрати не відповідають критерію їх реальності та розумності їх розміру.

В даному випадку потрібно враховувати, що дана цивільна справа не є складною, її розгляд проводився в спрощеному порядку без повідомлення сторін, а тому, вважає заявлені позивачами витрати на правову допомогу у розмірі 18 000,00 грн завищеними та необґрунтованими. Крім того, адвокат представляє інтереси трьох позивачів по одній цивільній справі, ним підготовлено один позов, який має один предмет та підстави позову. В даному позові кількість позивачів залежить виключно від кола осіб які мають право на отримання страхового відшкодування. Адвокат по кожному із позивачів не вивчає окремо матеріали справи та не готує окремі процесуальні документи, тому не зрозуміло чому ним заявлено витрати на правову допомогу (вивчення матеріалів справи, підготовка та написання позовної заяви, підготовка та написання інших процесуальних документів, участь представника в одному судовому засіданні) тричі за одну і ту ж роботу.

Вважає, що задоволенню при підтвердженні понесених витрат можуть лише витрати у розмірі 6 000 грн, яку позивачів визначили за одну особу по даній справі.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу інші учасники справи не скористались.

07.03.2024 представник позивачів - адвокат Гудз Р. А. подала письмові пояснення, в яких просить рішення та додаткове рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до положень частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справ матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено що, ІНФОРМАЦІЯ_1 близько 15 год. 40 хв. на 36 км автодороги «Київ-Ковель» водій ОСОБА_6 , керуючи автомобілем «Фіат Дукато», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись в напрямку м. Ковель, допустив зіткнення із велосипедом «Либідь Ardis» під керуванням ОСОБА_5 , який рухався у попутному напрямку по асфальтованому узбіччю та різко змінив напрямок руху та почав перетинати проїзну частину з права на ліво відносно напрямку руху автомобіля.

Внаслідок ДТП велосипедист ОСОБА_5 від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці події.

Згідно висновку експерта №639 від 21.10.2022 проведеної судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_5 встановлено, що смерть настала від множинних травм тіла з ушкодженням внутрішніх органів з розвитком зовнішньої та внутрішньої кровотечі, гострої крововтрати. При судово-токсикологічному дослідженні в крові трупа ОСОБА_5 спиртні не виявлені.

Згідно висновку експерта №СЕ-19/111-22/45863-ІТ від 27.10.2022 проведеної судової автотехнічної експертизи механізму та обставин ДТП, зокрема, встановлено: в даній дорожній обстановці, за умов викладених у постанові , з технічної точки зору в діях водія автомобіля марки «Фіат Дукато», д.н.з. НОМЕР_1 , невідповідностей у виконанні вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України, які б перебували у причинному зв`язку з виникненням даної ДТП, не вбачається; в даній дорожній обстановці, за умов викладених у постанові, з технічної точки зору в діях велосипедиста вбачаються невідповідності у виконанні вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху України, які перебувають у причинному зв`язку з виникненням даної ДТП.

Постановою слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту слідчого управління ГУ НП в Київській області від 31.10.2022 кримінальне провадження №0002652, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25.08.2022, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, закрито в зв`язку з відсутністю в діянні водія ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України, на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України.

Згідно копії свідоцтва про смерть, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивачка ОСОБА_1 є дружиною ОСОБА_5 , який загинув у результаті ДТП.

Позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_2 є синами ОСОБА_5 , який загинув у результаті ДТП.

Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Фіат Дукато», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_4 на момент настання ДТП була застрахована в TДB «СК «Альфа-Гарант» згідно полісу № 208111366.

Статтею 1187 ЦК України передбачено об`єктивну (безвинну) цивільно-правову відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки за шкоду, яка завдана внаслідок його експлуатації третій особі.

Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок.

Згідно зі статтею 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.

У статті 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно із статтею 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди.

Відповідно до статті 27.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та вина зазначеної особи. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі закриття кримінального провадження за правилами КПК України не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова про закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі в порядку, передбаченому ЦПК України.

Відповідно до частини п`ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки, так і ті, що завдали шкоди внаслідок необережності.

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 263 ЦК України непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за таких умов подія.

Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди;подія, яка не повинна бути причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки. Шкідливі властивості самого джерела підвищеної небезпеки непереборною силою не є.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція винуватості заподіювача шкоди.

Подібні правові висновки висловлені Верховним Судом у постановах: від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18); від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18); від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18); від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, смерть ОСОБА_5 настала внаслідок ДТП за участю транспортного засобу, тобто джерела підвищеної небезпеки, яким керував ОСОБА_4 . Доказів існування під час дорожньо-транспортної пригоди непереборної сили для водія або наявності умислу потерпілого суду не надано. Посилання відповідача на те, що в діях водія ОСОБА_4 відсутня вина у настанні ДТП є необґрунтованими, оскільки за вказаних обставин вина водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє страховика від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. Оскільки відповідач не здійснив виплату страхового відшкодування в повному обсязі, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позов у про стягнення пені за прострочення виплати страхового відшкодування, 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих за період з 18 квітня 2023 року по 3 серпня 2023 року.

Вказані висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги в тій частині, що відсутність у водія технічної можливості уникнути ДТП є непереборною силою.

Як підстава звільнення особи, що порушила зобов`язання, від відповідальності, непереборна сила характеризується двома ознаками: надзвичайністю та невідворотністю, у зв`язку з чим сама по собі відсутність технічної можливості уникнути наїзду вказаним ознакам не відповідає, оскільки причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки та особливостями його експлуатації.

З огляду на вказане колегія суддів суду апеляційної інстанції не погоджується з доводами апеляційної скарги, що відсутність у водія ОСОБА_4 технічної можливості уникнути ДТП є непереборною силою.

Як вбачається з матеріалів справи, ДТП відбулося за обставин, коли автомобіль наїхав на велосипедиста ОСОБА_5 , який здійснюючи маневр перелаштування з асфальтованого узбіччя на смугу руху, не надав перевагу в русі автомобілю під керуванням ОСОБА_4 , порушивши при цьому п. 10.1 ПДР : «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху», що свідчить про те, що останній допустив необережність через нехтування правилами дорожнього руху.

У відповідності до частини другої статті 1193 ЦК України якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Згідно частини третьої статті 1193 ЦК України вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу (витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо), у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання.

Отже, суд може зменшити розмір шкоди на підставі частини другої статті 1193 ЦК України в разі встановлення, що виникненню вказаної шкоди сприяла груба необережність потерпілого.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 445/370/19 (провадження № 61-10504св20), на який посилався відповідач в апеляційній скарзі.

Разом з тим, відповідно до статті 27.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розмір відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, у сукупності не може бути меншим, ніж 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку. Усім особам, які відповідно до зазначеної статті мають право на відшкодування моральної шкоди, це відшкодування виплачується рівними частинами.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що мінімально гарантований загальний розмір страхового відшкодування моральної шкоди становить 78 000 грн ( 6 500 грн х12), а тому розмір гарантованої виплати на одну особу повинен становити 26 000 грн.

Посилання в апеляційній скарзі на постанову Верховного Суду від 10 квітня 2020 року у справі № 532/1374/18 є нерелевантним до справи, яка переглядається.

За змістом постанови від 10 квітня 2020 року у справі № 532/1374/18, Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позову фізичної особи - потерпілого, який був винуватцем ДТП, до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Саламандра-Україна» про відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров`я. У судових рішеннях у вказаній справі суди послалися на положення статей 22, 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та виходили з того, що позивач усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, так як, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, своїми діями створив небезпеку, яка унеможливила відвернення негативних наслідків.

На відміну від справи № 532/1374/18, у справі, яка переглядається, позивачі не була учасником ДТП, а звернулися до суду з позовом до TДB «СК «Альфа-Гарант» як до страховика забезпеченого транспортного засобу про відшкодування шкоди, завданої смертю їх чоловіка та батька, з підстав, передбачених пунктом 27.3 статті 27 Закону України

Крім того, у справі, яка переглядається, судом не встановлено обставин, які свідчили б про те, що потерпілий ОСОБА_5 передбачав, бажав чи свідомо допускав настання ДТП зі смертельним наслідком.

З огляду на обґрунтованість вимоги позивачів про стягнення доплати моральної шкоди, за відсутності значного перевищення розміру пені над розміром суми невиплаченого страхування відшкодування, колегія суддів не вбачає підстав для зменшення розміру пені, який був стягнутий судом першої інстанції.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , як на підставу своїх порушених прав, посилалась на те, що вона є пенсіонером, а отже, особою, що втратила годувальника, у зв`язку з чим має право на відшкодування страхової регламентної суми на підставі статті 27-2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого в ДТП, а також особам, яким завдано шкоди смертю годувальника, та витрати на поховання, якщо смерть потерпілого настала в результаті страхового випадку, здійснюється у порядку, передбаченому параграфом 2 глави 82 ЦК України та Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Частиною першою статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.

Статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно зі статтею 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, є шкода, пов`язана зі смертю потерпілого.

Пунктом 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - МТСБУ)) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Наведена норма Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є відсилочною, тобто містить посилання на іншу норму права, а саме статтю 1200 ЦК України, та може застосовуватися лише в поєднанні із цією нормою (див. висновки Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 грудня 2022 року у справі № 304/936/19 (провадження № 61-12719сво20)).

Відповідно до частини першої статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; інвалідам - на строк їх інвалідності; одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, до досягнення ними чотирнадцяти років; іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, протягом п`яти років після його смерті.

Особам, визначеним у пунктах 1-5 частини першої статті 1200 ЦК України, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував.

Тобто, коло осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, можна розділити на дві групи: а) непрацездатні особи, які були на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання утримання; б) дитина потерпілого, народжена після його смерті.

З системного аналізу вищевказаних норм цивільного законодавства, повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого. Якщо, крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то слід встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу, і що померлий взяв на себе обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги слід з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів. Утримання може полягати у систематичній грошовій допомозі у вигляді грошових переказів, продуктових чи речових посилок тощо.

Поняття «непрацездатні громадяни» надається у статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідно до якої непрацездатними вважаються особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка на час настання страхового випадку мала повних 78 років, була непрацездатною особою, перебувала на утриманні загиблого чоловіка, а тому вона має право на отримання страхового відшкодування шкоди, завданої його смертю, в розмірі, не меншому ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі на день настання страхового випадку.

У справі, яка переглядається, на підтвердження тих обставин, що ОСОБА_1 , як непрацездатна особа потребувала матеріальної допомоги, надано такі докази: довідку виконкому Немішаївської селищної ради про те, що ОСОБА_1 на момент смерті чоловіка проживала разом з ним та синами в будинку за адресою: АДРЕСА_1 ; довідку виконкому Немішаєвської селищної ради Київської області про те, що ОСОБА_1 перебувала на утриманні свого загиблого чоловіка ОСОБА_5 , з яким разом мешкала та вела спільне господарство за адресою: АДРЕСА_1 ; довідку про те, що ОСОБА_1 перебуває на обліку у відділі обслуговування громадян №12 (сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області та отримує пенсію в разі втрати годувальника з 26.04.2023. До 25.04.2023 отримувала пенсію за віком.

Суд першої інстанції, встановивши, що позивачка є непрацездатною особою, надавши оцінку вищенаведеним доказам, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову про відшкодування шкоди відповідно до пункту 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

З огляду на те, що позивачці ОСОБА_1 з квітня 2023 року призначено пенсію у зв`язку з втратою годувальника, яка у відповідності до ч. 1 ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги в частині недоведеності обставини перебування позивачки на утриманні свого загиблого чоловіка на день його смерті.

Щодо доводів апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції положень ст. 1202 ЦК України, якими передбачено, що відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди.

В постанові від 05 грудня 2022 року у справі № 304/936/19 Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду сформулювала такі правові висновки.

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Пунктом 27.2 статті 27 Закону № 1961-IV передбачено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Зазначена норма права за способом викладення змісту є відсилочною, тобто містить посилання на іншу норму права, а саме на статтю 1200 ЦК України, та може застосовуватися лише в поєднанні із цією нормою.

Згідно з частиною першою статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується, зокрема, дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років).

Частиною першою статті 1202 ЦК України передбачено, що відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами.

Положення статей 1200 та 1202 ЦК України закріплено у параграфі 2 «Відшкодування шкоди завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю» глави 82 «Відшкодування шкоди» Книги п`ятої «Зобов`язальне право».

Тлумачення положень статей 1200 та 1202 ЦК України дає підстави для висновку, що одна із них визначає перелік осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, а інша - порядок відшкодування такої шкоди. Таким чином, вказані норми необхідно розглядати у взаємозв`язку, оскільки вони підлягають застосуванню як елементи єдиного механізму правового регулювання відносин із відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого.

Положеннями пункту 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV передбачено, що страховик (МТСБУ) у разі визнання вимог заявника обґрунтованими зобов`язаний прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його не пізніше ніж через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування.

У системному зв`язку зі статтями 1200, 1202 ЦК України положення пункту 27.2 статті 27 та пункту 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV щодо строків відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, необхідно розуміти таким чином: страховик (у випадках, передбачених Законом, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами шляхом виплати страхових сум щомісячними платежами; перший платіж здійснюється не пізніше, ніж через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування.

Крім цього, пунктом 27.5 статті 27 Закону № 1961-IV передбачено, що відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати.

Отже, вказаною нормою передбачено право страховика (у випадках, передбачених Законом, - МТСБУ), а не обов`язок відшкодувати шкоду, пов`язану зі смертю потерпілого, шляхом здійснення одноразової виплати.

Разом із тим, відповідно до абзацу другого частини першої статті 1202 ЦК України за наявності обставин, які мають істотне значення, та із урахуванням матеріального становища фізичної особи, яка завдала шкоду, сума відшкодування може бути виплачена одноразово, але не більше як за три роки.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду зазначила, що основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Основним актом цивільного законодавства України є ЦК України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу. Якщо суб`єкт права законодавчої ініціативи подав до Верховної Ради України проект закону, який регулює цивільні відносини інакше, ніж цей Кодекс, він зобов`язаний одночасно подати проект закону про внесення змін до ЦК України. Поданий законопроект розглядається Верховною Радою України одночасно з відповідним проектом закону про внесення змін до ЦК України (частини перша та друга статті 4 ЦК України).

01 січня 2004 року набрав чинності ЦК України, прийнятий 16 січня 2003 року, тоді як Закон № 1961-IV був прийнятий 01 липня 2004 року та набрав чинності 01 січня 2005 року. Положення частини першої статті 1198 ЦК України діє у незмінній редакції з часу набрання чинності цим Кодексом. Так само незмінними залишаються положення статті 25 Закон № 1961-IV.

Оскільки парламент прийняв окремий Закон № 1961-IV після ЦК України, то його положення не мали би суперечити приписам зазначеного Кодексу. Пунктом 27.2 статті 27 Закону № 1961-IV передбачено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Прийняття законів, які регулюють однопредметні цивільні відносини інакше, ніж ЦК України, можливе тільки з одночасним внесенням змін до цього Кодексу (аналогічний підхід зайняв Конституційний Суд України у Рішенні від 13 березня 2012 року № 5-рп/2012 у справі № 1-7/2012 за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положення частини четвертої статті 3 Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (справа про заборону розірвання договорів інвестування житлового будівництва) (абзац сьомий підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Отже, якщо ЦК України та інший нормативно-правовий акт, який має юридичну силу закону України, містять однопредметні положення різного змісту, то пріоритетними є положення ЦК України.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постановах: від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17, від 18 січня 2022 року у справі № 910/17048/17, від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19.

У справі, яка переглядається, установлено, що внаслідок ДТП (страхового випадку), яка сталася 24 серпня 2022 року, настала смерть потерпілого ОСОБА_5 .

Установивши, що внаслідок ДТП позивачці заподіяно шкоди, пов`язаної зі смертю її чоловіка, цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу, була застрахована у відповідача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що така подія є страховою та у відповідача виник обов`язок відшкодувати позивачці шкоду, заподіяну смертю потерпілого.

Оскільки страховий випадок настав 24 серпня 2022 року, суд першої інстанції правильно виходив з того, що для розрахунку виплат необхідно використовувати мінімальну заробітну плату, встановлену на 2022 рік згідно із Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік».

Враховуючи, що максимальний розмір страхового відшкодування у таких випадках складає 234 000,00 грн (36 мінімальних розмірів заробітної плати х 6 500,00 грн), з огляду на ліміт страхового відшкодування за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілих у розмірі 260 000 грн на одного потерпілого, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що розмір стягнутого страхового відшкодування у зв`язку з втратою годувальника становить 182 000 грн ( 260 000 грн - 78 000 грн).

З огляду на те, що невизнання відповідачем права позивачки на отримання страхового відшкодування у зв`язку з втратою годувальника позбавило ОСОБА_1 права на отримання відшкодування матеріальної шкоди у вигляді щомісячних страхових виплат, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про можливість стягнення зазначеного відшкодування одноразовим платежем, відповідно до частини першої статті 1202 ЦК України, що узгоджується з висновком Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, сформульованим у постанові від 05 грудня 2022 року у справі № 304/936/19.

Що стосується вимог про стягнення з відповідача на користь кожного позивача 6000 грн понесених витрат, пов`язаних з оплатою послуг з надання професійної правничої допомоги в суді першої інстанції.

До позовної заяви позивачами надано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат позивачів у зв`язку з розглядом справи.

На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, позивачами подані:

- копію договору про надання правничої допомоги №30/23 від 27 квітня 2023 року, укладений між адвокатом Гудз Р. А. та ОСОБА_1 , відповідно до п. 6. 1 якого сторони домовились, що вартість послуг за надання професійної правничої допомоги у суді першої інстанції відповідно до цього договору становить 6 000 грн; ордер на надання правничої (правової )допомоги серія ВО №1055093 в Бородянському районному суді Київської області; квитанцію до прибуткового касового ордеру від 25.09.2023 №6; детальний опис наданих послуг;

- копію договору про надання правничої допомоги №30-1/23 від 27 квітня 2023 року, укладений між адвокатом Гудз Р. А. та ОСОБА_2 , відповідно до п. 6. 1 якого сторони домовились, що вартість послуг за надання професійної правничої допомоги у суді першої інстанції відповідно до цього договору становить 6 000 грн; ордер на надання правничої (правової )допомоги серія ВО №1055096 в Бородянському районному суді Київської області; квитанцію до прибуткового касового ордеру від 25.09.2023 №7; детальний опис наданих послуг;

- копію договору про надання правничої допомоги №30-2/23 від 27 квітня 2023 року, укладений між адвокатом Гудз Р. А. та ОСОБА_2 , відповідно до п. 6. 1 якого сторони домовились, що вартість послуг за надання професійної правничої допомоги у суді першої інстанції відповідно до цього договору становить 6 000 грн; ордер на надання правничої (правової )допомоги серія ВО №1055094 в Бородянському районному суді Київської області; квитанцію до прибуткового касового ордеру від 25.09.2023 №8; детальний опис наданих послуг;

- свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю адвокатом Гудз Р. А.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

З огляду на те, що сторонами було узгоджено розмір гонорару, останній було сплачено у визначеному договором розмірі, не надання стороною позивачів акту виконаних робіт/наданих послуг та рахунку на оплату не свідчить про відсутність судових витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis § 268 рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18) викладено правовий висновок про те, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

У додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

За змістом частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюються судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Урахувавши надані стороною позивачів докази на підтвердження надання правничої допомоги, складність справи та обсяг виконаних адвокатом робіт, не встановивши підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивачів судових витрат в розмірі 6 000 грн кожному позивачу.

Визначена судом сума є співмірною з наданими учасникам справи послугами, що відповідає принципу розподілу судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків судів не спростовують.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстав для їх скасування немає.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційні скаргу представника Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» - адвоката Голосної Аліни Володимирівни залишити без задоволення.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 21 вересня 2023 року та додаткове рішення Бородянського районного суду Київської області від 27 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Г.М. Кирилюк

Судді: І.М. Рейнарт

Т. І. Ящук