КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/2884/2024
Справа № 2-7760/10
У Х В А Л А

Іменем України

17 квітня 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 вересня 2010 року, ухвалене в складі судді Ганечко О.М. в м. Київ за позовом Відритого акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У січні 2010 року ВАТ КБ «Надра» звернулося до суду з даним позовом, просило стягнути з відповідачів солідарно на свою користь заборгованість в сумі 548501,48 грн. на судові витрати.

Позов мотивований тим, що 28 березня 2008 року ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 95/03-2008, за умовами якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти в сумі 58870,60 доларів США у порядку та на умовах, визначених договором, а ОСОБА_2 взяв на себе зобов`язання з повернення отриманого кредиту, сплати відсотків за його використання з розрахунку 12,89 % на рік, з кінцевим терміном повернення кредиту 25 березня 2033 року. В забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором між ОСОБА_1 та банком було укладено договір поруки від 28 березня 2008 року, за умовами якого поручитель на добровільних засадах поручився перед кредитором за належне виконання ОСОБА_2 взятих на себе зобов`язань, що витікають з кредитного договору. При настанні чергових строків погашення кредиту, відсотків за користування кредитом відповідачі свої зобов`язання перед банком не виконали. Філія ВАТ КБ «Надра» Ужгородське РУ зверталася до відповідачів претензійним листом № 3689 від 19 листопада 2009 року з вимогою дострокового повернення кредитних коштів, однак будь-яких заходів щодо сплати боргу відповідачами вжито не було. Станом на 25 грудня 2009 року розмір заборгованості за кредитним договором становить 548501,48 грн. з розрахунку 7,966 грн. за 1 долар США.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 вересня 2010 року позов задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ВАТ КБ «Надра» заборгованість в сумі 548501,48 грн. та судові витрати в розмірі 1820 грн., а всього 550321,48 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2022 року, повний текст якої виготовлено 15 грудня 2022 року та супровідним листом від 26 квітня 2023 року направлено на адресу відповідача, заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, 07 грудня 2023 року подала апеляційні скарги до Київського апеляційного суду та до суду першої інстанції. Оскільки зазначені апеляційні скарги є ідентичними за змістом, апеляційний суд вирішує їх як одну апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, відповідач ОСОБА_1 просила скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 вересня 2010 року в частині вимог, що стосуються неї, застосувати до спірних правовідносин наслідки нікчемності правочину - договору поруки від 28 березня 2008 року, укладеного від її імені з ВАТ КБ «Надра», та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові до ОСОБА_1 .

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що не знала про наявність і зміст рішення до моменту отримання його копії 06 серпня 2021 року, справу розглянуто без її участі, її не було повідомлено ні про час і місце розгляду, ні про факт ухвалення рішення.

Вказувала, що нею не укладався договір поруки з банком, в зв`язку з чим виключаються правові підстави для виникнення у неї зобов`язань з погашення боргу, а той факт, що інший відповідач є її чоловіком, не може бути підставою для солідарної з ним відповідальності. Однак, оскільки її не було повідомлено про розгляд справи, вона не мала змоги заявити клопотання про призначення експертизи на стадії розгляду справи судом першої інстанції.

Зазначала, що право на пред`явлення вимог до неї, у випадку дійсності договору поруки, могло виникнути лише у разі направлення поручителю повідомлення про наявність заборгованості позичальника і вимоги про її погашення, однак банк такої вимоги їй не надсилав, а вона її не отримувала.

Також, при неналежному повідомленні про судове засідання, вона була позбавлена можливості подати заяву про застосування строків позовної давності.

Крім того, зважаючи на дату першого порушення зобов`язання кредитором, згідно умов кредитного договору таке було підставою для дострокового стягнення кредиту та зміни строку основного зобов`язання, а кредитор протягом шести місяців від вказаної дати не пред`являв жодних вимог до неї, як поручителя, це підтверджує, що він не вважав її поручителем. Оскільки і суд і позивач вважали договір укладеним, у такому разі і за таких умов не було підстав для стягнення з неї боргу, оскільки її порука перед банком мала б припинитися через 6 місяців з моменту виникнення боргу (порушення).

Вказувала, що позивачем безпідставно нарахована сума пені, як з огляду на невірні показники вихідного розміру заборгованості, так і з огляду на період її нарахування, а також валюти її обчислення. Пеня нараховувалась на суму заборгованості, що перевищує місячний платіж і поза межами строків спеціальної позовної давності в один рік. Пеня нараховувалася не тільки на суму основного зобов`язання, а й на додаткові нарахування винагороди і комісію банку, що включалось до суми щомісячного платежу в порушення ч. 3 ст. 549 ЦК України. По-третє, нарахування пені в іноземній валюті безпідставне і суперечить нормам права і висновкам Верховного Суду.

Вважала за необхідне витребувати від ТОВ «Преміум Лігал Колекшн», як особи, яка придбала права по кредитному договору, оригінал договору поруки від 28 березня 2008 року, укладений від її імені з ВАТ КБ «Надра», для огляду в судовому засіданні, з`ясування можливості призначення судової почеркознавчої експертизи підпису поручителя у ньому, та у разі наявності такого - для призначення експертизи.

Також просила призначити в справі судову почеркознавчу експертизу, призначивши її виконання будь-якому незалежному експерту, на вирішення якої поставити запитання, чи належить підпис в графі «підпис поручителя» оригіналу договору поруки від 28 березня 2008 року ОСОБА_1 , та чи містить такий підпис ознаки намагання відтворити підпис ОСОБА_1 іншою особою.

Обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження, вказувала, що 17 серпня 2021 року, протягом встановленого ст. 284 ЦПК України 30-денного строку з моменту отримання копії заочного рішення, нею було подано заяву про перегляд заочного рішення. При цьому тільки 19 липня 2022 року, майже через рік, нею було отримано рекомендований лист із копією ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 30 серпня 2021 року про залишення без руху її заяви про перегляд заочного рішення. В установлений ухвалою суду строк недоліки заяви були нею усунуті, після чого тривалий час від суду не надходило жодних повідомлень ні про дату призначення справи до розгляду, ні про результат розгляду заяви. 23 червня 2023 року, 07 вересня 2023 року вона зверталася до суду з проханням надання інформації та копії рішень (ухвал) щодо розгляду її заяви про перегляд заочного рішення. 14 листопада 2023 року нею було отримано лист з копією ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2022 року про залишення без задоволення її заяви про перегляд заочного рішення.

Оскільки про наявність і зміст ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2022 року про залишення її заяви про перегляд заочного рішення суду без задоволення їй не було відомо до дати її отримання, тобто до 14 листопада 2023 року, до зазначеної дати вона не мала ні підстав, ні інформації щодо результату розгляду її заяви, відповідно у неї не було можливості подання апеляційної скарги на заочне рішення суду.

Задовольняючи клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвалою від 19 грудня 2023 року, апеляційний суд виходив із того, що в матеріалах справи відсутні інші відомості щодо отримання ОСОБА_1 копії ухвали про перегляд заочного рішення від 28 жовтня 2022 року, крім тих, що зазначені ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, відповідно, вона має право на поновлення строку на апеляційне оскарження відповідно до ч. 2 ст. 354 ЦПК України.

Від ТОВ «Преміум Лігал Колекшн», як нового стягувача у виконавчому провадженні, заміненого ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 вересня 2020 року, надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому ТОВ «Преміум Лігал Колекшн» просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, наводив власні спростування доводів апеляційної скарги.

Крім того, вказував, що ОСОБА_1 вводить суд в оману, стверджуючи, що про існування справи на час її розгляду в суді першої інстанції їй було невідомо, оскільки відповідач була повідомлена про розгляд справи і мала можливість подати свої заперечення проти позову під час розгляду справи в суді першої інстанції. 26 червня 2010 року ОСОБА_1 отримала ухвалу про призначення справи до розгляду, однак не направила відзив на позовну заяву. В подальшому в період з 14 вересня 2020 року ОСОБА_1 направлено декілька заяв про ознайомлення з матеріалами справи. 10 грудня 2020 року ОСОБА_1 остаточно ознайомилась з матеріалами справи, про що в матеріалах справи проставлено відмітку. Крім того, ОСОБА_1 мала можливість ознайомитися з рішенням з Єдиного державного реєстру судових рішень. За таких обставин у відповідача були відсутні підстави для поновлення їй строку на подачу заяви про перегляд заочного рішення.

Вважав, що відсутні також підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження, оскільки апеляційну скаргу подано відповідачем з порушенням встановлених строків на відповідне звернення більш ніж на рік. Зокрема, в серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про перегляд заочного рішення, обґрунтовуючи заяву тим, що 06 серпня 2021 року нею було отримано копію оскаржуваного рішення. Ухвалою суду першої інстанції від 28 жовтня 2022 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення. Якщо враховувати строк на апеляційне оскарження, встановлений редакцією ЦПК України від 2004 року, що був чинний на час ухвалення рішення суду, ОСОБА_1 мала право звернутися до суду з апеляційною скаргою до 08 листопада 2022 року.

Керуючись ч. 2 ст. 358, ч. 4 ст. 287 ЦПК України, вважав, що суд мав відмовити у відкритті апеляційного провадження, оскільки апеляційну скаргу подано після спливу одного року з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, і що рішення суду першої інстанції не підлягає перегляду, оскільки це порушує принцип остаточності судового рішення.

В судове засідання сторони не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені, направили до суду клопотання про розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 вересня 2020 року підлягає закриттю з наступних підстав.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) таке конституційне право має забезпечуватися справедливими судовими процедурами.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції.

Забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і базуватися на справедливих судових процедурах відповідно до процесуального законодавства, яке регулює вирішення відповідних процесуальних питань.

Разом з тим, особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки (частина перша статті 44 ЦПК України).

Добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальносоціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться. І, навпаки, реалізація правового регулювання цивільних відносин буде недобросовісною, якщо соціальна свідомість відторгає її як таку, що не відповідає задекларованій меті.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільних процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Відповідно до пункту 13 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з пунктом 9 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Зазначені положення ЦПК України регулюють різні інститути цивільного процесуального законодавства України, а саме інститут строків (оскарження судових рішень) та інститут розгляду справи.

У пункті 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 214/5505/16, провадження № 14-74цс21, зазначено, що у разі відмови у задоволенні заяви про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення суд з цієї причини відмовляє у задоволенні такої заяви про перегляд. Тоді відповідач, який її подав, може оскаржити в апеляційному порядку заочне рішення, обґрунтувавши, зокрема, поважність причин для пропуску строку на подання заяви про перегляд цього рішення. Передбачене у реченні другому частини четвертої статті 287 ЦПК України спеціальне правило про початок відліку строку на апеляційне оскарження заочного рішення застосовне лише до тих рішень, які суд ухвалив за правилами, що діють з 15 грудня 2017 року.

Отже, Велика Палата Верховного Суду підтвердила застосування правил, передбачених пунктом 13 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України, щодо строків оскарження судових рішень, ухвалених судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, тобто до 15 грудня 2017 року.

Таким чином, заочне рішення, ухвалене судом 24 вересня 2010 року, може бути оскаржене в апеляційному порядку у строки, які передбачені положеннями ЦПК України у редакції до 15 грудня 2017 року.

Частиною четвертою статті 231 ЦПК України 2004 року передбачено, що в разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Загальний порядок передбачений частиною першою статті 294 ЦПК України 2004 року, згідно з якою апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

З матеріалів справи вбачається, що оскаржуване заочне рішення ухвалено 24 вересня 2010 року.

ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції із заявою про перегляд заочного рішення 16 серпня 2021 року, тобто майже через 11 років після його ухвалення.

Як на підставу перегляду заочного рішення посилалася на те, що була неналежно повідомлена про час та місце судового розгляду та не отримував оскаржуваного рішення.

Разом із тим, згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 26 червня 2010 року ОСОБА_1 отримала повідомлення про виклик в судове засідання суду першої інстанції на 24 вересня 2010 року, в якому було ухвалено оскаржуване заочне рішення (а. с. 31).

18 серпня 2020 року ОСОБА_1 направлено відзив на заяву ТОВ «Преміум Лігал Колекшн» про заміну стягувача у виконавчому провадженні (а. с. 60 - 62).

В подальшому ОСОБА_1 направлено декілька заяв про ознайомлення з матеріалами справи: від 14 вересня 2020 року (а. с. 86), від 07 грудня 2020 року (а. с. 92), про видачу копії рішення від 10 грудня 2020 року (а. с. 98).

10 грудня 2020 року ОСОБА_1 ознайомилась з матеріалами справи, про що нею подано відповідну заяву (а. с. 100), однак на власний розсуд не скористалася правом отримання копії рішення.

Лише 06 серпня 2021 року ОСОБА_1 отримала копію заочного рішення 24 вересня 2010 року засобами поштового зв`язку, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а. с. 112 зворот) та змістом її заяви про перегляд заочного рішення (а. с. 116).

Відповідно до ч. 1 ст. 288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення, суд першої інстанції в ухвалі від 28 жовтня 2022 року виходив із того, що заява ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення подана 16 серпня 2021 року, хоча про вказане рішення заявниці було відомо, починаючи з 10 грудня 2020 року. Враховуючи, що відповідач була належним чином ознайомлена зі змістом оскаржуваного рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для скасування заочного рішення, оскільки заявником було пропущено строк для подачі заяви про перегляд заочного рішення, передбачений ч. 2 ст. 284 ЦПК України, а тому відсутня сукупність обставин, передбачених ч. 1 ст. 288 ЦПК України.

Отже, матеріалами справи підтверджується, що відповідач ОСОБА_1 знала про розгляд цієї справи, тому повинна була цікавитися станом її розгляду та, відповідно, могла дізнатися про ухвалення заочного рішення та вчасно отримати його копію.

Згідно з рішення Європейського суду з прав людини «Смірнов проти України» від 08 листопада 2005 року, відповідно до частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням частини першої статті 6 Конвенції. Крім того, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Разом з тим, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-Х). Суд постановив, що хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення (див. рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, п. 41, від 03 квітня 2008 року).

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватись, зокрема для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення у справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року).

ЄСПЛ сформував правову позицію, відповідно до якої встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, необхідно звертати увагу на обставини справи (справи «Белле проти Франції», «Ільхан проти Туреччини», «Пономарьов проти України», «Щокін проти України»).

Поновлення процесуального строку зі спливом встановленого строку та за підстав, які не видаються переконливими може свідчити про порушення принципу юридичної визначеності. У кожній конкретній справі суди мають ґрунтовно перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata.

Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення та пов`язані з перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.

Відповідно до частини другої статті 358 ЦПК України 2017 року незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Сплив річного строку з дня складення повного тексту судового рішення є підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження незалежно від причин пропуску строку на апеляційне оскарження, тобто законодавець імперативно встановив процесуальні обмеження для оскарження судового рішення зі спливом річного строку. У цьому аспекті дослідженню підлягають дві умови, передбачені частиною другою статті 358 ЦПК України, а саме: а) чи подано апеляційну скаргу особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; б) чи пропущено строк на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили (див., зокрема, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 квітня 2021 року в справі № 186/972/18 (провадження № 61-19251св20), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 грудня 2023 року в справі № 200/13452/18 (провадження № 61-8954 св 23)).

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Оскільки апеляційним судом після відкриття апеляційного провадження, перевірки доводів ТОВ «Преміум Лігал Колекшн» у відзиві на апеляційну скаргу та дослідження матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 звернулася із заявою про оскарження заочного рішення через надмірно тривалі строки (майже через 11 років) після ухвалення заочного рішення, не обґрунтувавши причини пропуску таких строків, знаючи про розгляд справи у суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку про закриття апеляційного провадження як відкритого в результаті помилкового задоволення клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Апеляційний суд погоджується з доводами ТОВ «Преміум Лігал Колекшн» у відзиві на апеляційну скаргу, що рішення суду першої інстанції від 24 вересня 2010 року не підлягає перегляду, оскільки це порушує принцип остаточності судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 362 ЦПК України про закриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в касаційному порядку.

Апеляційний суд враховує правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 19 липня 2023 року в справі № 344/9616/13 (провадження № 61-8097св21), згідно яких, у відкритті апеляційного провадження у справі потрібно було відмовити, проте апеляційне провадження було помилково відкрито, що вказує на необхідність його закриття, оскільки розгляд справи судом зі спливом значного періоду часу не сумісний з приписами процесуального закону (частиною другою статті 358 ЦПК України) і принципом правової визначеності. Хоча стаття 362 ЦПК України не містить такої підстави для закриття апеляційного провадження, як помилкове відкриття, за обставин цієї справи висновок суду апеляційної інстанції про закриття апеляційного провадження є загалом правильним.

Керуючись ст. 362, 383 ЦПК України, суд,

у х в а л и в :

Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 вересня 2010 року у справі за позовом Відритого акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Ухвала суду апеляційної інстанції може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.