Єдиний унікальний номер судової справи: 487/2601/24
Провадження № 22ц/812/672/24 Доповідач апеляційного суду Самчишина Н.В.
Постанова

іменем України

29 квітня 2024 року м. Миколаїв Справа №487/2601/24

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Коломієць В.В., Локтіонової О.В.,

переглянувши у спрощеному провадженні без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану її представником адвокатом Михайловим Глібом Вадимовичем, на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 березня 2024 року, постановлену суддею Притуляк І.О., у приміщенні цього суду, за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітніх дітей,

встановив:

21 березня 2024 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Михайлова Г.В., звернулась до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітніх дітей.

В заяві ОСОБА_1 зазначала, що 20 квітня 2013 року вона зареєструвала шлюб із ОСОБА_2 . Від даного шлюбу вони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Діти проживають разом із заявницею та знаходяться на її утриманні. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 березня 2024 року шлюб між сторонами розірвано. Угода про сплату аліментів між ними не укладалась.

З метою захисту права дітей на належне утримання з боку батька, який проживає окремо, ОСОБА_1 просила суд видати судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 на її користь аліментів на утримання дітей: сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) боржника, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред`явлення заяви та до досягнення дітьми повноліття.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 березня 2024 року відмовлено у видачі судового наказу.

Суд зазначив, що відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої статті 165 ЦПК України унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою.

Роз`яснено заявнику, що вона має право звернутися до суду з заявою про стягнення аліментів в розмірі, що не відповідає вимогам статті 161 ЦПК України, на загальних підставах (в порядку позовного провадження), або звернутися з вимогою про видачу судового наказу, яка відповідає статті 161 ЦПК України.

Ухвала суду мотивована тим, що заявником заявлено вимогу про стягнення аліментів в розмірі 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі заяви до досягнення дитиною повноліття, яка не входить до переліку вимог, за якими може бути видано судовий наказ, визначених статтею 161 ЦПК України.

Не погодившись з ухвалою суду ОСОБА_1 , діючи через представника адвоката Михайлова Г.В., звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просила ухвалу суду скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Заявниця зазначала, що заявлена нею вимога про стягнення аліментів у розмірі 1/3 частки заробітку (доходу) платника аліментів із зазначенням встановленого законом мінімального розміру таких аліментів за своєю суттю у повній мірі відповідає приписам ч. 2 ст. 182 СК України та п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України, тому висновок суду першої інстанції про відмову у видачі судового наказу є помилковим, ухвала суду є незаконною та необґрунтованою та підлягає скасуванню.

Боржник правом подачі відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду про відмову у видачі судового наказу розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із таких підстав.

Статтею 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, в тому числі, скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції в силу положень статті 379 ЦПК України є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Вимоги до судового рішення викладені у статтях 263, 264 ЦПК України.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частиною 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвала суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.

Згідно поданої заяви у справі, яка переглядається, ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про видачу судового наказу щодо стягнення з ОСОБА_2 на її користь аліментів на утримання дітей: сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) боржника, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред`явлення заяви та до досягнення дітьми повноліття.

Відмовляючи у видачі судового наказу, суд першої інстанції виходив з того, що для цього є передбачені пунктом 3 частини 1 статті 165 ЦПК України підстави, оскільки заявлена ОСОБА_1 вимога про стягнення аліментів в розмірі 50% мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, не входить до переліку вимог, за якими може бути виданий судовий наказ відповідно до статті 161 ЦПК України.

Колегія суддів з таким висновком суду не погоджується.

Порядок вирішення справ в наказаному провадженні законодавцем визначено в Розділі ІІ «Наказне провадження» ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Відповідно до частини п`ятої статті 183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано:

- якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб;

- заявлено вимогу про стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

За змістом цієї статті заява про видачу судового наказу щодо стягнення аліментів може бути заявлено або про їх стягнення у визначеній у пункті 4 частині першій статті 161 ЦПК України частці від заробітку (доходу) платника або у твердій грошовій сумі у визначеному у пункті 5 цієї ж статті розмірі.

Відмовляючи у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 , суд першої інстанції не звернув уваги на те, що заявник просив про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 на утримання двох неповнолітніх дітей аліментів у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку, щомісячно, що цілком відповідає вимогам, визначеним пунктом 4 частини 1 статті 161 ЦПК України. Тоді як зазначення про стягнення аліментів у розмірі не менше ніж 50% мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно визначає не саму вимогу, а є вказівкою на найменший можливий розмір аліментів, на думку заявника.

Також суд не врахував положення частини третьої статті 165 ЦПК України, відповідно до якої у разі якщо в заяві про видачу судового наказу містяться вимоги, частина з яких не підлягає розгляду в порядку наказного провадження, суд постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу лише в частині цих вимог та відмовляє у видачі судового наказу лише у разі якщо заявлені вимоги між собою взаємопов`язані і окремий їх розгляд неможливий, та не розглянув можливість видачі наказу щодо частини заявлених вимог.

За такого колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок щодо відмови у видачі судового наказу щодо усіх заявлених ОСОБА_1 вимог, оскільки він суперечить наведеним положенням процесуального закону, а тому погоджується з аргументами апеляційної скарги.

Враховуючи, що ухвала суду прийнята з порушенням вимог процесуального права її в силу пункту 4 статті 379 ЦПК України необхідно скасувати, направивши справу до того ж суду для продовження розгляду.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційним судом рішення суду не змінювалось і не приймалося нове відсутні передбачені статтею 141 ЦПК України підстави для розподілу судового збору.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником адвокатом Михайловим Глібом Вадимовичем, задовольнити.

Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 березня 2024 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, в порядку і випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: В.В. Коломієць

О.В. Локтіонова

Повний текст постанови складено 29 квітня 2024 року.