Справа № 455/39/24
Провадження № 2/455/145/2024
РІШЕННЯ

Іменем України

18 квітня 2024 року м.Старий Самбір

Старосамбірський районний суд Львівської області

в складі: головуючого - судді Пошивака Ю.П.,

секретар судового засідання Бобельська Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в залі засідань, цивільну справу №455/39/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

09.01.2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, посилаючись на те, що ОСОБА_2 03.05.2023 року, керуючи транспортним засобом, марки «MAN TGL», номерний знак НОМЕР_1 , який належить їй на праві власності, допустив порушення ст.34, 68 Закону України «Про автомобільний транспорт», п.33 «Інструкції з використання контрольних пристроїв (тахографа) на вантажному транспорті, затвердженої Наказом № 385 від 24.06.2010 року, під час надання послуг з перевезення вантажу згідно товаро-транспортної накладної б/н від 03.05.2023 року - відсутня роздруківка водія ОСОБА_2 даних роботи тахографу, в тому числі, відповідальність за які передбачена ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт» абз.3 ч.1 перевезення вантажу за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Згідно наданих пояснень ОСОБА_2 , то останній забув встановити чіпкарту водія і вирушив по маршруту без карти.

За вказане правопорушення, вчинене ОСОБА_2 , було винесено постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №ПШ016064 про стягнення з ОСОБА_1 штрафу у сумі 17000,00 гривень.

Окрім того, про вчинене правопорушення ОСОБА_2 «забув» її повідомити і після повернення до м.Львів з рейсу без надання пояснень відмовився від продовження надання послуг та повернув транспортний засіб.

У кінці вересня 2023 року вона дізналася про постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу, після чого неодноразово зверталася в усному порядку до ОСОБА_2 з метою отримати пояснення та вимогою повернути грошові кошти в сумі сплаченого штрафу, який накладено було з вини водія - відповідача.

Відповідач ОСОБА_2 відмовився повернути їй суму сплаченого нею штрафу за вчинене ним правопорушення.

Просить стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 17000,00 гривень та понесені судові витрати.

Ухвалою судді від 11.01.2024 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху.

18.01.2024 року недоліки позову позивачкою усунуто.

Ухвалою судді від 19.01.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження та призначено підготовче засідання на 10 годину 00 хвилин 29.02.2024 року.

12.02.2024 року до суду від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Матвійчука В.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому він посилається на те, що позивачка ОСОБА_1 в своєму позові не вказує на правову підставу представленої нею вимоги, тобто на конкретну норму права, яка зобов`язує відповідача компенсувати їй витрати, насамперед - сплачений ОСОБА_1 штраф. Окрім того, відповідач ОСОБА_2 з позивачкою у трудових відносинах не перебував. ОСОБА_1 як суб`єкт господарської діяльності сплатила призначений саме їй адміністративно-господарський штраф за порушення, допущене нею під час здійснення підприємницької діяльності у сфері автомобільних перевезень. Просив у задоволенні позовних вимог ФОП ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі та стягнути з позивачки на користь відповідача понесені ним судові витрати.

Ухвалою суду від 29.02.2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду на 12 годину 00 хвилин 11.04.2024 року, яке відкладено на 11 годину 00 хвилин 18.04.2024 року.

Позивачка ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Її представник адвокат Черничинець С.П. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Просила їх задовольнити. Додатково пояснила, що понесені позивачкою ОСОБА_1 витрати на сплату штрафу, були спричиненими діями відповідача, згідно з якими було винесенено щодо неї постанову про застосування адміністративного-господарського штрафу. А відтак відповідачем ОСОБА_2 заподіяно позивачці ОСОБА_1 майнову шкоду.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Його представник адвокат Матвійчук В.В. в судовому засіданні проти позову заперечив, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Вважає позовні вимоги ОСОБА_1 безпідставними, тому просить відмовити в позові.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що позивачка ОСОБА_1 є власником транспортного засобу, марки «MAN TGL», номерний знак НОМЕР_1 (а.с.4) та зареєстрована як суб`єкт підприємницької діяльності, основні КВЕДи: 52.29 Інша допоміжна діяльність у сфері транспорту (основний); 49.42 Надання послуг перевезення речей (переїзду); 49.41 Вантажний автомобільний транспорт; 52.21 Допоміжне обслуговування наземного транспорту; 49.39 Інший пасажирський наземний транспорт, н.в.і.у.; 52.10 Складське господарство (а.с.39).

Також в матеріалах справи міститься товаро-транспортна накладна на переміщення алкогольних напоїв, складену перевізником - ФОП ОСОБА_1 на перевезення вантажів (пива) від ТОВ «ЗЕМАН» (ІК 30248333) у м. Луцьк до ТОВ ОВАЦІЯ» (ІК 22392394) у м.Львів (а.с.5).

03.05.203 року головним спеціалістом відділу державного контролю у Волинській області (посадовою особою Укртрансбезпеки) було складено Акт №001515 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом. Із вказаного акту слідує, що 03.05.2023 року на 90 км автодороги Н-17 «Львів-Луцьк» водій ОСОБА_2 здійснював рух транспортним засобом марки «MAN TGL», номерний знак НОМЕР_1 (а.с.6).

21.06.2023 року в.о. начальника Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті Петейчуком В. було винесено щодо перевізника ОСОБА_1 постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №ПШ016064, відповідно до якого на позивачку, як власника транспортного засобу, було накладено адміністративно-господарський штраф у розмірі 17000,00 гривень у відповідності до абз.3 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт». Причиною притягнення до відповідальності стала відсутність документів (а.с.7).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Черничинець С.П. посилається на ту обставину, що оскільки, транспортним засобом, на момент вчинення порушення, керував відповідач, то безпосередньо сплативши штраф, ОСОБА_1 має право зворотної вимоги до винної особи.

Однак, суд не погоджується з такими доводами сторони позивачки, з огляду на наступне.

Згідно з ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права, зокрема шляхом відшкодування збитків та інших способів відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

У відповідності до ч. 1 ст. 1191 України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Відповідно до вказано норми за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи, зокрема, за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до статті 238 ГК за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб`єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи і організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб`єкта господарювання та ліквідацію його наслідків. Види адміністративно-господарських санкцій, умови та порядок їх застосування визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Адміністративно- господарські санкції можуть бути встановлені виключно законами.

Згідно зі статтею 241 ГК адміністративно-господарський штраф - це грошова сума, що сплачується суб`єктом господарювання до відповідного бюджету у разі порушення ним встановлених правил здійснення господарської 1 діяльності. Перелік порушень, за які з суб`єкта господарювання стягується штраф, і розмір і порядок його стягнення визначаються законами, що регулюють податкові і та інші відносини, в яких допущено правопорушення. Адміністративно-господарський штраф може застосовуватися у визначених законом випадках одночасно з іншими адміністративно-господарськими санкціями, передбаченими статтею 239 цього Кодексу.

З квитанції №13284 від 08.09.2023 року відомо, що позивачка ОСОБА_1 сплатила штраф в розмірі 17000,00 гривень (а.с.8).

Разом з тим, суд вважає, що понесені ОСОБА_1 витрати на сплату штрафу, які були спричиненими винесенням щодо неї постанови про застосування адміністративного-господарського штрафу, в розумінні вимог чинного законодавства України, не є заподіяною майновою шкодою, а є мірою її відповідальності за порушення вимог Закону України «Про автомобільний транспорт».

Варто зауважити, що постанова про застосування адміністративного-господарського штрафу №ПШ016064 від 21.06.2923 року є чинною, ОСОБА_1 не оскаржувалася, в будь-якому процесуальному порядку не скасовувалася, а тому встановлені нею обставини мають преюдиційне значення.

Таким чином, в ході здійснення адміністративного провадження було встановлено, що саме з вини ОСОБА_1 було допущено порушення вимог Закону України «Про автомобільний транспорт», а тому будь-яких правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивачки грошових коштів немає, оскільки сплачуючи адміністративного-господарський штраф, позивачка перейняла усю відповідальність за подію, як мала місце 03.05.2023 року, шляхом погодження із правомірністю притягнення її до відповідальності за порушення вимог Закону України «Про автомобільний транспорт».

Відповідно до Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 року № 363 (далі Правила №363), до обов`язку водіїв належить закріплення належним чином вантажу та перевезення його згідно відповідних товарно-транспортних накладних, участь водія у вантаженні або розвантаженні може мати місце тільки за його згодою. Товарно-транспортну накладну на вантаж виписує замовник (вантажовідправник) із зазначенням у ній перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які дають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора.

При цьому, позивачкою ОСОБА_1 не було надано жодних доказів того, що ОСОБА_2 перебував в трудових відносинах з ОСОБА_1 , що на нього була покладена відповідальність за вантаження або розвантаження транспорту та оформлення супровідних документів станом на 03.05.2023 року, що позивачка ОСОБА_1 надсилала відповідачу ОСОБА_2 претензію, не надано акту надання послуг, що і підтвердила в судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Черничинець С.П.

Як вбачається з наданих представником відповідача ОСОБА_2 - адвокатом Матвійчуком В.В. індивідуальних відомостей про застраховану особу, - відповідач ОСОБА_2 з позивачкою ОСОБА_1 у трудових відносинах не перебував та жодних виплат не отримував. Згідно відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору від 28.01.2024 року вказано вичерпний перелік страхувальників відповідача ОСОБА_3 у 2023 року серез яких ОСОБА_1 відсутня (а.с.46-47).

Суд звертає увагу, що термін дії договору про надання послуг б/н від 01.03.2023 року, становив 2 місяці - до 30.04.2023 року та вказаним договором не передбачено його автоматичної пролонгації. В той же час подія, що призвела до сплати позивачкою ОСОБА_1 штрафу мала місце 03.05.2023 року, тобто після спливу строку дії вказаного договору.

Відповідно до п.5.4 вказаного договору "... за місяць до закінчення терміну дії договору він може бути за згодою сторін продовжений або укладений на новий термін". При цьому відповідно до п.5.2 цього договору "... зміни та доповнення до цього договору вносяться тільки за згодою сторін".

Таким чином, строк дії договору про надання послуг б/н від 01.03.2023 року закінчився 30.04.2023 року.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів слід відмовити.

Відповідно до ч. 1, 2 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно положень ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, понесені позивачкою судові витрати по справі, у зв`язку із відмовою у позові, суд залишає за нею.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивачку у разі відмови в позові.

На підставі вимог ст.ст.137, 141 ЦПК України, з позивачки ОСОБА_1 слід стягнути на користь відповідача ОСОБА_2 понесені останнім витрати на професійну правничу допомогу.

Судом встановлено, що 30.01.2024 року відповідач ОСОБА_2 уклав договір №30-01/2024 про надання професійної правової допомоги з адвокатом Матвійчуком В.В., відповідно до умов якого адвокат зобов`язується надати послуги клієнту за винагороду (а.с.43-44).

На думку суду, з позивачки ОСОБА_1 в користь відповідача ОСОБА_2 слід стягнути суму в розмірі 3500,00 гривень понесених витрат на професійну правничу допомогу. При цьому, суд враховує принцип співмірності витрат на правничу допомогу адвоката та визначені у ч. 4 ст. 137 ЦПК України обставини, а саме, складність справи, характер та кількість підготовлених та поданих адвокатом документів.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 27, 77, 81, 141, 263-265, 354 ЦПК України, на підставі ст.ст. 15, 16, 1166, 1191 Цивільного кодексу України, Закону України «Про дорожній рух», суд,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , жительки АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 в користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , - 3500 (три тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок витрат на правову допомогу.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст.358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Дата складання повного судового рішення 22.04.2024 року.

Суддя Ю.П.Пошивак