Справа 206/696/24
Провадження 2/206/572/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2024 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Кушнірчука Р.О.,

при секретареві Глущенко Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Сеідова Вікторія Олександрівна про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем та визнання права власності в порядку спадкування,

за участю:

представника позивача - адвоката Боровик Л.О.,

ВСТАНОВИВ:

12 лютого 2024 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтував тим, що в середині 2014 року він з рідною сестрою ОСОБА_3 переїхали на постійне місце проживання до міста Дніпра, де познайомився із ОСОБА_4 , яка періодично телефонувала та просила виконати певні роботи у своєму житлі. Згодом ОСОБА_4 дізналась, що він разом із сестрою проживає в орендованій квартирі та запропонувала їм переїхати до неї за адресою: АДРЕСА_1 для постійного проживання, здійснення за нею постійного догляду та допомоги по господарству, на що він погодився. На початку 2015 року він разом із сестрою переїхав до ОСОБА_4 . На початку 2016 року ОСОБА_3 поїхала в інше місце, а він продовжив проживати разом із ОСОБА_4 та надалі надавав їй усіляку допомогу, здійснював догляд коли ОСОБА_4 хворіла. У вересні 2021 року стан здоров`я ОСОБА_4 погіршився, засобами телефонного зв`язку він зв`язався з її донькою ОСОБА_2 , однак вона не мала змоги приїхати, через що просила і надалі допомагати та піклуватися про ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла та він займався її похованням. Після смерті ОСОБА_4 він продовжує проживати за адресою: АДРЕСА_1 та вважав, що прийняв спадщину в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України. На початку 2024 року він звернувся до приватного нотаріуса Сеідової В.О. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом в порядку ст. 1264 ЦК України, однак нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про спадщину на вищевказану квартиру через відсутність реєстрації місця проживання разом із спадкодавцем. ОСОБА_1 просить суд встановити факт його постійного проживання із ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю з початку 2015 року і по день смерті ОСОБА_4 , а також визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Ухвалою суду від 13 лютого 2024 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в підготовчому засіданні в порядку загального позовного провадження, від приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Сеідової В.О. витребувано належним чином завірену копію спадкової справи №8/2024 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою суду від 19 березня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті.

Представник позивача ОСОБА_5 в судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі з наведених у позовній заяві підстав та просила суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, 11 квітня 2024 року до суду надійшли її письмові пояснення в яких вона зазначила, що є єдиною донькою ОСОБА_4 та на початку 1990 року вона переїхала до міста Алушти на постійне місце проживання. Зі спілкування з матір`ю їй відомо, що з її згоди на початку 2015 року до її квартири переїхав для постійного проживання, здійснення догляду за неї та допомоги по господарству ОСОБА_1 . В цей період усіма було погоджено, що спадщина матері перейде до ОСОБА_1 . Після смерті матері вона вирішила не приїжджати до України та не приймати спадщину після її смерті і не заперечувала проти її прийняття ОСОБА_1 . Визнала позовні вимоги в повному обсязі та не заперечувала проти їх задоволення, просила розглянути справу без її участі.

Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Сеідова В.О. в судове засідання не з`явилась, 19 березня 2024 року на виконання ухвали суду надала витребувані докази, а також просила розглянути справу без її участі.

Допитана в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_6 пояснила, що вона є сусідкою померлої ОСОБА_4 , мають суміжні квартири. Їй відомо, що ОСОБА_1 приблизно у 2015 році заїхав разом зі своєю сестрою ОСОБА_3 до квартири ОСОБА_4 для проживання. В подальшому ОСОБА_3 з квартири з`їхала, а ОСОБА_1 залишився проживати разом з ОСОБА_4 . Вони вели спільне господарство, робили ремонти, все це вона бачила оскільки відвідувала ОСОБА_4 у її квартирі. У 2021 році ОСОБА_4 померла, а її похованням займався ОСОБА_1 . Після смерті ОСОБА_4 . ОСОБА_1 залишився проживати у її квартирі.

Допитана в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_3 суду пояснила, що доводиться рідною сестрою ОСОБА_1 , та у 2015 році разом із ним деякий час мешкала у квартирі ОСОБА_4 , а згодом з`їхала. Між її братом та ОСОБА_4 склалися дуже добрі стосунки, а із самою ОСОБА_4 вона постійно спілкувалася телефоном і приходила в гості. Святкували разом свята та дні народження. Про те, що у ОСОБА_4 є донька ОСОБА_7 їй відомо та з нею вона також спілкувалась телефоном. ОСОБА_3 доглядав ОСОБА_4 , вів з нею спільно господарство та проводив ремонти у квартирі за свій рахунок. Після смерті ОСОБА_4 він займався її похованням та продовжував проживати у її квартирі.

Заслухавши пояснення представника позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено та підтверджено матеріалами справи, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 11 січня 2007 року виданого Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради, яке зареєстровано в КП «ДМБТІ» 18 січня 2007 року та Інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо квартири АДРЕСА_2 , вказана квартира на праві приватної власності належить ОСОБА_4 , та згідно опису майно в житловому будинку літ. А-9 квартира АДРЕСА_3 , яка складається з: 1 коридор, 2-3 житлові, 4 кухня, 5 санвузол, 6 комора, І лоджія, загальною площею 45,7 кв.м. (а. с. 15-18).

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) зроблено відповідний актовий запис №1766 та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 (а. с. 13, 83).

З додатку № 1 до довідки складеної АТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що ОСОБА_1 за період з 01 жовтня 2021 року по 26 січня 2024 року здійснював комунальні платежі за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 22-29).

ОСОБА_1 05 жовтня 2021 року отримав лікарське свідоцтво про смерть ОСОБА_4 , а також за його замовленням ОСОБА_4 була піддана кремації 07 жовтня 2021 року в крематорії м. Харкова (а. с. 19-21).

Зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 та свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 вбачається, що відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є донькою ОСОБА_4 та ОСОБА_8 , але після укладення шлюбу 26 жовтня 1991 року змінила прізвище з « ОСОБА_9 » на « ОСОБА_10 » (а. с. 36, 80, 82).

Зі спадкової справи № 8/2024 ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на своє ім`я на квартиру АДРЕСА_3 (а. с. 53).

Постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Сеідовою В.О. від 26 січня 2024 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, зокрема у зв`язку з відсутністю доказів фактичного прийняття ним спадщини, тобто сумісної реєстрація та проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини (а. с. 14, 71).

Постановою Великої Палати Верховного суду від 08 листопада 2019 року по справі №161/853/19 визначено, що перелік юридичних фактів, що підлягають установленню в судовому порядку, визначений у ч. 1 та ч. 2 ст. 315 ЦПК України, не є вичерпним. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом.

Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30 травня 2008 року пунктом 21 передбачено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК (2947-14) про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

Враховуючи наведене, до спадкоємців четвертої черги можуть належати і інші особи, які не перебували зі спадкодавцем у безпосередніх родинних зв`язках.

Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення з спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Так, враховуючи, що ОСОБА_1 з початку 2015 року доглядав та допомагав у веденні господарства ОСОБА_4 , купляв будівельні матеріали для поліпшення стану квартири, сплачував комунальні платежі, після смерті ОСОБА_4 займався вирішенням питань пов`язаних з її похованням, за життя мав з нею теплі відносини, що вбачається з їх спільних фотознімків за різні проміжки часу, а також відомостей повідомлених свідками допитаними в судовому засіданні, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині встановлення факту проживання ОСОБА_1 разом із ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю з початку 2015 року і по день смерті ОСОБА_4 04 жовтня 2021 року, оскільки встановлення цього факту має юридичне значення для позивача, не суперечить чинному законодавству і породжує для нього певні юридичні наслідки.

Крім того, згідно з ст. ст. 1216-1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємство здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу)

Згідно з ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Статтею 1264 ЦК України передбачено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

За змістом ч. 1, 3 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

При розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК України), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки.

Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Статтею 1297 ЦК встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно.

Норма цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у виді втрати права на спадщину.

Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права, зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК України) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України).

За змістом роз`яснень абз. 2 п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 № 7 вимоги про визнання права на спадщину не підлягають судовому розглядові лише за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину.

Так, при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі домоволодіння, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України).

Так, Верховний Суд України 4 квітня 2011 року при розгляді справи № 3-18гс11 ухвалив постанову в якій звернув увагу на те, що згідно з вимогами ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними.

Аналогічна позиція викладена і в пункті 37 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5.

В судовому засіданні достовірно встановлено та підтверджено матеріалами справи, що померла ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, оригінал якого втрачено, а в наявності є лише його копія.

Оскільки судом вже встановлено, що ОСОБА_1 проживав разом із ОСОБА_4 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю з початку 2015 року і по день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто станом на час відкриття спадщини, останній вважається таким, який прийняв спадщину після смерті спадкодавця ОСОБА_4 .

Відтак, на теперішній час ОСОБА_1 має право на спадкування квартири АДРЕСА_2 , як спадкоємець четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_4 , однак позбавлений можливості оформити право власності на вказане спадкове майно у позасудовому порядку, оскільки в нього відсутній оригінал правовстановлюючого документу на спадкове майно.

Суд вважає, що на підставі ст. 392 ЦК України, підлягає захисту суб`єктивне документально не підтверджене право власності позивача на нерухоме майно, яке за законом належить позивачу.

Відтак, позовну вимогу ОСОБА_1 в частині визнання за ним права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , також слід задовольнити.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд приймає до уваги те, що в позовній заяві ОСОБА_1 просив залишити судові витрати за ним.

Керуючись ст. ст. 2, 5, 10, 141, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 ), разом із ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю з початку 2015 року і по день смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 ), право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається з: у житловому будинку літ. А-9 загальною площею 45,7 кв.м., житловою площею 28,0 кв.м. та складається з коридору - 1, житлові - 2, 3; кухні - 4, санвузлу - 5, комори - 6, лоджії I. в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судові витрати залишити за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 ).

Повний текст рішення складено 22 квітня 2024 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя: Р.О. Кушнірчук