Справа № 276/687/24
Провадження по справі №2/276/267/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2024 року смт. Хорошів

Володарсько-Волинський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого-судді: Бобра Д.О.,

при секретарі судового засідання: Дашенко Д.А.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши в спрощеному позовному провадженні з повідомлення (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з житлового будинку без надання іншого жилого приміщення,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що вона та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі. За час спільного проживання та шлюбу у них народився син, який на даний час є повнолітнім. Спільне життя з відповідачем не склалося, тому 17.02.2005 року шлюб між ними було розірвано. В 1985 році відповідач зі згоди позивача, як власника, вселився у її квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та проживав у ній як член сім`ї, тобто чоловік. Зазначена квартира є особистою приватною власністю позивача. Позивач зазначає, що після розірвання шлюбу і по теперішній час відповідач продовжує проживати в її квартирі, на неодноразові вимоги позивача виселитися він не реагує. Його проживання в квартирі останнім часом стало зовсім нестерпним для позивача. Відповідач веде антигромадський спосіб життя, зловживає спиртними напоями, часто влаштовує сварки та навіть бійки, псує майно, гроші витрачає на власні потреби, принижує позивачку перед сусідами та родичами. Позивачці неодноразово доводилося викликати поліцію. На протязі 2022-2024 років відповідач неодноразово судом притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 1 та ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, за вчинення домашнього насильства відносно позивача. Крім того, як зазначає позивач, відповідач нехтує своїми обов`язками по утриманню квартири, її ремонту, оплаті житлово-комунальних послуг тощо, чим завдає значних матеріальних збитків позивачу. Відповідач всупереч волі позивач не погоджується добровільно виселитися з квартири, що належить їй на праві власності, робить сумісне проживання нестерпним, його поведінка є такою, що робить неможливим проживання з ним в одній квартирі.

На підставі вищевикладеного позивач просить виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , що фактично належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без надання іншого жилого приміщення.

Ухвалою судді Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 01 квітня 2024 року відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримала з викладених у ньому підстав та пояснила, що прожили з відповідачем ОСОБА_2 разом 34 роки, на даний час проживають з ним удвох у належній її квартирі АДРЕСА_2 . Вони мають повнолітнього сина, який зареєстрований у квартирі, однак разом з ними не проживає. Протягом останніх чотирьох років спільне проживання з відповідачем є нестерпним, він зловживає алкоголем, застосовує до неї психологічне та фізичне насильство. У зв`язку цим позивач вимушена була постійно протягом останніх років викликати поліцію.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснив, що у нього з позивачем ОСОБА_1 протягом спільного життя відбувались конфлікти, за що він притягувався судом до відповідальності за вчинення домашнього насильства. ОСОБА_2 повідомив, що не заперечує проти задоволення позовних вимог позивача та на даний час підшуковує собі житло для окремого проживання від ОСОБА_1 .

Частиною четвертою статті 206 ЦПК України визначено, що в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

За змістом частини 1 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Заслухавши позивача, відповідача, допитавши свідка, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, дослідивши докази у справі, суд дійшов до наступного висновку.

У відповідності до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що позивачу на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_2 , яка була набута у власність шляхом приватизації позивачем ОСОБА_1 та членами її сім`ї: ОСОБА_3 (дочка), ОСОБА_4 (син), що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 28.12.2024 року, виданого Представництвом Фонду державного майна, смт.Володарськ-Волинський (а.с.16).

17.02.2005 року був розірваний шлюб між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 01.03.2005 року (а.с.9).

Згідно витягу №175 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 25.03.2024 року відповідач ОСОБА_5 з 04.03.2015 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , де також згідно вказаного витягу має зареєстроване місце проживання й позивач. з 29.07.1987 року (а.с.17).

Постановою Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 08.12.2022 року в справі № 276/1944/22, ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого статтею 173-2 ч.1 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Зазначеним рішенням суду встановлено, що ОСОБА_2 08.11.2022 року серії ВАВ №618128, 03.11.2022 року близько 18 год. 00 хв. в АДРЕСА_1 вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно своєї колишньої дружини ОСОБА_1 , а саме обзивав нецензурною лайкою, чим міг завдати психологічну шкоду гр. ОСОБА_1 (а.с.12).

Постановою Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 05.09.2023 року в справі № 276/1611/23, ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 173-2 ч.1 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Зазначеним рішенням суду встановлено, що ОСОБА_2 08.08.2023 року близько 19 год. 00 хв. в АДРЕСА_1 вчинив відносно колишньої дружини гр. ОСОБА_1 домашнє насильство в сім`ї, а саме ображав словами нецензурної лайки, чим міг завдати психологічної травми (а.с.11).

Постановою Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 07.03.2024 року в справі № 276/350/24, ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого статтею 173-2 ч.1 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 10 (десяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 170 (сто сімдесят) гривень. Зазначеним рішенням суду встановлено, що ОСОБА_2 10.02.2024 року близько 14 год. 33 хв. за адресою: АДРЕСА_1 вчиняв домашнє насильство психологічного характеру стосовно своєї колишньої дружини ОСОБА_1 , а саме обзивав нецензурною лайкою, шарпав за одяг та намагався затіяти бійку, внаслідок чого могла бути завдана шкода її психологічному здоров`ю (а.с.10).

Згідно копії повідомлення начальника ВП №4 Житомирського РУП ГУ НП в Житомирській області від 29.02.2024 року за період часу 2023-2024 років за адресою проживання ОСОБА_2 , а саме: АДРЕСА_1 , було здійснено 3 виклики на лінію «102»: 04.06.2023 року за фактом вчинення домашнього насильства, результатом відпрацювання якого стало складання адміністративного протоколу та винесення термінового заборонного припису; 09.08.2023 року за фактом вчинення 08.08.2023 року домашнього насильства, результатом відпрацювання якого стало складання адміністративного протоколу; 10.02.2024 року за фактом вчинення домашнього насильства, результатом відпрацювання якого стало складання адміністративного протоколу.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 пояснив, що йому на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_2 . В даній квартирі проживають його матір ОСОБА_1 та батько ОСОБА_2 . Він проживає в іншому місці, хоча й зареєстрований у даній квартирі. Протягом багатьох років поспіль його батько ОСОБА_2 зловживає алкогольними напоями та систематично вчиняє конфлікти з матір`ю ОСОБА_1 , зокрема погрожує їй фізичною розправою, вчинює відносно неї фізичний вплив та висловлюється в її сторону нецензурною лайкою. Вказані дії ОСОБА_2 є систематичними та протягом тривалого часу повторюються. Після таких конфліктів його матір ОСОБА_1 зверталася до нього, після чого він приїжджав та забирав її до себе за місцем проживання, а якщо він не міг приїхати за матір`ю, то вона йшла до сусідів та по декілька днів змушена була перебувати в них. Також він після конфліктів батька з матір`ю неодноразово звертався з викликом до поліції, однак навіть після цього батько свою поведінку не змінив. ОСОБА_4 повідомив, що він як співвласник квартири, яка також належить і його матері, не заперечує щодо виселення відповідача.

Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Позивач звернулася до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні належною їй квартирою, шляхом виселення з неї відповідача, без надання іншого житлового приміщення з тих підстав, що він веде антигромадський спосіб життя, зловживає спиртними напоями, часто влаштовує сварки та навіть бійки, псує майно, гроші витрачає на власні потреби, принижує позивачку перед сусідами та родичами, що стало причиною неодноразового звернення до поліції, робить він це систематично, що робить спільне проживання з ним неможливим.

Спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України (далі ЦК України) та Житловим кодексом Української РСР (далі ЖК УРСР).

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частиною першою статті 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Аналогічні положення закріплені і у частині першій статті 156 ЖК УРСР.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 116 ЖК УРСР визначено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Відповідно до статті 157 ЖК УРСР, членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу.

Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (частина перша статті 109 ЖК України).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що «питання домашнього насильства, яке може проявлятися у різних формах - від застосування фізичної сили до сексуального, економічного, емоційного або словесного насильства,- виходить за межі обставин конкретної справи. Це загальна проблема, яка тією чи іншою мірою стосується всіх держав-членів, і не завжди очевидна, оскільки часто має місце у контексті особистих стосунків або закритих соціальних систем (див. згадане рішення у справі «Володіна проти Росії» (Volodina v. Russia), пункт 71). Хоча це явище може найчастіше стосуватися жінок, Суд визнає, що чоловіки також можуть бути потерпілими від домашнього насильства і насправді прямо чи опосередковано діти теж часто стають жертвами. Якщо особа висуває небезпідставну скаргу щодо повторюваних актів домашнього насильства над нею чи інших видів знущання, якими б незначними не були окремі епізоди, національні органи влади зобов`язані оцінити ситуацію загалом, у тому числі й загрозу продовження аналогічних подій (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Ірина Смірнова проти України» (Irina Smirnova v. Ukraine), заява № 1870/05, пункти 71 і 89, від 13 жовтня 2016 року). Серед іншого, ця оцінка має належним чином враховувати особливу вразливість потерпілих, які часто емоційно, економічно чи іншим чином залежать від своїх нападників, а також психологічний ефект, який може мати загроза повторного знущання, залякування та насильства на повсякденне життя потерпілого (див., mutatis mutandis, згадані рішення у справах «Хайдуова проти Словаччини» (), пункт 46, та «Ірина Смірнова проти України» (Irina Smirnova v. Ukraine), там само). Якщо встановлено, що конкретна особа була постійним об`єктом знущань, і є вірогідність продовження жорстокого поводження, окрім реагування на конкретні інциденти, органи державної влади повинні вжити належні заходи загального характеру для протидії основній проблемі та запобіганню майбутньому жорстокому поводженню (див. рішення у справі «Джорджевіч проти Хорватії» (), заява № 41526/10, пункти 92 і 93 та 147-149, ЄСПЛ 2012, та згадане рішення у справі «Ірина Смірнова проти України» (Irina Smirnova v. Ukraine); з огляду на чинники, детально описані вище, Суд вважає, що, відхиляючи скаргу заявниці про виселення ОСОБА_12 відповідно до статті 116 Житлового кодексу, яка, як пояснив Уряд, загалом, є належним законодавчим рішенням для її справи, національні судові органи не здійснювали комплексний аналіз ситуації та ризику майбутнього психологічного й фізичного насильства, з яким стикалися заявниця та її діти. Суд також зазначає, що провадження тривало понад два роки на трьох рівнях юрисдикції, протягом яких заявниця та її діти залишались під загрозою подальшого насильства. … Таким чином, не було досягнуто справедливого балансу між усіма протилежними особистими інтересами. Відповідь цивільних судів на позов заявниці про виселення її колишнього чоловіка не відповідала позитивному зобов`язанню держави забезпечити ефективний захист заявниці від домашнього насильства (LEVCHUK v. UKRAINE, № 17496/19, § 78, 80, 90, ЄСПЛ, від 03 вересня 2020 року).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 червня 2022 року у справі № 161/16344/20 (провадження № 61-18292 св 21) зазначено, що «ЄСПЛ неодноразово зазначав, що виселення є найбільш крайнім заходом втручання у право людини на повагу до житла, гарантоване статтею 8 Конвенції (рішення у справі «Кривицька та Кривицький проти України», («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), заява № 30856/03, пункт 41, від 02 грудня 2010 року). Однак, у наведеному вище рішенні «Левчук проти України» ЄСПЛ зазначив, що втручання національних органів влади в особисті права, передбачені статтею 8 Конвенції, може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших осіб (рішення у справах «Опуз проти Туреччини», пункт 144, «Єремія проти Республіки Молдова», пункт 52, та «Володіна проти Росії», пункт 86). Більше того, у контексті статті 2 Конвенції Суд зазначив, що у справах про домашнє насильство права кривдників не можуть переважати права жертв, зокрема, на фізичну та психологічну недоторканність.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року у справі № 679/1657/18 (провадження № 61-12028св19) вказано, що «для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач неодноразово зверталась до відділення поліції з приводу вчинення відповідачем відносно неї домашнього насильства, а відповідач неодноразово був притягнутий судом до адміністративної відповідальності за статтею 173-2 КУпАП.

Судом встановлено, що відповідач, проживаючи в належній позивачу квартирі, протягом тривалого часу, в тому числі в період 2023-2024 років систематично порушує правила співжиття та вчиняє фізичне, психологічне насильство відносно позивача, яка є колишньою дружиною відповідача, дії відповідача стали підставою для звернення позивача на спецлінію «102» та неодноразових викликів поліції за адресою проживання сторін з приводу вчинення відповідачем домашнього насильства в сім`ї, що підтверджується також показаннями свідка ОСОБА_4 .

Зі змісту статті 116 ЖК Української РСР не випливає, що особа обов`язково повинна бути притягнута до адміністративної відповідальності. Як зазначалося вище, систематичність визначається виходячи з кількісного показника порушення правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу. При цьому суттєвим є факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про те, що застосовані заходи впливу є безрезультатними.

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановлені під час розгляду справи обставини вказують на те, що відповідач систематично та на протязі тривалого часу вчиняє домашнє насильство по відношенню до позивача, що є достатньою підставою для усунення позивачу перешкод у користуванні належною їй квартирою, шляхом виселення з неї відповідача без надання іншого житлового приміщення, при цьому суд враховує, що хоч виселення і є найбільш крайнім заходом втручання у право людини на повагу до житла, гарантоване статтею 8 Конвенції, однак таке втручання в особисті права може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших осіб і у контексті статті 2 Конвенції права кривдників не можуть переважати права жертв, зокрема, на фізичну та психологічну недоторканність, тому за обставинами цієї справи припинення права користування відповідачем спірним житлом шляхом його виселення відповідає такому критерію та переслідує легітимну мету.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України визначено, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на те, що відповідач створює перешкоди позивачу в користуванні належною їй квартирою, порушуючи правила співжиття, що робить неможливим для позивача проживання з ним в одному помешканні, а заходи запобігання виявились безрезультатними, суд дійшов до висновку про необхідність судового захисту порушених прав позивача, обґрунтованість позову та наявність підстав для його задоволення.

На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути на користь позивача судовий збір у сумі 1211,20 грн., оплачений позивачем за подання до суду позовної заяви за вимогою немайнового характеру, підтвердженням чого є оригінал квитанції (а.с.1).

Керуючись статтями 9, 64, 109, 116, 156, 157 ЖК Української РСР; статтями 15, 16, 317, 319, 383, 391, 405 ЦК України; статтями 4, 12, 13, 19, 23, 28, 48, 76, 78, 81, 89, 128, 206, 258, 259, 263-265, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з квартири АДРЕСА_2 без надання іншого жилого приміщення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1211,20 грн.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня його вручення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

Повний текст рішення складено 01.05.2024 року.

Суддя Д.О. Бобер