ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Барильської А.П., Пищиди М.М.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 23 січня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади в особі Дніпровської міської ради, третя особа - ОСОБА_2 , про встановлення факту, визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за законом, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до територіальної громади в особі Дніпровської міської ради про встановлення факту, визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за законом, мотивуючи його тим, що він є рідним сином ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Його мати ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а батько ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказував про те, що після смерті батька відкрилася спадщина на домоволодіння АДРЕСА_1 , яке було збудоване його батьками ще у 1960 році. На час будівництва його батьками було дотримано усіх діючих на той час вимог закону.

Зазначав, що він є єдиним спадкоємцем, з народження та на день смерті батьків був прописаний та проживав разом із ними у спірному домоволодінні.

Посилаючись на те, що у визначений законодавством строк після смерті батька він звернувся до нотаріуса з метою оформлення спадщини, втім нотаріусом було встановлено, що право власності на домоволодіння не реєструвалося, тому просив суд ухвалити рішення, яким встановити факт належності домоволодіння АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; визнати за ним право власності на вказане домоволодіння в порядку спадкування, а саме на 1/4 частину після смерті ОСОБА_4 та на 3/4 частини після смерті ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_3 позивач ОСОБА_2 помер.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 06 травня 2022 року замінено позивача у справі ОСОБА_2 на його правонаступника ОСОБА_1 .

Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 05 серпня 2022 року залучено до участі у справі в якості третьої особи ОСОБА_2 .

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 23 січня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що вимоги є доведеними та обґрунтованими. Вказує, що спірне нерухоме майно було збудоване до 1992 року та не підлягало введенню в експлуатацію. Право власності є непорушним, а його порушення підлягає судовому захисту, саме шляхом задоволення позову.

Учасники справи правом на надання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

23 квітня 2024 року від Дніпровської міської ради на електронну пошту суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке не може бути прийняте до уваги, оскільки воно не містить підпису особи, що його подала (т.2 а.с.136).

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено,що батьками ОСОБА_2 , який у 2016 році звернувся із позов у цій справі, є ОСОБА_4 та ОСОБА_3

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно копії довідки приватного нотаріуса Кот Б.А., ОСОБА_2 є єдиним спадкоємцем після ОСОБА_3 .

Викладене підтверджується витребуваною судом копією спадкової справи після ОСОБА_3 .

Із наданої позивачем копії технічного паспорту та витребованої судом копії інвентаризаційної справи вбачається, що по АДРЕСА_1 збудовано: житловий будинок А-1, прибудову А1-1, підвал під нею, прибудову а2-1, вхід у підвал а, гараж В та споруди 1-4.

Перша технічна інвентаризація об`єктів проведена у 1966 році, у 1987 році виявлено перебудову. Замовниками технічної інвентаризації були ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Згідно копії акту інженера ІНМ ОСОБА_6 від 05 квітня 2016 року такі споруди не є самочинним будівництвом, оскільки збудовані до 05 серпня 1992 року.

Відповідно до копії відповіді приватного нотаріуса Кот Б.А. ОСОБА_2 , в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, станом на 24 лютого 2015 року, щодо вказаного будинку інформація відсутня.

Відповідно до відповіді КП «Дніпропетровське БТІ» від 19 лютого 2015 року, в інвентаризаційній справи відсутні відомості щодо реєстрації права власності на будинок.

Згідно копії актового запису про смерть, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_2 .

Матеріалами витребуваної судом копії спадкової справи після смерті ОСОБА_2 підтверджується, що єдиним його спадкоємцем, яким прийнято спадщину, є ОСОБА_1 .

Постановою приватного нотаріуса від 07 березня 2019 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на будинок після ОСОБА_2 з підстави відсутності реєстрації права власності і на таке майно за спадкодавцем.

Суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність заявлених позовних вимог, а отже і неможливість їх задоволення. Позивачем не доведено правомірності будівництва спадкоємцями спірного будинку та факту набуття ними права власності на такий будинок та земельну ділянку, на якій він розміщений. При цьому, за рішенням суду про визнання права власності на об`єкт нерухомості за позивачем, останньому буде надано у власність земельну ділянку, необхідну для обслуговування такого будинку, в обхід процедури приватизації земельних ділянок, визначеної Земельним кодексом України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За змістом ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ст.ст.1222,1223,1261,1262 ЦК України спадкоємці визначаються за законом і за заповітом, у разі відсутності заповіту, право на спадкування за законом в першу чергу мають діти спадкодавця, той з подружжя, хто його пережив, та батьки.

Разом з тим, відповідно до норм ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зі ст.41 Конституції України кожен має право, зокрема, володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним (частини перша, друга, четверта).

Суд зазначає, що до часу набрання чинності Цивільним кодексом України 2003 року та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

У 1960 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року №8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Державна реєстрація права на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах та селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року №56, Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства Юстиції України від 07 лютого 2002 року №7/5, зареєстрованого в Міністерстві Юстиції 18 лютого 2002 року №157/6445 з подальшими змінами.

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будівлі та споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільним кодексом та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року №449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність) було вперше встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва.

Тобто, до 05 серпня 1992 року не передбачалася процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року житлових будинків вимогам законодавства, будівельним нормам та державним стандартам і правилам, зокрема, для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 30 липня 2012 року).

Із Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах, селищах міського типу УРСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української УРСР 31 січня 1966 року, погодженої заступником Голови Верховного Суду УРСР від 15 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року №56, вбачається, що державній реєстрації підлягали лише будинки та домоволодіння в межах міст і селищ міського типу, будинки ж, розташовані у селах реєстрації не підлягали.

Відповідно до пунктів 10,12,13 розділу III даної Інструкції при відсутності правовстановлюючих документів, які зазначені в цій Інструкції (додаток №1), зацікавлена юридична або фізична особа (установа, підприємство, організація, громадянин, колгоспний двір) подає до виконкому місцевої Ради депутатів трудящих заяву про оформлення права власності на будинок або домоволодіння і видачу свідоцтва про це.

Для вирішення питання про можливість оформлення права власності (пункт 10) виконком місцевої Ради депутатів трудящих доручає бюро технічної інвентаризації вчинити відповідні дії.

Бюро технічної інвентаризації, на підставі зібраних матеріалів, а також матеріалів, поданих заявником, складає мотивований висновок про те, чи належить будівля заявнику, і подає його виконкому місцевої Ради депутатів трудящих, який виносить відповідне рішення (пункт 13).

Відповідно до пункту 20 Інструкції при наявності господарських книг сільської Ради депутатів трудящих бюро технічної інвентаризації складає списки будинків та домоволодінь, які належать громадянам або колгоспним дворам. На підставі рішення виконкому місцевої Ради депутатів трудящих про оформлення права власності на будинок (домоволодіння) власникові видається свідоцтво про це (додаток №2,2-а), або реєстраційне посвідчення (додаток №3,3-а).

Пленум Верховного Суду України у п.9 постанови «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» №7 від 04 жовтня 1991 роз`яснив, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній йому в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої Ради.

Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями, отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів наголошує на тому, що судом першої інстанції правильно установлено, що відносно спірного будинку позивачем надано лише технічний паспорт на домоволодіння від 21 квітня 1966 року зі змінами, внесеними 14 вересня 1989 року (т.1 а.с.11-13), та матеріали технічної інвентаризації за 2016 рік (т.1 а.с.14-19,25-50), що підтверджує виключно факт існування об`єкту нерухомості.

Ані виписки із погосподарської книги із відображенням інформації про спірний об`єкт нерухомості, ані документу, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом позивачем не надано.

Тобто не доведено правомірності будівництва спадкоємцями спірного будинку та факту набуття ними права власності на такий будинок та земельну ділянку, на якій він розміщений.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що інформацію стосовно домоволодіння у технічному паспорті на домоволодіння від 21 квітня 1966 року зі змінами, внесеними 14 вересня 1989 року, відрізняється від інформації технічної інвентаризації спірного домоволодіння за 2016 рік.

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі стосовно обґрунтованості позову, не можуть бути прийняті до уваги у зв`язку з їх недоведеністю.

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 23 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Е.Л.Демченко

Судді: А.П.Барильська

М.М.Пищида