Справа № 946/8744/23
Провадження № 2/946/1325/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2024 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Адамова А.С.,

при секретарі: Тюміній О.А.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_1 , представника відповідача Головного управління Державної податкової служби в Одеській області - Зарудної А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ізмаїл в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Ізмаїльської державної нотаріальної контори Одеської області, Головного управління Державної податкової служби в Одеській області про скасування тимчасового застереження, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023 року ОСОБА_2 звернулася до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області з позовом, в якому просить: скасувати тимчасове застереження №4218579, що було зареєстроване Ізмаїльською державною нотаріальною конторою 14.12.2006 року на підставі листа Ізмаїльської об`єднаної державної податкової інспекції №21706/10/24/01 від 13.12.2006 року на 1/2 частку житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 (власник на момент реєстрації ОСОБА_2 ) та припинити обтяження №51377758, що перенесено до відкритого розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 15.08.2023 року під час реєстрації права власності, у результаті виділу частки в окремий об`єкт нерухомості за рішенням суду 946/8424/22 від 19.04.2023 року на ім`я ОСОБА_2 щодо об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 ; скасувати тимчасове застереження №4391846, що було зареєстроване Ізмаїльською державною нотаріальною конторою 23.01.2007 року на підставі листа Ізмаїльської об`єднаної державної податкової інспекції №687/ч/24-01 від 22.01.2007 року на 1/2 частку житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 (власник на момент реєстрації ОСОБА_2 ) та припинити обтяження №51377712, яке внесено до відкритого розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 15.08.2023 року під час реєстрації права власності у результаті виділу частки в окремий об`єкт нерухомості за рішенням суду 946/8424/22 від 19.04.2023 року на ім`я ОСОБА_2 щодо об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх вимог, ОСОБА_2 зазначила, що Ізмаїльська державна нотаріальна контора внесла тимчасове застереження №4218579 від 14.12.2006р. на підставі листа Ізмаїльської об`єднаної податкової інспекції №21706/10/24-01 від 13.12.2006р. на 1/2 частку житлового будинку по АДРЕСА_2 , яке мало було діяти до 24.12.2006р., однак до теперішнього часу воно не скасовано. Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 16.12.2004р. було визнано право власності за ОСОБА_2 на 1/2 частку житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 . Ізмаїльська ОДПІ звернулась до Одеського апеляційного суду із апеляційною скаргою, щодо скасування рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 16.12.2004р. мотивуючи тим, що рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15.06.2005р. було визнано 1/2 частку житлового будинку по АДРЕСА_3 мала право продавати вказане майно. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 13.12.2006р. скасували рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 16.12.2004р. У грудні місяці 2006 року Ізмаїльська ОДПІ звертається до Ізмаїльської державної нотаріальної контори щодо накладання тимчасового застереження щодо відчуження 1/2 частки житлового будинку по АДРЕСА_1 в реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Ухвалою Верховного суду України від 30.12.2008р. ухвалу апеляційного суду Одеської області від 13.12.2006р. залишено без змін. Однак рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 01.11.2012р. було визнано право власності на 1/2 частку житлового будинку по АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 та зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером №6 від 20.03.2013р. На підставі рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 31.05.2021р. було припинено право спільної часткової власності з ОСОБА_2 та іншими співвласниками. Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19.04.2023р. було визнано право власності на виділений в окремий об`єкт нерухомості за ОСОБА_2 на житловий будинок по АДРЕСА_1 . Управлінням житлово-комунального господарства за наказом №88 від 01.06.2023р. привласнено адресу вказаному виділеному в окремий об`єкт нерухомості житловому будинку АДРЕСА_1 . 11.08.2023р. вона зареєструвала вказаний житловий будинок у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером №080 від 11.08.2023р. Однак, ОСОБА_2 не може розпоряджатись своїм майном, оскільки в реєстрі заборон існує тимчасове застереження накладене Ізмаїльською державною конторою строком до 24.12.2006, але яке до теперішнього часу не скасоване. Головне управління ДПС в Одеській області і у своїй відповіді за №35288/6/15-32-13-02-06 від 31.07.2023р. підтвердило, що станом на 3107.2023р. безхазяйне майно, а саме 1/2 частка житлового будинку по АДРЕСА_1 на обліку у Головному управління ДПС в Одеській області не рахується. Крім того, термін дії тимчасового застереження щодо заборони відчуження минув. Вона звернулася до Ізмаїльської державної нотаріальної контори Одеської області, однак усно їй було відмовлено у скасуванні вказаної заборони у вигляді тимчасового застереження, оскільки не достатньо існуючих документів для скасування, оскільки вказані заборони перебувають у архівному відділі і тільки за рішенням суду нотаріус зможе скасувати запис про заборону на відчуження у вигляді тимчасового застереження та рекомендовано звернутись до суду.

Ухвалами суду від 29 листопада 2023 року, 20 грудня 2023 року витребувані докази по справі.

Ухвалою суду від 22 лютого 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду від 13 березня 2024 року виключено Головне управління Державної податкової служби в Одеській області з кола третіх осіб та залучено в якості співвідповідача.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_2 підтримав у повному обсязі, наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача Ізмаїльської державної нотаріальної контори Одеської області в судове засідання не з`явився, надав лист про розгляд справи у відсутність.

Представник відповідача Головного управління Державної податкової служби в Одеській області в судовому засіданні зазначив, що данні обмеження по базі ДПС не рахуються. Претензій до позивача не мають. Не заперечує проти позовних вимог, вирішення спору залишив на розсуд суду.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджено Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №353471591 від 08.11.2023 (а.с. 12).

Як вбачається зі вказаної Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та документів, наданих завідувачем Ізмаїльської державної нотаріальної контори Одеської області, на 1/2 частину житлового будинку у АДРЕСА_1 , накладено обтяження тимчасове застереження 23.01.2007 з терміном дії - 02.02.2007 на підставі листа Ізмаїльської об`єднаної державної податкової інспекції, серія та номер №687/ч/ НОМЕР_1 , виданого 22.01.2007 та на 1/2 частину житлового будинку у АДРЕСА_1 , накладено обтяження тимчасове застереження 14.12.2006 з терміном дії 24.12.2006 на підставі листа Ізмаїльської об`єднаної державної податкової інспекції, серія та номер №21706/10/24-01, виданий 13.12.2006 (а.с. 15-17)..

У листі за №22/01-16 від 08.01.2024 Ізмаїльською державною нотаріальною конторою Одеської області зазначено, що з документів справи №2-49 том №1 «Документи (постанови, ухвали, повідомлення, тощо) по накладенню і зняттю заборони та арештів відчуження нерухомого та рухомого майна» за 2007 рік, стор. 18-21, вбачається, що 23 січня 2007 року Ізмаїльською державною нотаріальною конторою Одеської області було зареєстровано лист Ізмаїльської об`єднаної державної податкової інспекції від 22.01.2007 року за №687/ч/24-01 про те, що Ізмаїльська ОДПІ просить не здійснювати оформлення договору купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , від імені ОСОБА_2 , так як рішенням апеляційного суду Одеської області від 13.12.2006 року скасовано рішення Ізмаїльського міськрайсуду про визнання права власності за ОСОБА_2 . Дане майно визнано безхазяйним та передано на реалізацію в Ізмаїльську ОДПІ.

23 січня 2007 року до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна внесено реєстраційний запис, параметрами якого є: тимчасове застереження, підстава: лист № 687/ч/24-01, 22.01.2007, Ізмаїльська ОДПІ, об`єкт обтяження: будинок, житловий, 1/2 частка, АДРЕСА_1 ; власник - ОСОБА_2 .

Також, Ізмаїльська державна нотаріальна контора 23 січня 2007 року за вих. № 73 надіслала лист Ізмаїльській ОДПІ про те, що на підставі їх листа було внесено до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна тимчасове застереження щодо відчуження 1/2 частки житлового будинку в АДРЕСА_1 від імені ОСОБА_2 строком до 02.02.2007 року включно (а.с. 58).

В справі відсутні інші документи по листуванню з Ізмаїльською ОДПІ по зняттю або реєстрації заборони на відчуження нерухомого майна, відсутні повідомлення Ізмаїльської ОДПІ про скасування тимчасового застереження.

Судом встановлено, що до Ізмаїльської державної нотаріальної контори Одеської області від Головної управління ДПС в Одеській області не надходило повідомлень про скасування тимчасового застереження та про зняття тимчасового застереження щодо відчуження 1/2 частки житлового будинку під номером 45 належну ОСОБА_2 .

При цьому, у листі ГУ ДПС в Одеській області №35288/6/15-32-13-02-06 від 31.07.2023, зазначено, що термін дії тимчасового застереження щодо заборони відчуження 1/2 частини житлового будинку в АДРЕСА_1 від імені ОСОБА_2 минув, станом на 31.07.2023 року безхазяйне майно, а саме 1/2 частини житлового будинку в АДРЕСА_1 на обліку у Головному управлінні ДПС в Одеській області не рахується (а.с. 13).

Згідно листа ГУ ДПС в Одеській області №24392/5/15-32-13-02-05 від 29.12.2023, на обліку у Головному управлінні ДПС в Одеській області безхазяйне майно, а саме 1/2 частина житлового будинку в АДРЕСА_1 , не перебуває.

Отже станом на день розгляду справи відсутні будь-які правові підстави для збереження тимчасового застереження щодо заборони відчуження 1/2 частини житлового будинку в АДРЕСА_1 .

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо нього будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч.1 ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, з єдиним обмеженням, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Статтею 316 ЦК України передбачено, що право власності являє собою право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 386 ЦПК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до абз.3 ч.2 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» (в редакції від 29.01.2006, що був дійсний на дату вчинення обтяження 2006р., 2007р., обмеження речових прав на нерухоме майно (обтяженні нерухомого майна) - обмеження або заборона розпорядження нерухомим майном, установлені відповідно до правочину (договору), закону або актів органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових осіб, прийнятих у межах повноважень, визначених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 вищезазначеного Закону, обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, зокрема обмеження речових прав.

Відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції від 05.10.2023, що діє на час розгляду справи в суді), визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є офіційним визнанням та підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (ч. 1 ст. 2 Закону).

В силу ч. 1 ст. 4 цього Закону, державній реєстрації підлягають речові права, похідні від права власності, зокрема, обтяження речових прав на нерухоме майно (п. 4 ч. 1 цієї статті).

У відповідності до ч. 4 ст. 31 цього Закону, державна реєстрація припинення обтяження речових прав у результаті зняття нотаріусом заборони на відчуження нерухомого майна відповідно до Закону України "Про нотаріат" проводиться нотаріусом, яким знято відповідну заборону на відчуження нерухомого майна, одночасно з її зняттям.

Згідно зі ст. 74 Закону України «Про нотаріат», одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернення органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна.

Згідно частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний суд у своїй постанові від 29 березня 2023 року по справі №462/8376/20 зазначає, що у постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» зазначено, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). У даній справі нотаріус не може виступати відповідачем, тому що виконує лише функцію реєстратора.

Згідно висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду 01 квітня 2020 року в справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19) зроблено висновок та Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року по справі № 357/7734/18 (провадження № 61-19170св19), позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на квартиру не може бути звернена до приватного нотаріуса, яку позивачка визначила співвідповідачем. Державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений.

Також суд звертає увагу, що негаторним є позов власника про усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння (ст. 391 ЦК України).

Негаторний позов пред`являється власником за умови, що він має майно у своєму володінні, однак протиправна поведінка інших осіб перешкоджає йому здійснювати права користування та розпорядження ним. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Для подання такого позову не вимагається, щоб перешкоди до здійснення права користування та розпорядження майном були результатом винних дій відповідача чи спричиняли позивачу збитки. Достатньо, щоб такі дії хоча б і не позбавляли власника володіння майном, але об`єктивно порушували його права і були протиправними. Як і віндикаційний, негаторний позов є речово-правовим і може застосовуватися лише у випадку відсутності між позивачем і відповідачем зобов`язальних відносин та бути поданим щодо індивідуально-визначеного майна.

Об`єктом негаторного позову є усунення триваючого правопорушення, що збереглося до моменту подання позову до суду. Позивачем у негаторному позові є власник майна або особа, яка володіє майном на підставі інших прав на майно (титульний власник). Відповідачем у негаторному позові є особа, яка власними протиправними діями перешкоджає позивачу здійснювати правомірність щодо користування чи розпорядження майном.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі №823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) зроблено висновок, що «спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано».

Враховуючи викладені обставини, суд доходить до висновку про вірність обрання позивачем у якості відповідача саме ГУ ДПС в Одеській області.

В ч.2 ст.16 ЦК України передбачені способи захисту цивільних прав та інтересів, а саме: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачами і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Тлумачення статей 15, 16 ЦК України свідчить, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

На суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Визначення предмета та підстав спору є правом позивача, у той час як встановлення обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії, заява № 48778/99).

У разі неправильної кваліфікації позивачами змісту правовідносин не можуть наступати негативні для позивача наслідки, навіть за формальних підстав, тому що за змістом статті 13 ЦПК України мають значення вимоги та докази, на яких суд ґрунтує своє рішення. Помилка у визначенні правової природи юридичних фактів, здійсненої позивачами, не має істотного значення. Неправильна юридична інтерпретація фактів не може позбавити сторону в праві на судовий захист права, інакше порушується фундаментальне право особи на справедливий суд.

Суд, який розглядає справу, має право і зобов`язаний самостійно визначити та кваліфікувати правовідносини, які виникли між сторонами, та застосувати відповідну норму права чи закон, який регулює спірні правовідносини.

Відповідно до ч. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є, зокрема, договори та інші правочини.

Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13, 78, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить до висновків про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст. 12, 13, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 , АДРЕСА_4 ) до Ізмаїльської державної нотаріальної контори Одеської області (68600, Одеська область, м. Ізмаїл, вул.Клушина, 2а, ), Головного управління Державної податкової служби в Одеській області (65044, Одеська область, м. Одеса, вул. Семінарська, 5) про скасування тимчасового застереження задовольнити.

Скасувати тимчасове застереження №4218579, що було зареєстроване Ізмаїльською державною нотаріальною конторою 14.12.2006 року на підставі листа Ізмаїльської об`єднаної державної податкової інспекції №21706/10/24/01 від 13.12.2006 року на 1/2 частку житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 (власник на момент реєстрації ОСОБА_2 ) та припинити обтяження №51377758, що перенесено до відкритого розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 15.08.2023 року під час реєстрації права власності, у результаті виділу частки в окремий об`єкт нерухомості за рішенням суду 946/8424/22 від 19.04.2023 року на ім`я ОСОБА_2 щодо об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 .

Скасувати тимчасове застереження №4391846, що було зареєстроване Ізмаїльською державною нотаріальною конторою 23.01.2007 року на підставі листа Ізмаїльської об`єднаної державної податкової інспекції №687/ч/24-01 від 22.01.2007 року на 1/2 частку житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 (власник на момент реєстрації ОСОБА_2 ) та припинити обтяження №51377712, яке внесено до відкритого розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 15.08.2023 року під час реєстрації права власності у результаті виділу частки в окремий об`єкт нерухомості за рішенням суду 946/8424/22 від 19.04.2023 року на ім`я ОСОБА_2 щодо об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Одеського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 01.05.2024р.

Суддя: А.С.Адамов