Справа № 475/1296/23
"18" квітня 2024 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючого - судді Вуїва О.В.,
за участю: секретаря судового засідання Ціліциної О.В.,
позивача ОСОБА_1 , його представниці ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вознесенську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Доманівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області про визнання незаконним та скасування рішення Доманівської селищної ради, зобов`язання повторно розглянути заяву про виділення земельної ділянки,
У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Доманівського районного суду Миколаївської області з позовом до Доманівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області про визнання незаконним та скасування рішення Доманівської селищної ради, зобов`язання повторно розглянути заяву про виділення земельної ділянки, у якому вказував, що з травня 1992 року по грудень 1995 року він працював та був членом КСП ім. Щорса.
21 лютого 1995 року, в процесі розпаювання земель, підприємство отримало Державний акт на право колективної власності на землю із додатком у вигляді списку осіб-членів підприємства, які мають право на земельну частку (пай), до якого позивач помилково включений не був та, відповідно, не отримав сертифікат на право на земельну частку (пай).
З метою підтвердження свого права на пай у 2016 році ОСОБА_1 звернувся до Доманівського районного суду Миколаївської області з позовом до Доманівської районної державної адміністрації, Царедарівської сільської ради Доманівського району про визнання прав на земельну частку (пай).
Рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 21 жовтня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено у зв`язку з тим, що останній не довів той факт, що на час розпаювання земель він був членом КСП ім. Щорса, а також включення його до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай), тобто не довів наявність у нього права на пай.

Проте рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 24 листопада 2016 року рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 21 жовтня 2016 року було змінено. Підставою для відмови у задоволенні позову апеляційний суд визначив закінчення на момент звернення ОСОБА_1 до суду з відповідним позовом позовної давності. У вказаному рішенні апеляційний суд також констатував, що на час отримання КСП ім. Щорса Державного акту на право колективної власності на землю ОСОБА_1 був членом підприємства, а тому, незважаючи на не включення його до списку осіб-членів підприємства, які мають право на земельну частку (пай), набув відповідне право, в той же час пропустив строк на звернення до суду з метою підтвердження цього права.

З метою реалізації свого права 18 травня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Доманівської селищної ради Вознесенського району з заявою про виділення йому, як власнику земельного паю, в натурі (на місцевості) земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,83 га із земель комунальної власності Доманівської селищної ради Вознесенського району.

Проте Доманівська селищна рада Вознесенського району своїм рішенням від 08 вересня 2023 року за №72 відмовила позивачу у виділенні в натурі (на місцевості) земельної ділянки.

Вказуючи на те, що при прийнятті оскаржуваного рішення Доманівська селищна рада Вознесенського району проігнорувала його право на виділення в натурі (на місцевості) земельної ділянки в порядку реалізації права на земельну частку (пай), оскаржуване рішення не мотивувала та не обґрунтувала, а тому ОСОБА_1 просив визнати незаконним та скасувати рішення Доманівської селищної ради Вознесенського району від 08 вересня 2023 року №72, а також зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву про виділення позивачу в натурі (на місцевості) земельної ділянки площею 4,83 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

07 грудня 2023 року Доманівський районний суд Миколаївської області своєю ухвалою прийняв справу до свого провадження, відкрив провадження у справі та призначив справу до розгляду в поряду загального позовного провадження зі стадії підготовчого засідання.

Згідно розпорядження голови Доманівського районного суду Миколаївської області від 06 лютого 2024 року справу було передано на розгляд до Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області.

19 лютого 2024 року Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області своєю ухвалою прийняв справу до свого провадження та призначив справу до розгляду в підготовчому засіданні.

27 березня 2024 року за наслідками проведення підготовчого засідання Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області своєю ухвалою закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представниця ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали у повному обсязі.

Представник відповідача Доманівської селищної ради Вознесенського району в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлений, причину неявки суду не повідомив.

Суд вважав можливим провести розгляд справи в заочному порядку з ухваленням заочного рішення, оскільки позивач ОСОБА_1 та його представниця ОСОБА_2 не заперечували проти такого порядку вирішення спору.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1 та його представниці ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного.

1)В частині вирішення вказаного спору в порядку цивільного судочинства:

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

В той же час у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (ч. 1 ст. 19 ЦПК України).

Однією з ознак проблемності визначення юрисдикції у цих спорах є участь у справі як сторони спору суб`єкта владних повноважень. Ця ж ознака є обов`язковою для класифікації спору як публічно-правового. Однак, сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати такий спір з публічно-правовим і розглядати його за правилами адміністративної юрисдикції.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювалась з питань критеріїв визначення юрисдикції спорів, зокрема відмежування спорів адміністративної та цивільної юрисдикції.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Для вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення складу учасників справи. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із прав та/або інтересів, за захистом яких звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, їх змісту та правової природи.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних особистих прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є зазвичай фізична особа.

Натомість публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих правовідносин з їх специфічними суб`єктами та їх підпорядкованістю.

Тому загальними критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути і пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Саме такі висновки зроблено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 09 лютого 2021 року у справі № 520/17342/18, від 10 квітня 2019 року у справі № 761/10730/18, від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц, від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19, від 05 травня 2020 року у справі № 761/218908/16-ц, від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц, від 22 вересня 2020 року у справі № 918/631/19.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Отже, рішення суб`єктів владних повноважень, до яких належать, зокрема, органи місцевого самоврядування, можуть бути підставами виникнення цивільних прав та обов`язків.

За статтею 16 ЦК України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Зміст нормативних актів щодо паювання земель сільськогосподарського призначення свідчить по те, що після паювання земель сільськогосподарського підприємства або сільськогосподарської організації у його членів виникає майнове право на виділення своєї частки в натурі (на місцевості).

Отже, зазначені норми матеріального права з самого початку визначали право громадянина на пай як право власності і майнове право.

Відтак право на земельну частку (пай), у тому числі отримане у порядку спадкування, є окремим об`єктом земельних відносин, а правовідносини щодо права власності на нього та перетворення права на земельну частку (пай) у право власності на земельну ділянку як річ є цивільними правовідносинами щодо зміни прав та обов`язків власника таких прав.

За таких обставин, спори, що виникають з приводу наявного права на земельну частку (пай) та його перетворення у право власності на земельну ділянку, є спорами щодо цивільних прав та обов`язків і мають розглядатися судами цивільної юрисдикції.

Саме факт перетворення наявного майнового права у право власності на земельну ділянку як річ відрізняє юрисдикцію цих спорів від спорів щодо отримання дозволу та/або на отримання земельної ділянки вперше за рахунок земель державної або комунальної власності.

При цьому не повинно впливати на визначення юрисдикції, чи дійсно особі належить право власності на земельну частку (пай), чи особа помиляється щодо наявності такого права, оскільки визначення наявності самого права та/або наявності його порушень здійснюється судом при розгляді справи по суті. Помилкове враження особи про наявність у неї права або про його порушення не впливає на юрисдикцію спору, яка визначається при прийнятті судом позовної заяви.

Не впливає також на юрисдикцію спору щодо земельної частки (паю) наявність спору із суб`єктом владних повноважень, оскільки реальний або уявний з боку позивача факт порушення суб`єктом владних повноважень його прав на земельну частку (пай) або його права на отримання замість майнового права на частку іншого права - права власності на річ, не перетворює ці правовідносини у публічно-правові.

Відповідні висновки були викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 542/1403/17.

2) В частині вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення Доманівської селищної ради, зобов`язання повторно розглянути заяву про виділення земельної ділянки:

З матеріалів справи вбачається, що з травня 1992 року по грудень 1995 року ОСОБА_1 працював та був членом КСП ім. Щорса.

21 лютого 1995 року, в процесі розпаювання земель, підприємство отримало Державний акт на право колективної власності на землю із додатком у вигляді списку осіб-членів підприємства, які мають право на земельну частку (пай), до якого позивач включений не був та, відповідно, не отримав сертифікат на право на земельну частку (пай).

З метою підтвердження свого права на пай у 2016 році ОСОБА_1 звернувся до Доманівського районного суду Миколаївської області з позовом до Доманівської районної державної адміністрації, Царедарівської сільської ради Доманівського району про визнання прав на земельну частку (пай).

Рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 21 жовтня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено у зв`язку з тим, що останній не довів той факт, що на час розпаювання земель він був членом КСП ім. Щорса, а також включення його до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай), тобто не довів наявність у нього права на пай.

Проте рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 24 листопада 2016 року рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 21 жовтня 2016 року було змінено. Підставою для відмови у задоволенні позову апеляційний суд визначив закінчення на момент звернення ОСОБА_1 до суду з відповідним позовом позовної давності. У вказаному рішенні апеляційний суд також констатував, що на час отримання КСП ім. Щорса Державного акту на право колективної власності на землю ОСОБА_1 був членом підприємства, а тому, незважаючи на не включення його до списку осіб-членів підприємства, які мають право на земельну частку (пай), набув відповідне право, в той же час пропустив строк на звернення до суду з метою підтвердження цього права.

З метою реалізації свого права 18 травня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Доманівської селищної ради Вознесенського району з заявою про виділення йому, як власнику земельного паю, в натурі (на місцевості) земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,83 га із земель комунальної власності Доманівської селищної ради Вознесенського району.

Проте Доманівська селищна рада Вознесенського району своїм рішенням від 08 вересня 2023 року за №72 відмовила позивачу у виділенні в натурі (на місцевості) земельної ділянки. Свою відмову Доманівська селищна рада Вознесенського району обґрунтувала вимогами ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 21 жовтня 2016 року та рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 24 листопада 2016 року у справі 475/484/16-ц, а також рекомендаціями постійної комісії з питань агропромислового комплексу, земельних відносин, планування території, охорони навколишнього природного середовища та раціонального використання природних ресурсів, архітектури та будівництва.

Таким чином, оскаржуване рішення прийняте з урахуванням вимог ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та містить необхідні мотиви його прийняття.

Що стосується законності цього рішення, то суд виходить з наступного.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п.п. 1, 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств.

Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості).

Право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією.

У разі виходу власника земельної частки (паю) з колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства за його заявою здійснюється відведення земельної ділянки в натурі в установленому порядку і видається державний акт на право приватної власності на цю земельну ділянку.

Після видачі громадянинові державного акта на право приватної власності на земельну ділянку сертифікат на право на земельну частку (пай) повертається до районної державної адміністрації (п.п. 5, 6 Указу).

Згідно ч.ч. 1, 5 ст. 25 ЗК України при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров`я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю).

Особи, зазначені у частині першій цієї статті, мають гарантоване право одержати свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості).

Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства.

Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю (п. 17 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом; громадяни та юридичні особи України, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай); громадяни України, евакуйовані із зони відчуження, відселені із зони безумовного (обов`язкового) або зони гарантованого добровільного відселення, а також громадяни України, що самостійно переселилися з територій, які зазнали радіоактивного забруднення, і які на момент евакуації, відселення або самостійного переселення були членами колективних або інших сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які проживають у сільській місцевості.

Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку.

Згідно ст. 2, ч.ч. 1, 2 ст. 3 вказаного Закону основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією.

Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Документом, що посвідчує право на земельну частку (пай) громадян України, зазначених в абзаці п`ятому частини першої статті 1 цього Закону, є трудова книжка члена колективного або іншого сільськогосподарського підприємства (за наявності) чи нотаріально засвідчена виписка з неї (за наявності) або відомості про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради.

Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості).

Сільські, селищні, міські ради в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості): розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок; приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості); уточняють списки осіб, які мають право на земельну частку (пай); тощо (ст. 5 Закону).

Відповідно до п.п 2, 3 «Порядку організації робіт та методики розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв)», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 лютого 2004 року №122 (зі змінами) організація робіт з розподілу земельних ділянок у межах одного сільськогосподарського підприємства між власниками земельних часток (паїв), які подали заяви про виділення належних їм земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), здійснюється відповідною сільською, селищною, міською радою за місцем розташування земельних ділянок згідно з проектом.

У разі виявлення після розробки проекту факту невключення одного чи кількох громадян, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку, спадкоємців права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, інших громадян та юридичних осіб України, які відповідно до законодавства набули право на земельну частку (пай), до списку власників земельних часток (паїв), на підставі якого був складений проект, сільська, селищна, міська рада може прийняти рішення про: внесення змін до проекту розробником документації із землеустрою з метою забезпечення громадян необхідною кількістю земельних ділянок (на підставі відповідного договору); надання зазначеним громадянам земельних ділянок із земель запасу чи резервного фонду у розмірі відповідної земельної частки (паю).

У разі неприйняття сільською, селищною, міською радою рішення щодо внесення змін до проекту або надання таких ділянок із земель запасу чи резервного фонду питання вирішується у судовому порядку.

Таким чином, підставою для прийняття відповідною сільською, селищною, міською радою рішення про виділення земельної ділянки у натурі (на місцевості) є звернення власника земельної частки (паю), право якого посвідчене відповідним правовстановлюючим документом, з відповідною заявою. При цьому закон встановлює вичерпний перелік документів, що підтверджують вказане майнове право особи, зокрема:

-сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією (основний документ, що посвідчує право на земельну частку (пай));

-свідоцтво про право на спадщину;

-посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай);

-рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Лише визначена законом категорія громадян (громадяни України, евакуйовані із зони відчуження, відселені із зони безумовного (обов`язкового) або зони гарантованого добровільного відселення, а також громадяни України, що самостійно переселилися з територій, які зазнали радіоактивного забруднення, і які на момент евакуації, відселення або самостійного переселення були членами колективних або інших сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які проживають у сільській місцевості) при подачі заяв при виділення паю в натурі звільнена від необхідності попереднього отримання окремого правовстановлюючого документа про право на земельну частку (пай). Для зазначеної категорії громадян для підтвердження їх майнового права достатнім є наявність трудової книжки члена колективного або іншого сільськогосподарського підприємства (за наявності) чи нотаріально засвідченої виписки з неї (за наявності) або відомостей про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Проте доказів, що позивач відноситься до вказаної категорії громадян, матеріали справи не містять.

За встановленого, для прийняття Доманівською селищною радою Вознесенського району рішення про виділення ОСОБА_1 , як власнику земельної частки (паю), в натурі (на місцевості) земельної ділянки, останній зобов`язаний був попередньо отримати та надати на підтвердження права власності на пай документ з переліку, передбаченого ч.ч. 1, 2 ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)».

Проте, як вбачається з копії заяви ОСОБА_1 від 18 травня 2023 року про виділення в натурі (на місцевості) земельної ділянки (на підставі якої було прийнято оскаржуване рішення), позивач такого документа (або його копії) до вказаної заяви не долучив.

Зокрема, до заяви було долучено: копії паспорта та ідентифікаційного коду позивача; копія трудової книжки ОСОБА_1 ; викопіювання з плану організації території; копії рішень місцевого та апеляційного судів, якими позивачу відмовлено у посвідченні його права на пай в судовому порядку.

Крім цього, суд констатує, що позивач взагалі не отримував жодного документа з переліку, передбаченого ч.ч. 1, 2 ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», який міг би підтвердити його право на земельну частку (пай).

Зокрема суд повторює, що позивач втратив можливість отримати правовстановлюючий документ на земельну частку (пай) в адміністративному чи іншому поряду. Водночас судовим рішенням ОСОБА_1 відмовлено у посвідченні права на пай у зв`язку зі зверненням до суду за захистом свого права з порушенням встановлених законом строків (позовної давності).

Таким чином, на час прийняття оскаржуваного рішення у відповідача були відсутні підстави для задоволення заяви позивача у зв`язку з фактичною відсутністю та ненаданням останнім документів, що підтверджують його право на земельну частку (пай) та були необхідними для виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості).

За встановленого, рішення від 08 вересня 2023 року №72 про відмову ОСОБА_1 у виділенні в натурі (на місцевості) земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва є законним та обґрунтованим, а тому підстави для його скасування з подальшим зобов`язанням Дорошівської сільської ради Вознесенського району повторно розглянути заяву позивача про виділення земельної ділянки відсутні.

Враховуючи наведене, позовні вимоги ОСОБА_1 слід залишити без задоволення.

В силу вимог ст. 141 ЦПК України також не підлягають відшкодуванню понесені позивачем судові витрати.

Керуючись ст.ст. 141, 258, 259, 263-265, 268, 282, 284, 289 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Доманівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області про визнання незаконним та скасування рішення Доманівської селищної ради, зобов`язання повторно розглянути заяву про виділення земельної ділянки відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 22 квітня 2024 року.

Суддя: О.В. Вуїв