КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 357/6658/23 Головуючий у 1 інстанції: Цукуров В.П.
провадження №22-ц/824/9039/2024 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

30 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Сушко Л.П.,

при секретарі: Курченко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Проценко Олени Вікторівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 січня 2024 року та на додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 лютого 2024 року та апеляційною скаргою Національного медичного університету імені О.О. Богомольця на додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного медичного університету імені О.О. Богомольця про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

в с т а н о в и в :

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, який обгрунтовував тим, що 15 квітня 2016 року він був прийнятий на роботу до Національного Медичного Університету імені О.О. Богомольця на 0,75 ставки асистента кафедри акушерства та гінекології післядипломної освіти Інституту післядипломної освіти від 18 квітня 2016 року до заміщення цієї посади за конкурсом.

Вказував, що 25 березня 2022 року ОСОБА_1 звільнили з посади доцента закладу вищої освіти кафедри акушерства та гінекології післядипломної освіти Інституту післядипломної освіти (повна ставка) у зв`язку зі скороченням чисельності працівників за п.1 ст.40 КЗпП України. Відраховано із заробітної плати ОСОБА_1 грошову компенсацію за використані дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого часу, а саме: Таб. №65847.201 - 56 календарних днів щорічної основної відпустки. Підстава: наказ НМУ імені О.О. Богомольця від 23.12.2021 року №954 «Про внесення змін до штатного розпису Університету», що підтверджується наказом №518/л від 25 березня 2022 року.

Наказ про звільнення від 25.03.2022 року позивач отримав 16 серпня 2022 року.

З наказу №56-в від 06 січня 2022 року вбачається, що ОСОБА_1 від 10 січня 2022 року до 06 березня 2022 року перебував у відпустці, що підтверджується довідкою

№120/9-736 від 06.10.2022 року.

Зазначав, що 06 березня 2022 року ОСОБА_1 вийшов з відпустки і приступив до виконання своїх посадових обов`язків, пропрацював на займаній посаді до 25 березня 2022 року, тобто 14 днів, однак йому за цей період не була виплачена заробітна плата. Оскільки відповідачем з його заробітної плати за цей період були проведені відрахування. Даний факт підтверджується випискою, з якої вбачається, що НМУ імені О.О.Богомольця нарахував ОСОБА_1 борг у розмірі 40 625,50 гривень у зв`язку з тим, що він в січні місяці перебував у відпустці.

16 серпня 2022 року був винесений наказ №1508-л «Про внесення змін до наказу від 25.03.2022 року №518/л», в якому зазначено, що у зв`язку з технічною помилкою у наказі від 25.03.2022 року №518/л «Про звільнення ОСОБА_1 », відповідно до статті 44 та пункту 2 ст.127 КЗпП, наказано: 1) внести зміни до наказу від 25.03.2022 року №518/л «Про звільнення ОСОБА_1 » шляхом викладення абзацу 2 та 3 у новій редакції: «Здійснити виплату вихідної допомоги ОСОБА_1 у розмірі середнього місячного заробітку»; 2) у інших частинах наказ від 25.03.2022 №518/л «Про звільнення ОСОБА_1 » залишити без змін.

З даного наказу вбачається, що другий абзац наказу №518/л від 25.03.2022 року не скасовано, а саме, щодо «відрахування із заробітної плати ОСОБА_1 грошової компенсації за використані дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого часу».

З наказом №1508-л від 16.08.2022 року «Про внесення змін до наказу від 25.03.2022 року №518/л» ОСОБА_1 ознайомлений не був та даний наказ йому направлений не був.

Позивачу 09 вересня 2022 року було виплачено вихідну допомогу в розмірі середньої заробітної плати в розмірі 27051,01 гривень, що підтверджується довідкою АТ КБ «ПриватБанк».

А також, 09 березня 2023 року ОСОБА_1 було донараховано заборгованість по заробітній платі за березень 2022 року у розмірі 8 827,53 гривень, що підтверджується довідкою АТ КБ «ПриватБанк».

З довідки про доходи вбачається, що в листопаді 2021 року заробітна плата позивачу нарахована у розмірі 29 418,81 гривень, у грудні 2021 року заробітна плата нарахована у розмірі 31 789,42 гривень, середньомісячна заробітна плата складає 30 604,12 гривень, тобто середньоденна заробітна плата становить 1 391,10 гривень (29 418,81 + 31 789,42 / 44 (кількість відпрацьованих днів). Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період від 25.03.2022 року до 09.03.2023 року (251 день затримки розрахунку при звільненні), становить 349 166,10 гривень (251 день затримки х 1391,10 гривень).

Отже, оскільки позивачу при звільненні з роботи не були виплачені всі належні до сплати суми, на його думку, на підставі статті 117 КЗпП України з Відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 349 166,10 гривень.

З огляду на викладене позивач просив суд стягнути з Національного Медичного Університету імені О.О.Богомольця на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період від 25 березня 2022 року до 09 березня 2023 року у розмірі 349 166,10 гривень.

26.09.2023 року до канцелярії суду представником позивача подано позовну заяву (в новій редакції про збільшення позовних вимог), яка за своїм змістом є заявою про збільшення позовних вимог. У заяві представник позивача просив суд стягнути з НМУ імені О.О.Богомольця на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період від 25.03.2022 року до 09.03.2023 року в розмірі 486885,00 гривень. Із посиланням на довідку про доходи зазначив, що в листопаді 2021 року заробітна плата нарахована в розмірі 29418,81 гривень, в грудні 2021 року заробітна плата нарахована в розмірі 31789,42 гривень, середньомісячна заробітна плата складає 30604,12 гривень, тобто середньоденна заробітна плата становить 1391,10 гривень (29418,81 + 31789,42 / 44 (кількість відпрацьованих днів).

Таким чином, вважає, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.03.2022 року по 09.03.2023 року (350 днів (календарних) затримки розрахунку при звільненні), становить 486 885 гривень (350 днів затримки х 1391,10 гривень).

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 січня 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Національного Медичного Університету імені О.О. Богомольця на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період від 25.03.2022 року до 09.03.2023 року в розмірі 90 000 гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Національного Медичного Університету імені О.О. Богомольця на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 646,17 гривень.

31 січня 2024 року до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від представника позивача засобами поштового зв`язку надійшла заява про ухвалення додаткового рішення.

В своїй заяві представник позивача просив ухвалити додаткове рішення у справі та вирішити питання про розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом справи в сумі 40 000 гривень.

Додатковим рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 лютого 2024 року заяву представника позивача - адвоката Проценко О.В. про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.

Ухвалено додаткове рішення у цивільній справі №357/6658/23 за позовом ОСОБА_1 до Національного Медичного Університету імені О.О. Богомольця про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнуто з Національного Медичного Університету імені О.О. Богомольця на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 392 гривень.

В іншій частині вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі адвоката Проценко О.В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 січня 2024 року та на додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 лютого 2024 року з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позов задовольнити повністю, а саме: стягнути з Національного Медичного Університету імені О.О.Богомольця на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період від 25.03.2022 року до 09.03.2023 року в розмірі 486 885 грн.

Скасувати додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 лютого 2024 про стягнення судових витрат у справі №357/6658/23 за позовом ОСОБА_1 до Національного Медичного Університету імені О.О.Богомольця про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та ухвалити нове рішення, яким заяву про стягнення судових витрат задовольнити повністю, а саме:

стягнути з Національного Медичного Університету імені О.О.Богомольця на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 40 000 гривень.

Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у справі, які складаються із судового збору у розмірі 5237 грн 42 коп. та адвокатських витрат у розмірі 30 000 гривень.

Скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не врахував, що 25 березня 2022 року відповідач видав наказ про звільнення позивача в якому вказав, що із заробітної плати ОСОБА_1 необхідно відрахувати грошову компенсацію за використані дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого часу, а саме: Таб. №65847.201 - 56 календарних днів щорічної основної відпустки.

Тобто, відповідач виніс незаконний наказ, яким зобов`язав позивача повернути кошти, які йому були нараховані у зв`язку з відпусткою, не виплатив вихідну допомогу при звільненні, а виплатив її аж 09.09.2022 року, а також не виплатив заробітну плату за березень 2022 року, а виплатив її аж 09.03.2023 року.

Вказує, що позивач є пенсіонером та переселенцем від 2014 року, а всі дії відповідача призвели позивача до скрутного матеріального ставища, оскільки він не міг працевлаштуватися, так як в нього була відсутня трудова книжка, а не міг її отримати, оскільки йому необхідно було повернути відповідачу кошти за використані дні відпустки, про що відповідач зазначив у наказі про звільнення від 25.03.2022 року.

Вважає, що відповідач шахрайськими діями займався здирництвом за видачу трудової книжки та пограбував позивача.

Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права працівника на оплату праці.

Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання у право, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

Позивач вважає, що принцип пропорційності, який полягає у відсотковому співвідношенні до виплаченої заробітної плати юридично необґрунтованим, застосування принципу співмірності є правом, а саме: право суду може бути застосоване при наступних умовах: пропорційність невиплаченої суми при звільненні до середньої зарплати складає 117,234%, а суд в вказує 18,48%, що не відповідає дійсності. Відповідач систематично порушує права позивача, що призвело до значних матеріальних втрат (522 400 грн), які перевищують суми вимог по позову.

Враховуючи вище сказане, суд безпідставно та необґрунтовано прийняв вище вказане рішення, бо має бути баланс справедливості між позивачем та відповідачем, а все прийняте йде на користь відповідача (якщо коротко, відповідач протягом 350 днів порушував законні вимоги на отримання винагороди - заробітної плати та компенсації, а суд своїми діями фактично виправдав неправомірні дії відповідача).

Щодо витрат на правову допомогу вважає за необхідне зазначити, що розмір понесених позивачем витрат на правничу допомогу є цілком співмірним зі складністю справи та виконаних робіт/наданих послуг; часом витраченим на виконання відповідних робіт/наданих послуг; обсягом наданих послуг та виконаних робіт; участю в судових засіданнях, підготовкою документів по справі допитуванням свідків по справі; наданням усних консультацій з приводу спірних правовідносин; визначенням стратегії захисту та приведенням до аналогічних правовідносин; часом затраченим на прибуття та витратами на дорогу до суду (враховуючи віддаленість від місця здійснення адвокатської діяльності «м. Біла Церква»).

Враховуючи значний час, який потрібно було витратити на підготовку справи, надання консультації, підготовку процесуальних документів, та часу зайнятого в судових засіданнях, вважає витрати виражені у твердій грошовій сумі та стаж адвоката, який складає 11 років, є співмірними затраченому часу.

Поряд із цим вважає необхідним зазначити, що саме не бажання відповідача врегулювати спір мирним шляхом призвело до розгляду справи в суді, що обумовило з ОСОБА_1 понести судові витрати по справі.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, слід виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

В апеляційній скарзі Національного Медичного Університету імені О.О.Богомольця на додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 лютого 2024 року з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким відмовити ОСОБА_1 в ухваленні додаткового рішення.

Скарга обґрунтована тим, що Білоцерківським міськрайонним судом Київської області при ухваленні додаткового рішення були проігноровані аргументи відповідача щодо відсутності поважних причин подання доказів, що підтверджують розмір понесених судових витрат до закінчення судових дебатів у відповідності до статті 246 ЦПК України, окрім того, представником позивача не було надано доказів, що підтверджують, що заявлені витрати на професійну правничу допомогу пов`язані саме зі справою №357/6658/23, так як із заявою про ухвалення додаткового судового рішення відсутні докази, що дозволяють ідентифікувати приналежність поданих документів саме до справи про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

На підтвердження вищезазначених аргументів відповідачем були наведені висновки Верховного Суду, проте суд не дослідив та не навів аргументів щодо неврахування при винесенні додаткового судового рішення висновків суду, зазначених відповідачем у запереченнях.

Вказує, що особа, яка подає заяву про відшкодування понесених судових витрат зобов`язана надати суду докази на підтвердження обставин на які посилається.

Так, заяві про ухвалення додаткового судового рішення представник позивача просить стягнути на його користь судові витрати у розмірі 40 000 грн, та зазначає, що «враховуючи, що сторонам не було відомо коли буде остаточне рішення по справі завчасно ці документи не виникло можливим долучити до матеріалів справи».

До вищевказаної заяви додає:

1) Договір про надання правничої допомоги №23 від 22.03.2022 року.

2) Додаток до договору №1 від 22.09.2022 року.

3) Договір № 8 від 08.02.2023 року.

4) Касовий ордер № 2 від 29.01.2024 року.

Проте, слухання справи №357/6658/23 здійснювалося із повідомленням (викликом) сторін, представник позивача був присутній в судовому засіданні, додані документи до заяви такі як, договір №23 від 22.03.2022 року, додаток до цього договору, на який посилається представник позивача як на встановлений розмір коштів, що підлягають сплаті за надання правової допомоги (де вказано фіксований розмір гонорару, тобто визначений сторонами завчасно та який не підлягає зміні незалежно від кількості судових засідань, поданих процесуальних документів, тощо), та підтверджує те, що на момент судового засідання по даній справі в позивача були наявні докази на підтвердження судових витрат.

Зазначає, що посилання представника позивача про неможливість подати такі докази у зв`язку із тим, що сторонам не було відомо коли буде остаточне рішення є неповажними. Так як під поважними причинами необхідно розуміти лише ті обставини, які були чи є об`єктивно непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, пов`язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали своєчасне подання необхідних доказів. Необізнаність про порядок розгляду судової справи в порядку спрощеного провадження не є обґрунтованою підставою для невчинення процесуальних дій в рамках відповідної стадії цивільного процесу. Доказів, щодо поважності пропуску строку на вчинення відповідної процесуальної дії, також суду не надавалося.

Звертає увагу суду, що згідно договору Адвокатське об`єднання зобов`язується надати правову допомогу по усіх цивільних, господарських, адміністративних, кримінальних справах, а також у справах про адміністративні правопорушення. Згідно додатку №1 до Договору вартість послуг за консультування, аналіз судової практики, факти ризику, підготовку документів для суду першої інстанції забезпечення (заяви, клопотання, письмові пояснення, запити та інші необхідні процесуальні документи, опитування свідків підготовка до судового розгляду у трудовому спорі.

За який саме трудовий спір ОСОБА_1 сплатив 40 000 грн адвокату, не встановлено, в усіх поданих документах адвокатом Проценко О.В. відсутня будь-яка інформація, що дозволяє ідентифікувати, що ці витрати пов`язані саме зі справою № 357/6658/23.

Більше того, в Білоцерківському міськрайонному суді Київської області розглядалася справа №357/10797/22 за позовом ОСОБА_1 до НМУ імені О.О. Богомольця про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, в якій представлення інтересів позивача здійснював також адвокат Кузьменко Є.А. згідно Договору №23-К від 22.09.2022 року, де також просив стягнути витрати на правову допомогу у розмірі 40 000 грн. Тобто, представлення інтересів ОСОБА_1 також здійснювалося по трудовому спорі, за які саме послуги була здійснена оплата, відповідачу невідомо встановити дані обставини згідно доданих представником позивача документів також не вбачається за можливе.

Таким чином, з огляду на вищенаведене та враховуючи вищезазначені висновки Верховного Суду представником позивача, не надано жодних доказів, що підтверджують витрати на правничу допомогу саме по справі № 357/6658/23, проте, суд першої інстанції не надав правову оцінку аргументам відповідача, у зв`язку з ним вважали додаткове судове рішенням таким, що суперечить нормам чинного законодавства, принципам верховенства права та справедливості.

Таким чином, з огляду на вищенаведене, докази, що підтверджують розмір понесених витрат до закінчення судових дебатів відповідно до норм ЦПК України не надано, поважні причини пропуску неподання не наведено. Подані адвокатом Проценко О.В. документи не підтверджують, що саме по даній справі ОСОБА_1 здійснювалися витрати на правову допомогу, копія квитанції прибуткового касового ордеру також не дає змоги ідентифікувати за які послуги здійснювалася оплата, так як відповідно до договору про надання правничої допомоги повноваження на представлення інтересів ОСОБА_1 адвокатським об`єднанням розповсюджується на широке коло правових відносин, та ставить під сумнів реальність понесення таких витрат саме по справі №357/6658/23.

Представник відповідача ОСОБА_3 подав до апеляційного суду відзиви, в яких просить залишити рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 січня 2024 року без змін, задовольнити апеляційну скаргу Національного медичного університету імені О.О. Богомольця та скасувати додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 лютого 2024 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення. В іншій частині апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Вказує, що представником позивача, не надано жодних доказів, що підтверджують витрати на правничу допомогу саме по справі №357/6658/23, проте, суд першої інстанції не надав правову оцінку аргументам відповідача, у зв`язку з чим вважає додаткове судове рішенням таким, що суперечить норм чинного законодавства, принципам верховенства права та справедливості.

Зазначає, що докази, що підтверджують розмір понесених витрат до закінчення судових дебатів відповідно до норм ЦПК України не надано, поважні причини пропуску неподання не наведено, а подані адвокатом Проценко О.В. документи не підтверджують, що саме по даній справі ОСОБА_1 здійснювалися витрати на правову допомогу, а саме: копія квитанції прибуткового касового ордеру, також не дає змоги ідентифікувати, за які саме послуги здійснювалася оплата, так як відповідно до договору про надання правничої допомоги повноваження на представлення інтересів ОСОБА_1 адвокатським об`єднанням, розповсюджується на широке коло правових відносин та ставить під сумнів реальність понесення таких витрат саме по справі № 357/6658/23.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що спірні правовідносини виникли між сторонами 26 березня 2022 року, тобто з дня, наступного за днем звільнення позивача та не виплати роботодавцем належних йому сум, і тривали до 09 березня 2023 року, тобто дня здійснення відповідачем повного розрахунку з останнім. Проте, суд застосував принцип співмірності і зменшив розмір відшкодування позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до суми 90 000 гривень.

Ухвалюючи у справі додаткове рішення, суд першої інстанції зазначав, що на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу: копія договору про надання правничої допомоги №23-К від 22.09.2022, копія додатку №1 від 22.09.2022 року до договору про надання правничої допомоги №23-К від 22.09.2022 року; копія договору про співпрацю надання правничої допомоги №24-К від 08.02.2023 року; квитанція до прибуткового касового ордера №2 від 29.01.2024 року (а.с.170). Крім того, відповідно до п.2 додатку №1 від 22.09.2022 року до договору про надання правничої допомоги №23-К від 22.09.2022 року підготовка документів в суді першої інстанції , участь у судових засіданнях незалежно від їх кількості складає 40 000 гривень.

Ухвалені судом рішення зазначеним вимогам відповідають.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що 15.04.2016 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу до Національного Медичного Університету імені О.О. Богомольця на 0,75 ставки асистента кафедри акушерства та гінекології післядипломної освіти Інституту післядипломної освіти з 18.04.2016 року до заміщення цієї посади за конкурсом.

25.03.2022 року ОСОБА_1 було звільнено з посади доцента закладу вищої освіти кафедри акушерства та гінекології післядипломної освіти Інституту післядипломної освіти (повна ставка) у зв`язку зі скороченням чисельності працівників, п.1 ст.40 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 від 05.04.1980 року.

Встановлено, що від 10.01.2022 року до 06.03.2022 року позивач перебував у відпустці.

Наказом Національного Медичного Університету імені О.О.Богомольця від 25.03.2022 року №518/л «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача було звільнено із займаної посади від 25.03.2022 року у зв`язку зі скороченням чисельності працівників за п.1 ст.40 КЗпП України. Відраховано із його заробітної плати грошову компенсацію за використані дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого часу, а саме: Таб. №65847.201 - 56 календарних днів щорічної основної відпустки. Підстава: наказ НМУ імені О.О. Богомольця від 23.12.2021 року №954 «Про внесення змін до штатного розпису Університету».

Із указаним наказом позивач був ознайомлений 16.08.2022 року, що підтверджується його особистим підписом на його копії.

Згідно наказу від 16.08.2022 року №1508-л «Про внесення змін до наказу від 25.03.2022 року №518/л» у зв`язку з технічною помилкою у наказі від 25.03.2022 року №518/л «Про звільнення ОСОБА_1 », відповідно до статті 44 та пункту 2 ст.127 КЗпП України, наказано: 1) внести зміни до наказу від 25.03.2022 року №518/л «Про звільнення ОСОБА_1 » шляхом викладення абзацу 2 та 3 у новій редакції: «Здійснити виплату вихідної допомоги ОСОБА_1 у розмірі середнього місячного заробітку»; 2) у інших частинах наказ від 25.03.2022 №518/л «Про звільнення ОСОБА_1 » залишити без змін (а.с. 17).

За розрахунковим листом позивача за серпень 2022 року відповідачем було їй виплачено 27051,01 гривень.

09.09.2022 року позивачу відповідачем було виплачено вихідну допомогу у розмірі середньої заробітної плати в розмірі 27051,01 гривень, що підтверджується довідкою АТ КБ «ПриватБанк».

09.03.2023 року позивачу відповідачем було донараховано заборгованість по заробітній платі за березень 2022 року у розмірі 8827,53 гривень, що підтверджується довідкою АТ КБ «ПриватБанк».

Відповідно до довідки про доходи від 25.10.2022 року №249 у листопаді 2021 року заробітна плата позивача складала 29418,81 гривень, у грудні 2021 року - 31789,42 гривень.

Позивач з посиланням на довідку про доходи, зазначає, що в листопаді 2021 року його заробітна плата нарахована в розмірі 29418,81 гривень, в грудні 2021 року - в розмірі 31789,42 гривень, середньомісячна заробітна плата складає 30604,12 гривень, тобто середньоденна заробітна плата становить 1391,10 гривень (29418,81 + 31789,42 / 44 (кількість відпрацьованих днів).

Отже, на його думку розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період від 25.03.2022 року до 09.03.2023 року (350 днів (календарних) затримки розрахунку при звільненні), становить 486885,00 гривень (350 днів затримки х 1391,10 гривень). Вважає, що до його відносин із відповідачем має бути застосовано ст.117 КЗпП України у редакції Закону №3248-IV від 20.12.2005 року, тобто без обмеження шестимісячним строком проведення відповідних виплат.

Відповідач вважає, що затримка у розрахунку утворилася за період від 26.03.2022 року (перший день після звільнення) до 26.09.2022 року (із врахуванням шестимісячного обмеження). За таких умов розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 182234,10 гривень, із розрахунку: загальна кількість робочих днів за вищевказаний період становить 131 день, 1391,10 (середньоденний заробіток) х 131 (кількість днів затримки) = 182234,10 гривень. Не заперечує, що остаточний розрахунок з позивачем відбувся 09.03.2023 року, коли відповідач довідався про наявність спору щодо невиплаченої частини заробітної плати. Вважає, що до його відносин з відповідачем має бути застосовано ст.117 КЗпП України у редакції Закону №2352-IX від 01.07.2022 року, тобто із врахуванням обмеження шестимісячним строком проведення відповідних виплат середнього заробітку працівникові за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Із посиланням на правові висновки Верховного Суду, під час визначення суми, що підлягає до виплати працівнику просив враховувати зокрема такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. З огляду на наведене просив суд задовольнити позовні вимоги до себе частково та стягнути з НМУ імені О.О. Богомольця середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 15000 гривень.

Саме виплата відповідачем позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає предмет спірних правовідносин у даній справі.

Відповідно до приписів статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, згідно змісту пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Стаття 13 Конвенції гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі. А статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, до якого згідно з практикою Суду відносяться й грошові кошти.

У пункті 36 рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов і Купчик проти України», Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке, відповідно до практики Суду, включає не тільки право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Така сама правова позиція викладена Європейським судом з прав людини й у пункті 50 рішення від 13 січня 2011 року у справі «Чуйкіна проти України» та інших.

За ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Правовий висновок щодо наявності права суду застосувати принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та зменшити відповідну суму, було викладено у постанові Верховного Суду 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц.

Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України).

Відповідно до частин третьої-четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно правил в ч.ч.1, 3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

За ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, з аналізу наведених норм процесуального та матеріального права вбачається, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів (Постанова Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі №450/1686/17).

Верховний Суд також неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

У частині третій статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 12 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та чч. 1, 3 ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється.

Рішенням Конституційного Суду України від 12.07.2019 року №5-р(I)/2019 закріплено, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акту законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування.

За ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Згідно правил ч.1, 2 ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно - ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Відповідно до статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі, коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

За приписами ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

За правилами ст.117 КЗпП України (в редакції Закону № 3248-IV від 20.12.2005 року, тобто на момент виникнення спірних правовідносин) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно зі ст.117 КЗпП України (в редакції Закону №2352-IX від 01.07.2022 року) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до статті 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі, коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Згідно з ч.1 ст.24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника до закінчення робочого року, за який він уже одержав відпустку повної тривалості, для покриття його заборгованості власник або уповноважений ним орган провадить відрахування із заробітної плати за дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року.

За правилами п.4 ч.2 ст.24 Закону України «Про відпустки» відрахування, передбачене частиною першою цієї статті, не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи у зв`язку з змінами в організації виробництва та праці, в тому числі ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємства, скороченням чисельності або штату працівників.

Судом у дані справі вірно встановлено та сторонами не заперечувалося, що спірні правовідносини виникли між сторонами 26.03.2022 року, тобто від дня, наступного за днем звільнення позивача та не виплати роботодавцем належних йому сум, і тривали до 09.03.2023 року, тобто дня здійснення відповідачем повного розрахунку з останнім.

Також, суд першої інстанції вірно врахував такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати та застосував принцип співмірності і зменшив розмір відшкодування позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до суми 90 000 гривень.

Ухвалюючи у справі додаткове рішення, суд першої інстанції вірно вважав, що з урахуванням принципу пропорційності та з огляду на задоволення позовних вимог у розмірі 18,48%, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто, у сумі 7392,00 гривень (40000,00 грн. х 18,48%), оскільки вказані витрати підтверджуються належними та допустимими доказами, а саме: копією договору про надання правничої допомоги №23-К від 22.09.2022 року, копією додатку №1 від 22.09.2022 року до договору про надання правничої допомоги №23-К від 22.09.2022 року, копією договору про співпрацю надання правничої допомоги №24-К від 08.02.2023 року, та квитанцією до прибуткового касового ордера №2 від 29.01.2024 року.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а судові рішення залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу адвоката Проценко Олени Вікторівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 січня 2024 року та додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 лютого 2024 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу Національного медичного університету імені О.О.Богомольця залишити без задоволення.

Додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 08 травня 2024 року.

Головуючий:

Судді: