Справа № 226/621/24

Провадження № 2/226/203/2024
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

17 квітня 2024 року Димитровський міський суд Донецької області у складі:

головуючої судді Коваленко Т.О.,

за участю секретаря Лазарєвої В.В.

учасники судового провадження:

позивач ОСОБА_1 (не з`явився),

представник відповідача ОСОБА_2 (не з`явився),

відповідач представник ОСОБА_3 не з`явилася,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середньої заробітної плати за затримку розрахунку та моральної шкоди,

у с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , звернувся із позовом до відповідача Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середньої заробітної плати за затримку розрахунку та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що в період з 19.04.2004 по 28.12.2023 він перебував у трудових відносинах з Державним підприємством «Вугільна компанія «Краснолиманська». 28.12.2023 року його було звільнено за п. 2 ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України за станом здоров`я. На даний час відповідач не проводить виплати заборгованості із заробітної плати, незважаючи на його вимоги. Інформації про розмір заборгованості та середній заробіток відповідач на надає, ані на звернення позивача, ані на адвокатський запит. Він є інвалідом 1-ї групи, так як має онкологічне захворювання. Відповідач порушив його право на отримання заробітної плати, завдає позивачу моральну шкоду. Він має обмежений час на життя у зв`язку із захворюванням. Та потребує лікування, яке є витратним, але відповідач не віддає в добровільному порядку його заробітну плату. Тому, знаходячись у скрутному матеріальному становищі, без грошей та належного лікування, він розуміє, що від цього час його життя скочується ще. Думки про це ще більше пригнічують його. Просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі та середньоденний заробіток за затримку розрахунку в розмірі 500000 грн, моральну шкоду у розмірі 500000 грн, понесені ним судові витрати та витрати на професійну правничу допомогу.

Ухвалою судді від 12.03.2024 року у справі відкрито провадження та призначено її розгляд у загальному позовному провадженні.

08.04.2024 підготовка справи до розкляду завершена, призначений судовий розгляд 18.04.2024.

Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, про дату та час розгляду справи сповіщені належним чином, у позовній заяві просили суд розглядати справу за відсутності сторони позивача.

Представник відповідача у судове засідання не з`явилася, про дату та час розгляду справи судом відповідач сповіщений належним чином, надав до суду відзив, в якому зазначив, що позовні вимоги визнає частково. Позивач звільнений з підприємства 28.12.2023 за п.2 ч.1 ст.40 КЗпП України у зв?язку з виявленою невідповідністю займаній посаді за станом здоров?я, що підтверджується п.25 трудової книжки позивача, яку останній додав у якості доказу до позовної заяви. Позивач у день звільнення 28.12.2023 не працював. Був відсутній на роботі у зв?язку з тимчасовою непрацездатністю, що підтверджується: 1) відміткою «бл» (больничный лист) у графі «Причина»; 2) відомостями «бл 8940884 с 16.12-28.12 у графі «Коментар», які зазначені у довідці про відмітки з відділу контролю табельного обліку від 20.03.2024. Згідно ст.116 КпП України - при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред?явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Після звільнення Позивач повинен був звернутися до каси бухгалтерії з письмовою заявою для проведення із ним повного розрахунку. Але, з невідомих причин, позивач до бухгалтерії не звернувся та остаточний розрахунок, який належним чином був нарахований на день його звільнення, не отримав. Не звертався він до бухгалтерії підприємства або до керівництва підприємства з вимогою про розрахунок і в подальшому. В заяві про звільнення вимоги про остаточний розрахунок також не має. Виходячи з викладених вище підстав вбачається, що у діях відповідача виключається вина стосовно невиплати сум належних позивачу при звільненні, оскільки сам позивач порушив вимоги ст.116 КЗпП України, коли не подав відповідачу вимогу про проведення розрахунку при звільненні. Крім того, при звільненні позивачу нарахована заборгованість по заробітній платі: за грудень 2019 року - 474,72 грн (після утримання обов`язкових податків та зборів), за лютий 2020 року 15191,37 грн (після утримання обов`язкових податків та зборів), за березень 2020 року 16076,83 грн (після утримання обов`язкових податків та зборів), за квітень 2020 року 13167,27 грн (після утримання обов`язкових податків та зборів), за квітень 2021 року 2876,97 грн (після утримання обов`язкових податків та зборів), за травень 2021 року 8158,86 грн (після утримання обов`язкових податків та зборів), за червень 2021 року 204,89 грн (після утримання обов`язкових податків та зборів), за липень 2021 року 7,54 грн (після утримання обов`язкових податків), за серпень 2021 pоку 109,99 грн (після утримання обов`язкових податків та зборів), за грудень 2023 року 195161,28 грн (після утримання обов`язкових податків та зборів), яка є компенсацією за невикористану відпустку. Усього -

251429,72 грн. Відповідач у повному обсязі не визнає позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 500000,00 грн з наступних підстав. Вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку у розмірі 500000,00 грн мають сугубо абстрактне визначення. Позивач замість точного визначення періоду та розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення, зазначив розпливчате обґрунтування у вигляді «Середній заробіток за ст.117 КЗПП України позивач оцінює у 500 000 грн». Неточність позовних вимог, яка виразилася у невизначені початку та кінця періоду затримки розрахунку унеможливлює процес встановлення точної кількості робочих днів за такий період, що в подальшому призводить до неможливості встановлення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Крім того, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні нe входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника. На підставі вищевикладеного, позовні вимоги позивача у частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не відповідають вимогам чинного законодавства, а тому не підлягають задоволенню. Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строків розпочинається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов?язано його початок. Враховуючи той факт, що позивач не працював у день звільнення, то мав би направити відповідачу вимогу про проведення з ним розрахунку після звільнення, як це вимагають норми ст.116 КЗпП України. Та за таких умов, датою виникнення затримки розрахунку при звільненні був би наступний день, після отримання відповідачем такої вимоги. Однак, позивач не спрямовував відповідачу жодної вимоги про проведення з ним розрахунку. Відповідач дізнався про таку вимогу позивача під час отримання ухвали, тобто 18.03.2024 року. За таких умов, датою виникнення затримки розрахунку при звільненні слід вважати - 19.03.2024 року (наступний день після отримання ухвали). Відповідач у повному обсязі не визнає позовні вимоги позивача у частині відшкодування моральної шкоди у розмірі 500000,00 грн. У позовній заяві зазначено «позивач є інвалідом 1-ї групи, так як має онкологічне захворювання. Відповідач порушуючи право позивача на отримання заробітної плати, завдає позивачу моральну шкоду. Позивач має обмежений час на життя у зв`язку із захворюванням. Та потребує лікування, яке є витратним, але відповідач не віддає в добровільному порядку заробітку плату позивача. Тому, знаходячись у скрутному матеріальному становищі, без грошей та належного лікування, позивач розуміє, що від цього час ного життя скочується ще. Думки про це ще більше пригнічують позивача. Моральну шкоду позивач оцінює у розмірі 500000 грн». Відповідач щиро співчуває позивачу та бажає найскорішого поліпшення стану здоров?я, однак все ж таки вважає, що позивач своєю хворобою намагається частково ввести суд в оману. Наданими доказами до позовної заяви спростовуються деякі твердження позивача, а саме у частині того, що його час на життя є обмеженим. Оскільки з довідки до акту МСЕК вбачається, що І групу інвалідності встановлено до 01.01.2026 та 28.12.2025 останній підлягає черговому переогляду. Тобто, таке заключення МСЕК дає надію на те, що загальний стан здоров`я позивача до 2026 року може змінитися у позитивну сторону. Під час вивчення доказів вбачається, що позивачем не долучено жодного доказу у вигляді: 1) фіскальних чеків на придбання ліків або за оплату проведених медичних досліджень, 2) медичних висновків про зміни у позивача психофізичного стану та плану реабілітації. Тобто, усі наведені вище свідчення вказують на те, що позивачем не доведено факту того, що відповідач спричинив йому моральних страждань, а тому вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди у розмірі 500000,00 грн є необґрунтованими та безпідставними, а тому не підлягають задоволенню. Відповідач частково визнає позовні вимоги стосовно стягнення з відповідача на користь позивача понесених судових витрат. Позивач зазначає, що при зверненні до суду із позовом ним сплачено мінімальний розмір судового збору. У зв?язку із тим, що вимоги позивача щодо стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені підлягають частковому задоволенню, тому не має законних підстав для стягнення з відповідача на користь позивача сплаченого ним судового збору у повному обсязі. Зазначену суму слід розподілити між сторонами пропорційно розміру задоволених вимог. Відповідач у повному обсязі не визнає позовні вимоги у частині стягнення судових витрат передбачених на правову допомогу. В порушення ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України, ч. 4 ст. 137 ЦПК України на підтвердження витрат, понесених на правову допомогу до позовної заяви позивачем не додано жодного підтверджуючого документу. Відповідач вважає зазначений розмір витрат на надання правової допомоги у сумі щонайменше 10000,00 грн завищеним та таким, що не відповідає критеріям обґрунтованості, складності справи і розумної необхідності. Для включення витрат у суму вартості адвокатських послуг має бути встановлено, що ці витрати були необхідними і фактично понесеними, з метою запобігти порушенню або отримання відшкодування за встановлене порушення, а також що сума витрат була розумною. У зв?язку із вищевикладеним, факт надання позивачу правової допомоги нічим не підтверджується. Тому заявлені вимоги щодо стягнення витрат по правовій допомозі не підлягають задоволенню. Просить позовні вимоги задовольнити частково, а саме стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі у розмірі 251429,72 грн (без відрахування з цієї суми обов`язкових до сплати сум податків та зборів) та судовий збір, який буде пропорційним розміру задоволених позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що позивач з 19.04.2004 по 28.12.2023 перебував у трудових відносинах із відповідачем, був звільнений за п. 2 ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України за станом здоров`я (а.с. 8-12).

Згідно довідки відповідача № 01/11-66/6 від 01.04.2023, загальна сума заборгованості по заробітній платі становить 251429,72 грн, в тому числі за грудень 2019 року - 474,72 грн за лютий 2020 року 15191,37 грн, за березень 2020 року 16076,83 грн, за квітень 2020 року 13167,27 грн, за квітень 2021 року 2876,97 грн, за травень 2021 року 8158,86 грн, за червень 2021 року 204,89 грн, за липень 2021 року 7,54 грн, за серпень 2021 pоку 109,99 грн, за грудень 2023 року 195161,28 грн (компенсація за невикористану відпустку). Суми заборгованості з виплати заробітної плати вказані після утримання обов`язкових податків та зборів (додаток до відзиву).

Згідно довідки відповідача № 01/11-66/7 від 01.04.2023 року, середньоденна заробітна плата позивача становить 1769,89 грн (додаток до відзиву). Заперечень щодо визначеного відповідачем розміру середньоденного заробітку позивача, від сторін не надходило.

Згідно довідки про відмітки таб.№ 1222 ОСОБА_1 , в день звільнення 28.12.2023 знаходився на лікарняному (додаток до відзиву).

Позивач ОСОБА_1 із 28.12.2023 визнаний особою з інвалідністю за загальним захворюванням. Має діагнози: злоякісне ураження бронхів та легень (а.с.13-19).

За змістом положень статей 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справу на підставі доказів, поданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до статті 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

При звільненні працівника, на підставі положень статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У випадку невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені законодавством підприємство, установа, організація повинна виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців, тому суд вважає, що є підстави для стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченої йому заборгованості по заробітній платі в сумі 251429,72 грн та середнього заробітку за несвоєчасну виплату відповідачем належних сум з наступного дня після пред`явлення позивачем вимоги про розрахунок (у день звільнення позивач знаходився на лікарняном), а саме 07.03.2024 (день реєстрації позову в суді, оскільки відповідачем доказів про день отримання вимоги суду не надано) по день ухвалення рішення суду, а саме 18.04.2024 року.

Діюче трудове законодавство передбачає безальтернативний обов`язок виплати належних працівникові сум при його звільненні, це законодавство встановлює і пов`язує юридичну відповідальність за порушення даних вимог законодавства, з юридичною особою того підприємства, установи, організації, на якому працювала особа до звільнення.

Середньоденний заробіток позивача, за розрахунком відповідача, заперечень проти якого позивач не висловлював, становить 1769,89 гривень. Кількість робочих днів з дати після пред`явлення позивачем вимоги про розрахунок 7 березня 2024 року до 18 квітня 2024 року становить 29 днів, у тому числі у березні 2024 року 16 днів, у квітні 2024 року 13 днів. Сума середнього заробітку складає 51326,81 гривень з розрахунку: (29х1769,89).

Суд не приймає доводи відповідача про відсутність законних підстав для виплати позивачеві серезнього заробітку за несвоєчасну виплату заробітної плати, викладені у відзиві на позовну заяву, оскільки вони не ґрунтуються на законі.

Відповідно до ст.2371 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Суд вважає, що внаслідок порушення права позивача на своєчасне отримання заробітної плати, яка в повному обсязі не виплачувалася позивачу у період з грудня 2023 року по квітень 2024 року, позивачеві заподіяна моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, пов`язаних з порушенням його права на оплату праці, матеріальних труднощах у зв`язку з цим, що обтяжене станом здоров`я позивача, необхідністю здійснення витрат на лікування у зв`язку із тяжким захворюванням, у зміні звичного перебігу життя, зокрема необхідності відстоювати свої права у судовому порядку.

Але сума, в яку позивач оцінив заподіяну моральну шкоду і яка за його оцінкою становить 500000 гривень, є завищеною і не відповідає отриманим ним моральним стражданням. Виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, врахувавши термін невиплати відповідачем належних позивачу при звільненні сум розрахунку, загальної суми заборгованості, суд вважає необхідним у відшкодування позивачеві заподіяної йому моральної шкоди стягнути з відповідача 10000 гривень.

За змістом частин з першої по шосту статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

В матеріалах справи відсутні будь-які відомості на підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу. За таких умов у суду відсутні правові підстави для задоволення вимог в цій частині.

Оскільки позивач при зверненні до суду від сплати судового збору, будучи особою з інвалідністю першої групи, звільнявся, із відповідача Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» слід стягнути в дохід держави судовий збір у мінімально встановлених розмірах за три вимоги (дві майнового характеру, одна немайнового характеру), подані фізичною особою, всього у сумі 3633,60 грн.

На підставі ст.47, 115, 116, 117 КЗпП України, ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці», ст.2371 КЗпП України, керуючись ст.4, 10, 12, 13, 76, 81, 137, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 ), місце реєстрації: АДРЕСА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська», місцезнаходження: м. Родинське Донецької області, вул. Перемоги, буд. 9 (), про стягнення заборгованості по заробітній платі, середньої заробітної плати за затримку розрахунку та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у сумі 251429,72 гривень (суми заборгованості з виплати заробітної плати вказані після утримання обов`язкових податків та зборів), середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 51326,81 гривень, моральну шкоду в розмірі 10000 грн, а всього 312756 (триста дванадцять тисяч сімсот п`ятдесят шість) гривень 53 копійки.

Стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» судовий збір у дохід держави у сумі 3633 (три тисячі шістсот тридцять три) гривні 60 копійок.

Рішення суду підлягає негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги.

Рішення суду вступає в законну силу після закінчення терміну подачі апеляційної скарги, яка може бути подана до Дніпровського апеляційного суду через Димитровський міський суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Т.О. Коваленко