КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/4457/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Гижицької Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Жука Андрія Михайловича в інтересах ОСОБА_1 та адвоката Овчіннікова Антона Анатолійовича в інтересах ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 квітня 2023 року у складі судді Батрин О.В.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_1 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Леута Ірина Володимирівна, державний реєстратор Гребенюков Костянтин Віталійович Київської філії Комунального підприємства «Реєстрація нерухомості та бізнесу» про визнання недійсним договору, скасування запису про державну реєстрацію,-

В С Т А Н О В И В :

У липні 2018 року ОСОБА_3 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору, скасування запису про державну реєстрацію в якому просив:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 14 лютого 2018 року квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Леутою І.В.;

- скасувати запис №24840162 про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , здійснений на підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Леути І.В. №39683279 від 14 лютого 2018 року.

Позов обґрунтовано тим, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 03 серпня 2015 року у справі №760/10028/15-ц за ОСОБА_4 визнано право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , зобов`язано приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Журавльову Л.М. провести державну реєстрацію права власності на трикімнатну квартиру за ОСОБА_4 .

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 19 липня 2018 року у вказаній справі за скаргою ОСОБА_3 рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 03 серпня 2015 року скасовано, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Під час розгляду скарги ОСОБА_3 судом апеляційної інстанції було встановлено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29 листопада 2011 року у справі №2-246/11 частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення суми боргу та штрафних санкцій, присуджено до стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 суму за договором позики від 09 квітня 2009 року в розмірі 995 370 грн, суму з врахуванням індексу інфляції за весь час прострочення в розмірі 255 151 грн 32 коп. та неустойку в розмірі 3 000 000 грн.

Під час розгляду вказаної справи ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2010 року було накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка згідно з договором дарування від 31 травня 2000 року, реєстровий номер №10-2903, належала на праві приватної власності ОСОБА_1

03 травня 2012 року на виконання вказаного судового рішення видано виконавчий лист, за яким постановою від 21 травня 2012 року головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві відкрито виконавче провадження НОМЕР_2 та постановою від 25 червня 2012 року накладено арешт на все майно, що належить боржнику - ОСОБА_1 .

Однак, позивачу стало відомо, що 24 січня 2018 року державним реєстратором Київської філії Комунального підприємства «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Гребенюковим К.В. на підставі ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 19 січня 2018 року №753/1023/18 були прийняті рішення №39340288 та №39340578 щодо державної реєстрації припинення обтяжень нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 , накладеного ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2010 року № 2-246/11 та постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві ВП НОМЕР_2 від 25 червня 2012 року.

При цьому, згідно з відповіддю Дарницького районного суду м. Києва від 08 травня 2018 року за №5/277/2018 питання про зняття арешту з нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 не розглядалося.

У зв`язку з вказаними обставинами суддею Комаринцевою Л.В. 18 червня 2018 року подано до Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції України повідомлення про вчинення кримінального правопорушення.

Після вчинення реєстраційних дій щодо зняття арешту з нерухомого майна 14 лютого 2018 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу ОСОБА_4 продав квартиру ОСОБА_2 , про що прийнято рішення від 14 лютого 2018 року №39683279 державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Леутою І.В.

За таких обставин, позивач вважає, що дії ОСОБА_1 за участю ОСОБА_4 були спрямовані на виведення майна з-під арешту з метою уникнення виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 листопада 2011 року у справі №2-246/11, а тому вважає вказаний договір купівлі-продажу є недійсним, оскільки укладений з порушенням чинного законодавства України, зокрема, з порушенням ст. 18, 22, 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що в свою чергу, створило негативні наслідки для позивача.

Крім того, про фіктивність укладеного правочину свідчить також те, що у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровані дві особи: ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , які не є родичами колишнього власника квартира ОСОБА_4 та нового власника ОСОБА_2 .

Вважає, що оскільки оскаржувані реєстраційні дії були вчинені на підставі договору купівлі-продажу, який є недійсним, то вони підлягають скасуванню.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 25 квітня 2023 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 14 лютого 2018 квартири АДРЕСА_1 . Укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Леутою І.В. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі адвокат Жук А.М. в інтересах ОСОБА_1 посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Судові витрати покласти на позивача.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції помилково вважав, що оскаржуваний договір є фраудаторним, оскільки скаржник не є стороною такого договору, а право власності на квартиру відповідач-1 набув на підставі рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 03 серпня 2015 року, про що вказано і у оскаржуваному рішенні.

Зазначає, що скаржник не був відповідачем у даній справі та судом не досліджувалися його дії, як боржника в межах виконавчого провадження НОМЕР_2. Скасування рішення суду на підставі якого набуто право власності на квартиру не є доказом фраудоторності чи недобросовісної поведінки скаржника.

Вказує, що судом першої інстанції не досліджено поведінку сторін договору та інші критерії, не встановлено обставин, що боржник діяв недобросовісно.

Зазначає, що предметом позову є визнання недійсним договору, який укладений між відповідачем-1 (який не є боржником перед позивачем) та відповідачем-2, а тому жодних підстав для висновків про недобросовісність скаржника (який не є стороною договору) взагалі немає.

Крім того, суд першої інстанції неправильно застосував норми ст. ст. 215, 234 ЦПК України та безпідставно визнав укладення договору, як такого, що направлений на ухилення від виконання рішення.

Скаржник, посилається на те, що суд першої інстанції встановив обставини, які стосуються безпосередньо скаржника та які не були предметом спору та не мають жодного підґрунтя, тим самим порушуючи права скаржника.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Сидоренко В.В. в інтересах ОСОБА_3 , просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 квітня 2023 року без змін.

Зазначено, що суд першої інстанції прийняв законне і справедливе рішення, правильно встановив обставини справи.

В апеляційній скарзі адвокат Овчінніков А.А. в інтересах ОСОБА_2 , просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 квітня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Судові витрати покласти на позивача.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.

Зазначає, що до обставин які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір.

Вказує, що застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору.

Зазначає, що на момент укладення оспорюваного договору (14 лютого 2018 року) ОСОБА_4 був власником спірної квартири, мав право розпоряджатися даним об`єктом на власний розсуд, спірне нерухоме майно не мало жодних обтяжень права власності, не перебувало ні під арештом, ні під заставою.

Скаржник, посилається на те, що оспорювані договори купівлі-продажу укладено сторонами у належній формі, сторони приступили до їх фактичного виконання, оскільки відповідач ОСОБА_2 здійснив оплату визначеної договорами суми коштів, зареєстрував за собою право власності на вказаний об`єкт.

Крім того, згідно висновку про вартість об`єкта незалежної оцінки проведену суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Меркурій Партнерс» від 13 лютого 2018 року вартість відчужуваної квартири становить 2 000 000 грн, перерахунок коштів відбувся на рахунок фізичної особи ОСОБА_4 № НОМЕР_1 , відкритого ПуАТ «КБ «АКОРДБАНК».

Вказує, що судом першої інстанції не було встановлено в ході розгляду справи наявність будь-якого зв`язку (родинного чи бізнесового) між контрагентами оспорюваних договорів купівлі-продажу.

Вважає, що суд дійшов помилкового висновку, що оспорюваний договір підлягає визнанню недійсними, так як вказаний договір був спрямований на реальне настання правових наслідків зумовлених ними, воля обох сторін договорів відповідала зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи договори знали про наслідки їх укладення та бажали настання таких наслідків, а тому відсутні правові підстави для визнання вказаного договору недійсним. (позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду по справі №939/539/21 від 11 січня 2024 року).

Відповідачі та треті особи в судове засідання не з`явилися, про дату, місце та час якого, судом повідомлялися у встановленому законом порядку.

Від адвоката Овчіннікова А.А. в інтересах ОСОБА_2 та адвоката Жука А.М. в інтересах ОСОБА_1 надійшли заяви про відкладення розгляду справи, між тим вони відхиляються судом, оскільки підстави на які посилаються представники сторін не підтверджені жодними доказами, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд справи за їх відсутності.

Колегія суддів, заслухавши ОСОБА_7 інтересах ОСОБА_3 , який просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Рішення за змістом оскаржується лише в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу, а тому в іншій частині судом не переглядається.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Як убачається зі справи, рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 03.08.2015 у справі № 760//10028/15-ц позов ОСОБА_4 до ТОВ "Траєкторія", ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Журавльова Л.М., ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру та нежитлове приміщення, зобов`язання вчинити дії, задоволено частково. Визнано за ОСОБА_4 право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , зобов`язано приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Журавльову Л.М. провести державну реєстрацію права власності на трикімнатну квартиру за ОСОБА_4 .

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 19.07.2018 за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 03.08.2015 скасовано, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено (а.с. 20-28 т.1).

Постановою суду апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29.11.2011 у справі № 2-246/11 частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення суми боргу та штрафних санкцій, присуджено до стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 суму за договором позики від 09.04.2009 в розмірі 995 370 грн, суму з врахуванням індексу інфляції за весь час прострочення в розмірі 255 151 грн 32 коп та неустойку в розмірі 3 000 000 грн.

Установлено, що з метою забезпечення указаного позову, ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20.10.2010 у справі № 2-246/11 накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка на праві приватної власності належала ОСОБА_1

03.05.2012 на виконання вказаного судового рішення видано виконавчий лист, за яким постановою від 21.05.2012 головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві відкрито виконавче провадження ВП № НОМЕР_2; постановою від 25.06.2012 накладено арешт на все майно, що належить боржнику - ОСОБА_1 (а.с. 34-35, 36-37 т. 1).

Відповідно до листа Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 08.02.2018 № 1261. 22.08.2017 старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Пишним А.В. винесено постанову про повернення виконавчого листа № 2-246/11, виданого 03.05.2012 стягувачу. Встановлено, що під час примусового виконання рішення суду 26.10.2012 державним виконавцем описано квартиру АДРЕСА_1 . Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 03.08.2015 визнано право власності іншої особи на вказану квартиру. Під час проведення виконавчих дій встановлено, що у боржника ОСОБА_1 відсутнє будь-яке інше майно, на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення заборгованості (а.с. 52 т. 1).

Відповідно до листа приватного нотаріуса КМНО Шевченко І.Л. від 04.06.2018, 24.01.2018 державним реєстратором Київської філії Комунального підприємства "Реєстрація нерухомості та бізнесу" Гребенюковим К.В. на підставі ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 19.01.2018 № 753/1023/18 були прийняті рішення за № 39340288 та 39340578 щодо державної реєстрації припинення обтяжень нерухомого майна, а саме, квартири АДРЕСА_1 , накладеного ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20.10.2010 № 2-246/11 та постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві ВП № НОМЕР_2 від 25.06.2012 (а.с. 39 т. 1).

Після вчинення реєстраційних дій щодо зняття арешту з нерухомого майна 14.02.2018 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу ОСОБА_4 продав квартиру ОСОБА_2 , про що прийнято рішення від 14.02.2018 № 39683279 державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Леутою І.В. (а.с. 15-17, 18-19 т. 1).

Між тим, матеріалами справи доведено, що ухвала Дарницьким районним судом м. Києва від 19.01.2018, на підставі якої скасовано арешт квартири, є підробленою, у зв`язку з чим 18.06.2018 суддею Дарницького районного суду м. Києва Комаревцевою Л.В. до Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції України подано повідомлення про вчинення кримінального правопорушення (а.с. 42-43 т. 1).

Рішенням Окружного адміністративного суду від 15.10.2019 у справі № 826/12567/18 позов ОСОБА_3 до державного реєстратора Державного реєстратора Київської філії КП "Реєстрація нерухомості та бізнесу" Гребенюкова К.В., КП "Реєстрація нерухомості та бізнесу" про визнання протиправними та скасування рішень задоволено. Визнано протиправними та скасовано рішення № 39340288 та № 39340578 державного реєстратора Київської філії КП "Реєстрація нерухомості та бізнесу" Гребенюкова К.В. про припинення державної реєстрації обтяжень нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 , проведену на підставі ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 19.01.2018 № 753/1023/18. Зобов`язано КП "Реєстрація нерухомості та бізнесу" вчинити дії щодо поновлення записів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зареєстрованих відповідно до ухвали Печерського районного суду м. Києва від 20.10.2010 № 2-246/11 та постанови від 25.06.2012 відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в м. Києві про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження в межах виконавчого провадження № НОМЕР_2 (а.с. 189-191 т. 2).

Визнаючи недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 14.02.2018, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , районний суд виходив з того, що за встановлених обставин вказаний договір кваліфікується як фраудаторний.

З таким висновком колегія суддів погоджується в повній мірі.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р (II)/2021 у справі № 3-95/2020 (193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що "оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука "а також зловживання правом в інших формах", що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)".

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) "використовувала/використовували право на зло"; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які "потерпають" від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або "вражати" договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті "нівелювання" правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Нікчемність правочину конструюється за допомогою "текстуальної" недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах "нікчемний", "є недійсним".

Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що: "позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України".

Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.

До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа).

Застосування конструкції "фраудаторності" при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) вказано, що: "цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)".

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Апеляційний суд вважає, що цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу.

Районним судом обґрунтовано встановлено, що матеріали справи не містять і суду під час розгляду справи не було надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження факту виконання боржником ОСОБА_1 рішення Печерського районного суду м. Києва від 29.11.2011 по справі № 2-246/11, де ОСОБА_3 є стягувачем. Більше того, відповідно до листа Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби від 08.02.2018 року № 1261, у ОСОБА_1 відсутнє інше майно за рахунок якого можна звернути стягнення.

При цьому судом підставно також враховано й те, що зміна власника нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 , з ОСОБА_1 на ОСОБА_4 відбулася на підставі незаконного рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 03.08.2015, яке скасовано постановою Апеляційного суду м. Києва від 19.07.2018, а рішення державного реєстратора Гребенюкова К.В. про скасування арешту майна накладеного на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва від 20.10.2010 № 2-246/11 та завдяки якому відбулося незаконне відчуження спірної квартири на користь ОСОБА_2 , рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва від 15.10.2019 визнано протиправним та скасовано.

Зазначене дає підстави для висновку про те, що в даному випадку ОСОБА_1 , будучи боржником перед позивачем ОСОБА_3 у виконавчому провадженні № НОМЕР_2, в період після пред`явлення ОСОБА_3 як стягувачем до Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби виконавчого документа, виданого на підставі рішення Печерського районного суду м. Києва від 29.11.2011 у справі № 2-246/11 сприяла вчиненню дій, які можна констатувати як зловживання правом з метою уникнення звернення стягнення на майно на виконання рішення суду.

Отже, завдяки укладеному оспорюваному договору купівлі-продажу, фактично було створено переваги одного кредитора перед іншим, що очевидно нерозумно та відбувається всупереч принципу добросовісності.

Матеріалами справи установлено, що на момент укладення оспорюваного договору від 14.02.2018 ОСОБА_9 хоча і значився номінальним власником квартириАДРЕСА_1 , остільки рішення суду, на підставі якого набув таких повноважень, скасовано пізніше, 19 липня 2018 року, проте розпорядився ним незаконно завдяки підробленому судовому рішенню, в той час як був чинним арешт на квартиру, накладений ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2010 року та постановою від 25.06.2012 відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в м. Києві.

За таких обставин, коли спірне нерухоме майно під час вчинення оспорюваного правочину перебувало під обтяженням, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання недійсним укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_2 договору купівлі-продажу нерухомого майна у зв`язку з його фраудаторністю.

Відповідно до висновків, викладених Верховним Судом у постановах від 17 липня 2019 року у справі № 299/396/17 та від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, у яких зазначено, що будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

У постанові від 20 травня 2020 року у справі № 922/1903/18 Верховний Суд зазначив, що в обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані.

Тому усі боржники мають добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів.

З огляду на зазначене, колегія суддів визнає безпідставними, необґрунтованими доводи апеляційної скарги про відсутність у справі підстав для висновків про визнання оспорюваного договору фраудаторним.

Не заслуговують на увагу й доводи апеляційної скарги про вирішення спору на підставі заяви ОСОБА_3 , який не був учасником договору купівлі-продажу.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів

За правилами статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння.

У постанові від 12.03.2018 у справі №910/22319/16 Верховний Суд.

Враховуючи приписи статті 217 Цивільного кодексу України, умова договору, щодо якої ставиться вимога про визнання її недійсною не може бути істотною умовою договору, оскільки, в такому випадку правочин має бути визнаний недійсним в цілому.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає втому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. (Правова позиція Верховного суду України у справі № 6-605цс16 від 25.05.2016 року, постанова Великої палати Верховний Суду від 18.04.2018 року № 439/212/14-ц|14-75цс18, постанови Верховного Суду від 18.07.2018 року по справі № 750/2728/16-ц, провадження № 61-8888св18, від 04 липня 2018 року по справі № 462/4611/13-ц, провадження № 61-6130св18).

Такий висновок суду повністю узгоджується з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 09 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав».

Матеріалами справи доведено інтерес ОСОБА_3 , який не був учасником угоди, полягає у тому, щоб квартира АДРЕСА_1 перебувала у власності конкретної особи - ОСОБА_1 , остільки від цього залежить його подальша можливість законно реалізувати свої права як стягувача у виконавчому провадженні.

Викладені в апеляційній скарзі доводи щодо помилковості висновків районного суду не підтвердилися під час розгляду апеляційної скарги.

Отже, апеляційний суд констатує, що оскаржуване судове рішення ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суд під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом частини першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої інстанції ухвали судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, зважаючи на приписи статті 375 ЦПК України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги адвоката Жука Андрія Михайловича в інтересах ОСОБА_1 та адвоката Овчіннікова Антона Анатолійовича в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 квітня 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: