Справа № 206/3104/23
Провадження № 2/185/395/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2024 року м.Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Перекопського М.М.,

за участю секретаря судового засідання Іжболдіної І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування в особі Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, про позбавлення батьківських прав, -

встановив:

У травні 2023 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому, з урахуванням уточнень, просила суд позбавити батьківських прав відповідача відносно малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позов мотивовано тим, що позивачка та відповідач є батьками малолітньої ОСОБА_3 , яка проживає з матір`ю. Відповідач ухиляється від виконання обов`язків по вихованню дитини, протягом тривалого часу не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не забезпечує необхідного харчування та медичного огляду. Оскільки відповідач не виконує належним чином свої батьківські обов`язки, позивачка вимушена була звернутися до суду із вказаним позовом.

Ухвалою суду від 13 вересня 2023 провадження у справі відкрито та постановлено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог. Вказав, що попри заборону позивачкою спілкування дитини з відповідачем, враховуючі воєнний стан в Україні, проживання сторін в різних країнах, відповідач знаходить можливості підтримувати свою доньку матеріально, приймати участь у вихованні, спілкуватися з дитиною та відпочивати разом з нею. Зазначив, що з листопада 2022 року позивачка заблокувала телефони, заборонила спілкування батька з дитиною, не повідомляє про місце проживання дитини в Німеччині, своїми діями унеможливила особисті зустрічі батька з дитиною. Позивач обмежила спілкування тільки отриманням фінансової допомоги. Відповідач просить відмовити у позові.

У відповіді на відзив позивачка наголосила, що відповідачем свідомо обрано такі життєві умови, за якими його участь у вихованні дитини є мінімальною та недостатньою, що в свою чергу свідчить про його ухилення від виконання батьківських обов`язків.

У судове засідання з`явилися представники сторін.

Представник позивача наполягав на задоволенні позовних вимог. У свою чергу представник відповідача заперечувала проти задоволення позовних вимог, тож просила суд відмовити у задоволенні позову.

Третя особа у судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за відсутності представника третьої особи, також зазначивши, що висновок органу опіки надати неможливо.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, заслухавши представників сторін по справі, суд прийшов наступних висновків.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що згідно копії свідоцтва про народження, ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_3 , батьком якої є ОСОБА_2 , а матір`ю - ОСОБА_1 .

Відповідно до копій квитанцій вбачається, що відповідач сумлінно сплачував позивачці кошти на утримання малолітньої дитини.

Згідно відповіді Павлоградського відділу державної виконавчої служби у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) вбачається, що відносно відповідача на виконанні не перебуває виконавче провадження про стягнення аліментів.

В якості доказу подано аудіозапис, у якому позивачка чітко говорить відповідачу, що вона очікує від нього дозвіл на зміну прізвища дитини та дозвіл на виїзд дитини до 18 років. При прослуховуванні аудіозапису в судовому засіданні, представник позивача не висловлював заперечень, щодо допустимості даного доказу.

Згідно копії листа від 31.08.2023 року відповідачем складено заяву про забезпечення реалізації права доступу до дитини відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, та згідно іншим листам Міністерства юстиції України, вбачається, що мирного вирішення питання сторонам досягти не вдалося, тому питання має бути вирішено через суд.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька/матері, так і для дитини.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини є відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України підставою для позбавлення батьківських прав.

Пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують тощо), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінки. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49).

При цьому, у конкретній ситуації враховується, що з іншої сторони держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 52).

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі№ 409/1865/17-ц, від 21.12.2020 у справі 554/3589/18, від 18.03.2020 у справі № 445/421/17.

Судова практика у справах щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною, підстав для порушення питання про відступлення від цієї практики немає.

Суд виходить з того, що судом на перше місце ставляться інтереси дитини, оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Водночас позбавлення батьківських прав щодо малолітньої дитини є крайнім заходом впливу.

З урахуванням установлених обставин, зважаючи на наведені норми чинного законодавства, а також на судову практику національних судів та ЄСПЛ, суд дійшов висновку про недостатність зі сторони позивача наданих доказів та мотивів, які б свідчили про наявність підстав застосування крайнього заходу та позбавлення відповідача батьківських прав щодо його малолітньої доньки.

В свою чергу, сторона відповідача надала достатньо доказів, які свідчать про заінтересованість батька у вихованні та підтримки дитини, його прагнення до спілкування з дитиною. Матеріали справи свідчять про те, що батько прагне приймати участь у житті дити та приймати участь у її вихованні.

Суд вважає, що позивачем не доведено, що позбавлення відповідача батьківських прав буде в інтересах дитини.

Навпаки, судом встановлені обставини, які можуть свідчити про те, що саме у зв`язку з недобросовісною поведінкою позивача, відповідач був позбавлений можливості вільного спілкування з дитино та нормальної участі у її вихованні.

Відповідно до ч.1,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, першочергово виходячи з інтересів дитини та зважаючи на відсутність правових підстав для позбавлення батьківських прав відповідача відносно малолітньої доньки, суд дійшов висновку, що вказаний позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.5,12,13,81,89,258,259,263-265 ЦПК України, суд

ухвалив:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування в особі Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, про позбавлення батьківських прав.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, строк на апеляційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлений 19 квітня 2024 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Суддя М. М. Перекопський