Житомирський апеляційний суд
Категорія 30 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Трояновської Г.С., Талько О.Б.,

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №295/13904/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 16 січня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Полонця С.М. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом мотивуючи його тим, що 15.06.2020 між ним та потенційним покупцем ОСОБА_4 було укладено договір про наміри щодо купівлі-продажу земельної ділянки, вартість якої 24500 доларів США, що за курсом на день укладення договору становило 657090,00 грн. 19 серпня 2020 року позивач уповноважив відповідача на продаж за ціною та на умовах відомих відповідачеві вказану земельну ділянку, шляхом видачі нотаріально посвідченої довіреності строком на один рік. 19 лютого 2021 року ОСОБА_2 від імені позивача уклав нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу вищевказаної земельної ділянки з ОСОБА_5 за ціною 255670,00 грн. Продавець отримав від покупця кошти повністю до підписання цього договору. Зазначав, що ціна договору купівлі-продажу занижена вдвічі порівняно з ціною, що була встановлена власником земельної ділянки у договорі про наміри, а відповідно була обумовлена і з відповідачем. Таким чином, відповідач, будучи повіреною особою позивача на підставі довіреності, діяв всупереч інтересам довірителя та не передав останньому кошти, отримані внаслідок укладення договору купівлі-продажу. Відтак, просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь 573700,00 грн, які були отримані останнім внаслідок укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки та судові витрати.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 16 січня 2024 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване судове рішення скасувати та ухвалити нове, яким стягнути із ОСОБА_2 573700,00 грн, 226808,13 грн інфляційних втрат, 3% річних в сумі 44465,68 грн та витрати на правову допомогу. На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права на основі неправильного дослідження та оцінки доказів. Вказує, що відповідач, будучи повіреною особою на підставі довіреності діяв всупереч інтересам довірителя, що йде у розріз із правовою природою довіреності. Враховуючи факт, що ринкова вартість проданої земельної ділянки перевищує приблизно вдвічі вартість договору купівлі-продажу, відповідач діючи недобросовісно завдав збитків позивачу шляхом відчуження майна за значно заниженою ціною. Крім того, кошти отримані відповідачем внаслідок договору купівлі продажу передані ОСОБА_1 не були. На письмову вимогу ОСОБА_2 не відреагував. Представник позивача посилається на ст. 1213 ЦК України, набувач зобов`язаний повернути безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається під час розгляду судом справи про повернення майна. Таким чином , відповідач отримав та зберігає грошові кошти, які мають бути стягнуті з нього на користь позивача. Крім того, твердження суду про відсутність у матеріалах справи доказів на уповноваження ОСОБА_2 на продаж земельної ділянки , а також отримання останнім коштів та їх зберігання є помилковими. До позовної заяви було долучено довіреність від 19.08.2020, договір про наміри від 15.06.2020, договір купівлі-продажу земельної ділянки від 19.02.2021, копію претензії про повернення грошових коштів. Крім того, в рішенні вказано, що суд встановив факт укладення договору про наміри від 15.06.2020, в той же час суд не надав жодної оцінки довіреності від 19.08.2020 та договору купівлі-продажу від 19.02.2021 року.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 15.06.2020 між ОСОБА_1 , як продавцем, та ОСОБА_4 , як покупцем, було укладено у письмовій формі договір про наміри щодо купівлі-продажу нерухомого майна. Відповідно до вказаного договору на виконання намірів здійснити угоду про відчуження об`єкту нерухомості продавець зобов`язався передати у власність (продати) нерухоме майно, а саме: земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а покупець прийняти у власність (купити) вказаний об`єкт на умовах, викладених у цьому договорі, до 20.06.2020 року включно.

Згідно п.1.3. вищевказаного договору, загальна вартість об`єкту нерухомості встановлена продавцем та складає 657090,00 грн, що за курсом НБУ на день укладення цього договору еквівалентна 24500 доларів США.

Відповідно до пунктів 1.5., 1.6. вищевказаного договору, цим договором продавець підтвердив факт отримання від покупця в якості авансу з метою забезпечення виконання умов цього договору грошову суму 13450,00 грн, що за курсом НБУ на день укладення цього договору еквівалентна 500 доларів США, яка отримана продавцем від покупця до підписання цього договору. Цим договором продавець підтвердив, що отримана грошова сума входить в загальну вартість об`єкту нерухомості, та враховується при кінцевому розрахунку між сторонами у день нотаріального посвідчення договору про відчуження об`єкту нерухомості.

Згідно висновку про вартість майна, складеного 26.12.2022 року суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_6 , загальна ринкова вартість земельної ділянки загальною площею 0,1000 га у АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :10:050:0031, може становити 573700,00 грн.

14 лютого 2023 року ОСОБА_1 направлено на адресу ОСОБА_2 претензію про повернення коштів.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що у матеріалах справи відсутні будь-які належні, допустимі, достатні та достовірні докази уповноваження ОСОБА_1 , 19.08.2020 ОСОБА_2 на продаж за ціною та на умовах відомих відповідачеві всієї належної позивачу земельної ділянки, укладення відповідачем від імені позивача 19.02.2021 нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу вищевказаної земельної ділянки, а також отримання відповідачем та зберігання грошових коштів, отриманих внаслідок укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки. Таким чином, позов є необґрунтованим.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Згідно ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Строк довіреності встановлюється у довіреності (ст. 247 ЦК України).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст.655 ЦК України).

Відповідно до статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Згідно ст. 1213 ЦК України, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Положення даних статей застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком подій.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 753/15556/15-ц викладено позицію про те, що зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: набуття або збереження майна; набуття або збереження за рахунок іншої особи; відсутність правової підстави для набуття або збереження майна.

Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Згідно висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 28.01.2020 у справі №910/16664/18, сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Згідно із постановою Верховного Суду від 08.09.2021 у справі № 201/6498/20, набуття майна однією особою за рахунок іншої полягає у збільшенні обсягу майна в однієї особи з одночасним зменшенням його обсягу в іншої особи. Набуття передбачає кількісний приріст майна, збільшення його вартості без понесення відповідних витрат набувачем. Безпідставне збереження майна полягає у тому, що особа мала витратити власні кошти, але не витратила їх через понесені втрати іншою особою або в результаті невиплати винагороди, що належить іншій особі.

Для виникнення зобов`язань із повернення безпідставного набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині.

Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникнення обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна.

Одним із випадків відпадіння підстави набуття (збереження) може бути встановлення в ході судового розгляду обставин, які підтверджуватимуть безпідставність набуття (збереження) відповідного майна чи коштів особою.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, вимагає установлення абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно набула майно в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути таке майно цій особі на підставі статті 1212 ЦК України. Будь-яке набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на отримання майна за рахунок потерпілого, або у разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження позовних вимог ОСОБА_1 надав договір про наміри від 15.06.2020 року.

Інших доказів на підтвердження видання ОСОБА_1 довіреності, нотаріального посвідченого договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки матеріали справи не містять.

Таким чином, оскільки в матеріалах справи відсутні належні, допустимі, та достовірні докази уповноваження ОСОБА_1 , 19.08.2020 року ОСОБА_2 на продаж за ціною та на умовах відомих відповідачеві належної позивачу земельної ділянки площею 0,1 га по АДРЕСА_1 , укладення відповідачем від імені позивача 19.02.2021 року нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу вищевказаної земельної ділянки, а також отримання відповідачем та зберігання грошових коштів, отриманих внаслідок відчуження земельної ділянки, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позов ОСОБА_1 є необґрунтованим та не підлягає задоволенню.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 зазначає, що на підтвердження позовних вимог позивачем було долучено до позовної заяви довіреність від 19.08.2020, договір про наміри від 15.06.2020 та договір купівлі-продажу від 19.02.2021 року.

Разом з тим, в позовній заяві, як додатками не зазначено, ні довіреність від 19.08.2020, а ні договір купівлі-продажу від 19.02.2021 року. Матеріали справи також не містять вказаних доказів.

Відтак, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Виходячи з викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Щодо клопотання ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_3 про долучення на стадії апеляційного розгляду до матеріалів справи письмових доказів, зокрема копії довіреності від 19.08.2020 та копії договору купівлі-продажу від 19.02.2021 року.

Частинами 1 та 3 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої - третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею.

Цивільні відносини ґрунтуються на засадах розумності, добросовісності та справедливості, тобто дії учасників цих відносин мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів інших суб`єктів цивільного права. Такі дії не можуть порушувати права та завдавати шкоди іншим особам.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Під добросовісністю необхідно розуміти користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживання процесуальними правами.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінка, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанова від 25 травня 2021 року у справі №461/9578/15-ц).

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (частина друга статті 83 ЦПК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Згідно ч. 4 ст. 83 ЦПК України, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник має про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії спрямовані на отримання доказу.

Однак матеріали справи не містять таких клопотань поданих позивачем до суду першої інстанції.

У позовній заяві ОСОБА_1 виклав свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Разом з тим, на час пред`явлення позову у нього знаходилася довіреність від 19.08.2020 та договір купівлі-продажу від 19.02.2021 року.

Частиною 3 ст. 13 ЦПК України встановлено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, а згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Крім того, подаючи докази на підтвердження позовних вимог в апеляційній інстанції, ОСОБА_1 не було зазначено та не доведено поважних та об`єктивних причин неподання таких доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно з частиною першою статті 49 ЦПК України сторони користуються рівними процесуальними правами.

У пунктах 6, 7 частини другої статті 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи зобов`язані: виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції позивач мав змогу скористатися своїм правом на подання доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

За таких обставин не може бути визнане обґрунтованим зазначене клопотання про приєднання до матеріалів нових доказів, оскільки наведені у клопотанні мотиви не можуть вважатися виключними обставинами в розумінні ст. 367 ч. 3 ЦПК України.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевказане, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи немає.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 16 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 18 квітня 2024 року.

Головуючий

Судді