Ухвала

Іменем України

11 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 538/2076/21

провадження № 61-4390ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 07 березня 2023 року у складі судді: Зуб Т. О., та постанову Полтавського апеляційного суду від 22 лютого 2024 року у складі колегії суддів: Абрамова П. С., Панченка О. О., Пікуля В. П., у справі за:

позовомОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Миргородської районної державної адміністрації Полтавської області, треті особи: Лохвицька міська рада Полтавської області, Головне управління Держгеокадастру в Полтавській області, про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки;

зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Миргородська районна державна адміністрація Полтавської області, Лохвицька міська рада Полтавської області, Головне управління Держгеокадастру в Полтавській області, про визнання недійсним та скасування державного акту на право приватної власності на землю та вилучення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про реєстрацію об`єкту нерухомого майна;

зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , Миргородська районна державна адміністрація Полтавської області, Лохвицька міська рада Полтавської області, Головне управління Держгеокадастру в Полтавській області, про визнання недійсним та скасування державного акту на право приватної власності на землю та вилучення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про реєстрацію об`єкту нерухомого майна;

зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Миргородська районна державна адміністрація Полтавської області, Лохвицька міська рада Полтавської області, Головне управління Держгеокадастру в Полтавській області, про визнання недійсним та скасування державного акту на право приватної власності на землю та вилучення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про реєстрацію об`єкту нерухомого майна,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Миргородської районної державної адміністрації Полтавської області, треті особи: Лохвицька міська рада Полтавської області, Головне управління Держгеокадастру в Полтавській області, про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки.

Первісний позов мотивований тим, що 24 лютого 2004 року Харківецькою сільською радою ОСОБА_5 на підставі розпорядження голови Лохвицької районної державної адміністрації від 30 жовтня 2002 року № 374 видано Державний акт на право приватної власності на землю серії Р2 № 609673, зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 14, згідно з яким йому на праві приватної власності належить земельна ділянка, загальною площею 10,68 га в межах згідно з планом, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Харківецької сільської ради.

На підставі рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 03 жовтня 2006 року у справі № 2-523/2006 право власності на вищевказану земельну ділянку набула ОСОБА_6 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 .

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 позивач ОСОБА_1 у порядку спадкування за заповітом набув право власності на земельну ділянку площею 9,53 га, кадастровий номер :00:003:0596на території адміністративного підпорядкування Харківецької сільської ради Лохвицького району Полтавської області, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства. Земельна ділянка належала спадкодавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 668825, виданого 29 грудня 2006 року Лохвицькою районною державною адміністрацією Полтавської області та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 65.

Згідно з повідомленням ФОП ОСОБА_7 , з яким у позивача було укладено договір № 2021-147 від 30 серпня 2021 року, при виготовленні технічної документації із землеустрою щодо відновлення (встановлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), кадастровий № :00:003:0596, площею 9,53 га, на території Лохвицької міської ради (Харківецької сільської ради Миргородського району (Лохвицького району) Полтавської області) було встановлено, що на земельну ділянку «накладаються» земельні ділянки з кадастровими № :00:003:0389, площею 3,5072 га, яка перебуває у власності ОСОБА_2 , № :00:003:0390, площею 3,5085 га, яка перебуває у власності ОСОБА_3 , № :00:003:0391, площею 3,5084 га, яка перебуває у власності ОСОБА_4 .

Позивач зазначає, що внаслідок накладення вказаних земельних ділянок відповідачів на належну йому на праві власності земельну ділянку, оскарженим розпорядженням голови Лохвицької районної державної адміністрації Полтавської області № 367 від 31 грудня 2004 року в частині затвердження проекту нових земель в розмірі земельних часток (паїв) в межах товариства з обмеженою відповідальністю «Ранок» та посвідчення права власності відповідачів на земельні частки (паї) державними актами на право власності на землю для ведення особистого селянського господарства без встановлення меж кожної з них в натурі (на місцевості) та оскарженими державними актами на право власності на земельні ділянки на ім`я останніх - порушується його право власності на земельну ділянку, набуту спадкодавцями раніше.

Посилаючись на зазначені обставини позивач вважав, що при прийнятті оскаржуваного рішення та видачі на підставі нього оскаржуваних державних актів на право власності на земельну ділянку не було дотримано вимог статті 19 Конституції України, статей 116, 118, 198 Земельного кодексу України, пункту 1.12 Інструкції «Про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі», затвердженої наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах 04 травня 1999 року № 43, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 04 червня 1999 року за № 354/3647.

ОСОБА_1 просив:

визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Лохвицької районної державної адміністрації Полтавської області № 367 від 31 грудня 2004 року в частині затвердження проекту нових землеволодінь в розмірі земельних часток (паїв) в межах товариства з обмеженою відповідальністю «Ранок» та посвідчення права власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на земельні частки (паї) державними актами на право власності на землю для ведення особистого селянського господарства без встановлення меж кожної з них в натурі (на місцевості);

визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ПЛ № 165380 від 21 квітня 2005 року на ім`я ОСОБА_2 ;

визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ПЛ № 165381 від 05 квітня 2005 року на ім`я ОСОБА_3 ;

визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ПЛ № 165382 від 05 квітня 2005 року на ім`я ОСОБА_4 .

У лютому 2022 року відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися із зустрічними позовами до ОСОБА_1 ,у яких просили визнати недійсним та скасувати державний акт на право приватної власності на землю серії Р2 № 609673 від 24 лютого 2004 року, виданий на користь ОСОБА_5 .

Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги, відповідачі вказували, що у відповідності до розпорядження голови Лохвицької районної державної адміністрації № 367 від 31 грудня 2004 року затверджено проект нових землеволодінь в межах товариства з обмеженою відповідальністю «Ранок», згідно з яким розроблено план схему розташування земельних часток (паїв) на території Харківецької сільської ради Лохвицького району Полтавської області, визначено місце розташування земельних ділянок на території сільської ради для 954 громадян членів колишнього колективного сільськогосподарського підприємства згідно списку затвердженого загальними зборами співвласників земельних часток (паїв). Вказаний проект був покладений в основу поділу земель КСП ім. А. Тесленка (колективне підприємство, яке здійснювало діяльність на території Харківецької сільської ради Лохвицького району Полтавської області) на основі якого власники земельних сертифікатів отримали Державні акти на право власності на земельні ділянки.

Вказаний проект нових землеволодінь в межах товариства з обмеженою відповідальністю «Ранок», перед затвердженням головою РДА, був затверджений рішенням загальних зборів співвласників ТОВ ім. А Тесленка та погоджений з органом місцевого самоврядування Харківецькою сільською радою (рішення 14 сесії 4 скликання від 30 листопада 2004 року). Згідно із вказаним проектом відповідачі отримували державні акти на право власності на земельні ділянки, а межі земельних ділянок були сформовані та зареєстровані у Державному земельному кадастрі.

В свою чергу ОСОБА_5 отримав у власність земельну ділянку 24 лютого 2004 року та отримав Державний акт на право приватної власності на землю серії Р2 № 609673. Вказаний державний акт було видано за наслідками розробки ПП «Меридіан» технічної документації зі складання державного акту на право приватної власності на землю ОСОБА_5 на території Харківецької сільської ради Лохвицького району Полтавської області розробленої у лютому 2004 року. При цьому кадастровий номер ділянці :00:003:0596 та її межі було сформовано та занесено до Державного земельного кадастру лише 29 грудня 2006 року. Таким чином, формування меж земельної ділянки проводилося в період, коли земельні ділянки, що належать відповідачам вже були сформовані. Технічна документація зі складання державного акту на право власності на землю ОСОБА_5 на території Харківецької сільської ради Лохвицького району Полтавської області була розроблена без попередньої розробки Проекту поділу земель сільської ради та без складання повного плану-схеми поділу земель Харківецької сільської ради Лохвицького району Полтавської області.

Внесення 29 грудня 2006 року земельної ділянки з кадастровим номером :00:003:0596 до Державного земельного кадастру призвело до утворення накладки цієї земельної ділянки з суміжними ділянками, що створює перешкоди для ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у користуванні земельними ділянками.

Рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 07 березня 2023 року в задоволенні первісного та зустрічних позовів відмовлено у повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:

при відмові в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої вважав, що розпорядженням голови Лохвицької районної державної адміністрації Полтавської області від 30 жовтня 2002 року № 374 надано згоду землевпорядним організаціям виділити в натурі (на місцевості) земельні частки (паї) для ведення особистого селянського господарства із земель колективної власності колишнього КСП ім. Архипа Тесленка громадянину ОСОБА_5 та виготовити їм технічну документацію по складанню державних актів на право приватної власності на землю. Таким чином, з 30 жовтня 2002 року ОСОБА_5 отримав право на звернення до землевпорядної організації для виготовлення технічної документації по складанню державного акту на право приватної власності на землю. З наданого до зустрічних позовів відповідачами витягу з технічної документації зі складання державного акту на право власності на землю ОСОБА_5 вбачається, що вона виготовлена у 2003 році, тобто була підставою для видачі державного акту на право приватної власності на землю серії Р2 № 609673 від 24 лютого 2004 року. Вказані обставини дають підстави дійти висновку про те, що на момент видачі державного акту на право приватної власності на землю серії Р2 № 609673 від 24 лютого 2004 року, земельна ділянка ОСОБА_5 була сформована та перенесена в натуру (на місцевість). Таким чином, розпорядження голови Лохвицької районної державної адміністрації Полтавської області від 31 грудня 2004 року № 367, на підставі якого відповідачі отримали державні акти на право приватної власності на землю, видане вже після формування та перенесення в натуру (на місцевість) земельної ділянки ОСОБА_5 . Доказів того, що перенесення в натуру (на місцевість) земельних ділянок відповідачів передувало перенесенню в натуру (на місцевість) земельної ділянки ОСОБА_5 суду не надано. Тому земельна ділянка ОСОБА_5 винесена в натуру (на місцевості) раніше ніж земельні ділянки відповідачів, що спростовує доводи зустрічних позовних заяв;

суд першої інстанції також не прийняв до уваги доводи зустрічних позовів проте, що технічна документація зі складання державного акту на право приватної власності на землю ОСОБА_5 була розроблена без попередньої розробки проекту поділу земель сільської ради та без складання повного плану схеми поділу земель Харківецької сільської ради Лохвицького району Полтавської області, оскільки матеріали справи містять докази про те, що відділом № 3 Полтавського філіалу Інституту землеустрою Української академії аграрних наук виготовлена технічна документація по складанню схеми організації території земельних часток (паїв) в межах розпайованих земель бувшого КСП ім. Архипа Тесленка та виділеного резервного фонду на території Харківецької сільської ради Лохвицького району Полтавської області, яка погоджена з Лохвицькою адміністрацією, Харківецькою сільською радою, СТОВ ім. Архипа Тесленка, Лохвицьким районним відділом земельних ресурсів і районним відділом архітектури. Схему організації території та уточнений розрахунок вартості земельної частки (паю) розглянуто та затверджено Рішенням 14 сесії 23 скликання Харківецької сільської ради від 14 березня 2001 року;

вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання незаконним та скасування розпорядження Лохвицької районної державної адміністрації Полтавської області № 367 від 31 грудня 2004 року в частині затвердження проекту нових землеволодінь в розмірі земельних часток (паїв) в межах товариства з обмеженою відповідальністю «Ранок» та посвідчення права власності відповідачів на земельні частки (паї) державними актами на право власності на землю для ведення особистого селянського господарства без встановлення меж кожної з них в натурі (на місцевості) та визнання недійсними державних актів, суд першої інстанції зазначив, що наявними у справі матеріалами підтверджується, що на підставі державного акту серії Р2 № 609673 від 24 лютого 2004 року ОСОБА_5 набув право власності на земельну ділянку площею 10,68 га, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Харківецької сільської ради Лохвицького району Полтавської області. Як вбачається з рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 03 жовтня 2006 року ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та після його смерті залишилося спадкове майно у вигляді земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Харківецької сільської ради Лохвицького району, площею 10,68 га. Після смерті ОСОБА_6 , позивач ( ОСОБА_1 ) прийняв у спадщину земельну ділянку розміром 9,53 га, яка належала спадкодавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 668825, виданого 29 грудня 2006 року. Надані позивачем докази не є достатніми для встановлення обставин, які б вказували, що підставою отримання ОСОБА_6 . Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 668825 від 29 грудня 2006 року розміром 9,53 га є саме рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 03 жовтня 2006 року у справі № 2-523/2006 про визнання права власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 .. Матеріали справи не містять достатніх доказів, які б підтверджували обставини набуття земельної ділянки спадкоємцями, а також перебування земельної ділянки набутої у власність ОСОБА_6 в межах земельної ділянки, яка перебувала у власності ОСОБА_5 , у зв`язку із чим суд зробив висновок про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ;

з цих же підстав суд першої інстанції вважав необхідним відмовити у задоволенні вимог зустрічних позовів щодо вилучення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про реєстрацію об`єкту нерухомого мана № 226 (земельна ділянка кадастровий номер :00:003:0596), право власності на яке належить ОСОБА_1 (як спадкоємцю ОСОБА_5 ) та яке внесене до державного реєстру за № 42310623;

посилання представника відповідачів за первісним позовом щодо відмови ОСОБА_1 в позовних вимогах в зв`язку зі спливом позовної давності на пред`явлення вказаного позову, оскільки ОСОБА_1 намагався врегулювати спір щодо реєстрації своїх земельних ділянок в судовому порядку в 2015 році суд зазначає наступне. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). ОСОБА_1 зазначив, що про накладення земельних ділянок відповідачів і як наслідок порушення його або спадкоємців права власності на земельну ділянку йому стало відомо тільки з повідомлення фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 , з яким було укладено договір № 2021-147 від 30 серпня 2021 року. Відтак, суд не прийняв до уваги доводи відповідачів по первісному позову щодо застосування позовної давності, оскільки ОСОБА_1 про порушення права власності на спірну земельну ділянку стало відомо 30 серпня 2021 року, відповідачами не доведено факту вирішення спору, щодо накладення спірних ділянок.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 22 лютого 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_8 та апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 07 березня 2023 року змінено в мотивувальній частині, врахувавши висновки даної постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:

спірна земельна ділянка позивача, кадастровий номер :00:003:0596, перетинається із земельними ділянками відповідачів у справі і зазначений факт сторонами не оспорюється;

в матеріалах справи наявні докази, що ця земельна ділянка була сформована у 2004 році та належала на праві власності померлому ОСОБА_5 , яку у подальшому успадкувала ОСОБА_6 , а після її смерті - позивач у справі - ОСОБА_1 . Розпорядженням голови Лохвицької районної державної адміністрації Полтавської області від 30 жовтня 2002 року № 374 (т. 1 а. с. 198) надано згоду землевпорядним організаціям виділити в натурі (на місцевості) земельні частки (паї) для ведення особистого селянського господарства із земель колективної власності колишнього КСП ім. Архипа Тесленка громадянину ОСОБА_5 та виготовити технічну документацію по складанню державного акту на право приватної власності на землю. На підставі вказаного розпорядження голови Лохвицької районної державної адміністрації Полтавської області від 30 жовтня 2002 року № 374 ОСОБА_5 передана у власність земельна ділянка на території Харківецької сільської ради площею 10,69 гектарів для ведення особистого селянського господарства (т. 1 а.с. 8);

24 лютого 2004 року ОСОБА_5 отримав Державний акт про право власності на земельну ділянку. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер, його спадкоємицею була ОСОБА_6 . Рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 03.10.2006, яке набрало законної сили 03 листопада 2006 року, за ОСОБА_6 визнано право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Харківецької сільської ради Лохвицького району, площею 10,68 га (т. 1 а. с. 9). ОСОБА_6 27 грудня 2006 року було виготовлено новий Державний акт на успадковану земельну ділянку та їй присвоєно кадастровий номер 322687800:00:003:0596. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла. Її спадкоємцем є позивач у справі - ОСОБА_1 ;

на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03.06.2021, виданого приватним нотаріусом Лохвицького районного нотаріального округу Полтавської області Сегет Л.В. (т. 1 а.с. 10), ОСОБА_1 є спадкоємцем земельної ділянки, площею 9,53 га, кадастровий номер :00:003:0596, яка розташована на території Харківецької сільської ради Лохвицького району Полтавської області, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі Відділом Держземагенства у Лохвицькому районі Полтавської області 10 червня 2016 року, яка належала спадкодавцю згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯГ № 668825, виданим 29 грудня 2006 року. Висновки місцевого суду в тій частині, що надані позивачем докази є недостатніми для твердження, що підставою отримання ОСОБА_6 . Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 668825 від 29 грудня 2006 року розміром 9,53 га є саме рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 03 жовтня 2006 у справі № 2-523/2006 про визнання права власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 необґрунтовані та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами;

у постанові Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі № 683/2422/19 (провадження № 61-13607св21) зазначено, що у приватному праві не передбачалося нікчемності для оспорюваного державного акту про право власності на землю. Заявляти вимогу про визнання недійсним державного акту про право власності на землю може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею державного акту про право власності на землю. Тобто, оспорювання акту відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання акту);

за правилами частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За змістом статей 256, 267 ЦК України суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим.

у цивільному законодавстві закріплено об`єктивні межі застосування позовної давності. Об`єктивні межі застосування позовної давності встановлюються: (а) прямо (стаття 268 ЦК України). Серед переліку вимог, на які позовна давність не поширюється (стаття 268 ЦК України), відсутня вимога про визнання недійсним державного акту про право власності на землю; (б) опосередковано (із врахуванням сутності заявленої вимоги);

вимога про визнання недійсним державного акту про право власності на землю є «вимогою» у розумінні статей 256, 268 ЦК України. З урахуванням того, що оспорювання акту відбувається за волею відповідної особи, законодавець не передбачив конструкцію нікчемності акту, то на таку вимогу має поширюватися позовна давність. Тобто сутність вимоги про визнання недійсним державного акту про право власності на землю не виключає застосування до неї позовної давності. По своїй суті вимога про визнання недійсним державного акту про право власності на землю не може бути кваліфікована як негаторний позов;

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 6610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. v. THE REPUBLIC OF MOLDOVA, № 36157/08, § 22, 23, ЄСПЛ, від 22 липня 2014 року).

у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 925/756/19 (провадження № 12-40гс20) зроблено висновок, що «строк, у межах якого пред`являється позов як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу), ЦК України визначено як позовна давність (стаття 256 цього Кодексу). Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), перебіг якої відповідно до частини першої статті 261 цього ж Кодексу починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже, перебіг позовної давності обчислюється з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше»;

як вбачається з матеріалів справи, реєстрація земельної ділянки кадастровий номер :00:003:0596 в Державному земельному кадастрі проведена 10 червня 2016 року (а. с. 105 т.1). На цей час земельні ділянки відповідачів вже були зареєстровані в Державному земельному кадастрі (2005 рік) (а. с. 100, 130, 160 т. 1). Зазначена інформація є публічною та загальнодоступною. Саме з цього моменту власник земельної ділянки, яким на той час була ОСОБА_6 , міг довідатися про накладення земельних ділянок. Однак протягом трьох років після цієї дати власником не було вжито жодних дій для захисту свого порушеного чи оспореного права. Успадкування позивачем ОСОБА_1 земельної ділянки не є підставою для обрахування спочатку позовної давності. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 знайшли своє підтвердження. Враховуючи звернення позивача до суду із цим позовом у грудні 2021 року, висновок місцевого суду, що позовна давність не пропущена, з урахуванням наведених апеляційним судом обґрунтувань, є помилковим, оскільки про порушення свого права позивач міг дізнатись раніше ніж повідомлення ФОП ОСОБА_7 у серпні 2021 року. З урахуванням того, що право власності у ОСОБА_5 на земельну ділянку виникло у 2004 році до отримання відповідачами права власності на свої земельні ділянки, позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в зазначеній частині знайшли своє підтвердження;

згідно з частиною четвертою статті 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин. Враховуючи вищевикладені висновки апеляційного суду, апеляційні скарги сторін підлягають частковому задоволенню, а рішення місцевого суду зміні в мотивувальній частині щодо підстав відмови в задоволенні первісного позову, а саме у зв`язку із пропуском позовної давності.

ОСОБА_1 21 березня 2024 року подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 07 березня 2023 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 22 лютого 2024 року, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині вирішення первісного позову і ухвалити у цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .

Підставою касаційного оскарження судових рішень ОСОБА_1 у касаційній скарзі зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц; від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц; від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц; від 01 липня 2019 року у справі № 136/37/184 від 01 липня 2019 року у справі № 136/215/18; від 04 травня 2020 року у справі № 707/1309/15-ц (статті 256, 257, 261, 267 ЦК України); від 15 січня 2020 року у справі № 540/861/16-ц (статті 116, 152, 155 ЗК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що:

з моменту набуття батьком позивача на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 24 лютого 2004 року у власність спірної земельної ділянки, площею 9,53 га, кадастровий номер :00:003:0596, і по даний час батьки позивача (спадкодавці) та позивач відкрито, безперервно володіли вказаною земельною ділянкою, використовували її для вирощування сільськогосподарської продукції. Протягом вказаного часу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 будь-які повідомлення про те, що частина спірної земельної ділянки належить позивачу чи його батькам не надсилали і вимог про витребування указаної земельної ділянки до спадкодавців чи позивача не заявляли;

в силу пункту 111 Порядку ведення Державного земельного кадастру, реєстрація 10 червня 2016 року земельної ділянки кадастровий номер :00:003:0596 в Державному земельному кадастрі свідчить про відсутність відомостей в кадастрі про розташування в її межах земельних ділянок відповідачів. Тобто на цю дату в Державному земельному кадастрі відомості про накладення земельних ділянок були відсутні. На час видачі позивачу 03 червня 2021 року приватним нотаріусом свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, площею 9,53 га, кадастровий номер :00:003:0596, в Державному земельному кадастрі була відсутня інформація про накладення на успадковану позивачем земельну ділянку земельних ділянок відповідачів. Згідно повідомлення фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 , з яким позивачем укладено договір 30 серпня 2021 року, при виготовленні технічної документації із землеустрою щодо відновлення (встановлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) було встановлено, що належну позивачу земельну ділянку накладаються земельні ділянки відповідачів і тільки з того часу позивачу стало відомо про порушення його права власності на земельну ділянку;

згідно висновків Верховного Суду, викладених в указаних вище постановах, відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Апеляційний суд встановив, що 02 березня 2000 року зареєстровано сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю ім. Архипа Тесленка, що підтверджується копією свідоцтва про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності. Згідно технічного завдання СТОВ ім. Архипа Тесленка є замовником схеми організації території земельних часток (паїв) в межах розпайованих земель бувшого КСП ім. Архипа Тесленка Лохвицького району Полтавської області, мета проведення: встановлення фактичного стану угідь, що підлягають паюванню, визначення достовірності планово-картографічних матеріалів, інформації про стан ґрунтів, грошової оцінки угідь, що підлягають паюванню, уточнення списків осіб, які мають право на отримання земельної частки (паю).

Відділом № 3 Полтавського філіалу Інституту землеустрою Української академії аграрних наук виготовлена технічна документація по складанню схеми організації території земельних часток (паїв) в межах розпайованих земель бувшого КСП ім. Архипа Тесленка та виділеного резервного фонду на території Харківецької сільської ради Лохвицького району Полтавської області. Згідно з пояснювальною запискою вказаної технічної документації, підставою розробки технічної документації з організації території в межах розпайованих земель КСП ім. Архипа Тесленка Лохвицького району Полтавської області є замовлення КСП ім. Архипа Тесленка, договір № 609 від 31 липня 2000 року і технічне завдання на виконання робіт. Схема поділу території на земельні частки (паї), згідно з затвердженим списком громадян, що мають право на земельну частку (пай), розроблена згідно з «Методичними рекомендаціями щодо порядку передачі земельної частки (паю) в натурі із земель колективної власності членам колективних сільськогосподарських підприємств і організацій», затвердженими наказом Держкомзему, Мінсільгоспроду України та Української академії аграрних наук від 04 червня 1996 року № 47/172/48 та з урахуванням вимог технічного завдання. Така схема забезпечує всім власникам сертифікатів та громадянам, які мають право на земельну частку (пай), можливість вільного виділення її в натурі з метою самостійного господарювання згідно з Указом Президента України від 03 грудня 1999 року № 1529 «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки». Згідно зі свідоцтва про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності юридичної особи від 02 березня 2000 року КСП ім. Архипа Тесленка змінило організаційно-правову форму і в подальшому вважається Товариством з обмеженою відповідальністю ім. Архипа Тесленка.

В пункті 5 вищевказаної технічної документації зазначено, що схема організації території погоджена з Лохвицькою адміністрацією, Харківецькою сільською радою, СТОВ ім. Архипа Тесленка, Лохвицьким районним відділом земельних ресурсів і районним відділом архітектури. Схему організації території та уточнений розрахунок вартості земельної частки (паю) розглянуто та затверджено рішенням 14 сесії 23 скликання Харківецької сільської ради від 14 березня 2001 року.

Згідно з копією витягу з протоколу № 1 від 10 лютого 2001 року загальних зборів власників земельних часток (паїв), учасників сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю ім. Архипа Тесленка Лохвицького району Полтавської області (т. 1 а.с. 190) погоджено схему організації території земельних часток (паїв) у межах розпайованих земель бувшого КСП ім. Архипа Тесленка та запропоновано Харківецькій сільській раді затвердити схему організації території земельних часток (паїв) у межах розпайованих земель бувшого КСП ім. Архипа Тесленка.

Рішенням 14 сесії 23 скликання Харківецької сільської ради Лохвицького району Полтавської області від 14 березня 2001 року затверджено схему організації території земель на земельні частки (паї) бувшого КСП ім. Архипа Тесленка Лохвицького району, а також визначено, що передачу в натурі земельних часток (паїв) при виході громадян проводити відповідно складеної схеми.

Відповідно до копії протоколу № 3 від 25 березня 2002 року, проведено роботу по розподілу земельних паїв і визначенню земельних ділянок по картосхемі.

Згідно з викопіровкою схеми організації території земельних часток (паїв) в межах розпайованих земель бувшого КСП ім. А. Тесленка на виготовлення державного акту та винесення в натурі земельних ділянок в масивах № 44, 72, 73 значиться ОСОБА_5 , ділянка № 427 ; 430.

Відповідно до архівного витягу з протоколу пленарного засідання першої сесії 24 скликання Харківецької сільської ради Лохвицького району Полтавської області від 12 квітня 2002 року значиться про подання клопотання перед райдержадміністрацією про погодження надання дозволу на виготовлення державного акта на земельну частку (пай) ОСОБА_5 .

Розпорядженням голови Лохвицької районної державної адміністрації Полтавської області від 30 жовтня 2002 року № 374 надано згоду землевпорядним організаціям виділити в натурі (на місцевості) земельні частки (паї) для ведення особистого селянського господарства із земель колективної власності колишнього КСП ім. Архипа Тесленка громадянину ОСОБА_5 та виготовити технічну документацію по складанню державного акту на право приватної власності на землю.

На підставі вказаного розпорядження голови Лохвицької районної державної адміністрації Полтавської області від 30 жовтня 2002 року № 374 ОСОБА_5 передана у власність земельна ділянка на території Харківецької сільської ради площею 10,69 гектарів для ведення особистого селянського господарства.

24 лютого 2004 року ОСОБА_5 отримав Державний акт про право власності на земельну ділянку.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер, його спадкоємицею є ОСОБА_6 .

Рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 03 жовтня 2006 року, яке набрало законної сили 03 листопада 2006 року, за ОСОБА_6 визнано право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Харківецької сільської ради Лохвицького району, площею 10,68 га.

27 грудня 2006 року ОСОБА_6 було виготовлено новий Державний акт на успадковану земельну ділянку та їй присвоєно кадастровий номер 322687800:00:003:0596.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03 червня 2021 року, виданого приватним нотаріусом Лохвицького районного нотаріального округу Полтавської області Сегет Л. В., ОСОБА_1 є спадкоємцем земельної ділянки, площею 9,53 га, кадастровий номер :00:003:0596, яка розташована на території Харківецької сільської ради Лохвицького району Полтавської області, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі Відділом Держземагенства у Лохвицькому районі Полтавської області 10 червня 2016 року, яка належала спадкодавцю згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯГ № 668825, виданого 29 грудня 2006 року.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 259851223 від 03 червня 2021 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :00:003:0596.

Листом фізичної особи-підприємця ОСОБА_9 № 6 від 07 вересня 2021 року повідомлено про перешкоди, виявлені при виготовленні технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) кадастровий № :00:003:059,6 площею 9,53 га на території Лохвицької міської ради (Харківецької сільської ради) Миргородського району (Лохвицького району) Полтавської області - неможливо визначити суміжних землевласників (адже згідно даних Державного земельного на земельну ділянку кадастровий № :00:003:0596, площею 9,53 га, «накладаються» земельні ділянки кадастровий № :00:003:0389, площею 3,5072 га, № :00:003:0390, площею 3,5085 га, № :00:003:0391, площею 3,5084 га).

Відповідно до розпорядження голови Лохвицької районної державної адміністрації Полтавської області від 31 грудня 2004 року № 367 затверджено проект нових землеволодінь в розмірі земельних часток (паїв) в межах товариства з обмеженою відповідальністю «Ранок», яким передбачено розмір кожної з 954 земельних часток (паїв) загальною площею 3557,1 га та створення мережі під`їзних шляхів на площі 34,2 га, а також посвідчити право власності громадян на земельні частки (паї) державними актами на право власності на землю для ведення особистого селянського господарства без встановлення меж кожної з них в натурі (на місцевості).

На підставі вказаного розпорядження голови Лохвицької районної державної адміністрації Полтавської області від 31 грудня 2004 № 367 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ПЛ № 165381 від 05 квітня 2005 року на ім`я відповідача ОСОБА_3 , державний акт на право власності на земельну ділянку серії ПЛ № 165382 від 05 квітня 2005 року на ім`я відповідача ОСОБА_4 , державний акт на право власності на земельну ділянку серії ПЛ № 165380 від 21 квітня 2005 року на ім`я відповідача ОСОБА_2 .

Відповідно до копії збірного кадастрового плану земельній ділянці ОСОБА_2 з кадастровим номером :00:003:0389 відповідає пай № 440, земельній ділянці ОСОБА_3 з кадастровим номером :00:003:0390 відповідає пай № 441, земельній ділянці ОСОБА_4 з кадастровим номером :00:003:0391 відповідає пай № 442.

Згідно з витягом з рішення 14 сесії 4 скликання Харківецької сільської ради Лохвицького району Полтавської області від 30 листопада 2004 року, погоджено склад та розмір земельних угідь на час проекту та по «Проекту реформування СТОВ ім. А. Тесленка на території Харківецької сільської ради Лохвицького району Полтавської області», погоджено рішення співвласників зборів співвласників земельних ділянок в розмірі права на земельну частку (пай), а також з межами та розмірами земельних ділянок для товарного виробництва громадянам в розмірі права на земельну частку (пай), згідно «Проекту реформування СТОВ ім. А. Тесленка на території Харківецької сільської ради Лохвицького району Полтавської області». В рішенні також зазначено про посвідчення права власності на земельну ділянку власникам права на земельну частку (пай), згідно правовстановлюючих документів.

Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-022 від 07 лютого 2022 року підтверджується, що земельна ділянка з кадастровим номером :00:003:0389 зареєстрована на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, в тому числі при поділі чи об`єднанні земельних ділянок 21 вересня 2012 року ПП «Меридіан», дата державної реєстрації земельної ділянки відповідає даті видачі державного акту 28 квітня 2005 року, право власності зареєстровано за ОСОБА_2 .

Згідно з Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-022 від 07 лютого 2022 року земельна ділянка з кадастровим номером :00:003:0596 зареєстрована на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок 26 грудня 2006 року ПП «Меридіан», дата державної реєстрації земельної ділянки 10 червня 2016 року, право власності зареєстровано 03 червня 2021 року за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину.

У Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-022 від 07 лютого 2022 року вказано, що земельна ділянка з кадастровим номером :00:003:0391 зареєстрована на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок 23 липня 2012 року ПП «Меридіан», дата державної реєстрації земельної ділянки відповідає даті видачі державного акту 05 квітня 2005 року, право власності зареєстровано за ОСОБА_4 .

Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-022 від 07 лютого 2022 року земельна ділянка з кадастровим номером :00:003:0390 зареєстрована на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, в тому числі при поділі чи об`єднанні земельних ділянок 21 вересня 2021 року ПП «Меридіан», дата державної реєстрації земельної ділянки відповідає даті видачі державного акту 05 квітня 2005 року, право власності зареєстровано за ОСОБА_3 .

Згідно відомостей листа відділу № 2 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 24 травня 2022 року № 263, відповідно до даних Державного земельного кадастру земельна ділянка, яка знаходиться у власності ОСОБА_3 з кадастровим номером :00:003:0390 має накладення (перетин) із земельною ділянкою яка знаходиться у власності ОСОБА_5 з кадастровим номером :00:003:0596 та з земельною ділянкою, яка знаходиться у власності ОСОБА_2 з кадастровим номером :00:003:0389.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року всправі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, й ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав, і такі правовідносини мають майновий характер або пов`язані з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів (див., зокрема: постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 квітня 2018 року в справі № 361/2965/15-а (провадження № 11-190апп18), від 09 листопада 2021 у справі № 542/1403/17 (провадження № 14-106цс21)).

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів (частина третя 152 ЗК України).

У приватному праві не передбачалося нікчемності для оспорюваного державного акту про право власності на землю. Заявляти вимогу про визнання недійсним державного акту про право власності на землю може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею державного акту про право власності на землю. Тобто, оспорювання акту відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання акту) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 липня 2022 року у справі № 683/2422/19 (провадження № 61-13607св21), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2023 року в справі № 175/4508/17 (провадження № 61-10381св22)).

У цивільному законодавстві закріплено об`єктивні межі застосування позовної давності. Об`єктивні межі застосування позовної давності встановлюються: (а) прямо (стаття 268 ЦК України). (б) опосередковано (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2018 року у справі № 641/76/17 (провадження № 61-12138св18)).

Положеннями глави 19 ЦК України встановлено загальне правило про поширення позовної давності на всі цивільно-правові вимоги, окрім тих, що як виняток зазначені у статті 268 ЦК України. Так, у частині першій статті 268 ЦК України законодавець визначив, на які позовні вимоги не поширюється позовна давність. У частині другій статті 268 ЦК України закріплено, що законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність. Серед переліку вимог, на які відповідно до закону позовна давність не поширюється, не згадуються вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Опосередковано межі застосування позовної давності визначаються з урахуванням сутності пред`явленої вимоги. (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21)).

Вимога про визнання недійсним державного акту про право власності на землю є «вимогою» у розумінні статей 256, 268 ЦК України. З урахуванням того, що оспорювання акту відбувається за волею відповідної особи, законодавець не передбачив конструкцію нікчемності акту, то на таку вимогу має поширюватися позовна давність. Тобто сутність вимоги про визнання недійсним державного акту про право власності на землю не виключає застосування до неї позовної давності. По своїй суті вимога про визнання недійсним державного акту про право власності на землю не може бути кваліфікована як негаторний позов (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 липня 2022 року у справі № 683/2422/19 (провадження № 61-13607св21), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2023 року в справі № 175/4508/17 (провадження № 61-10381св22)).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. v. THE REPUBLIC OF MOLDOVA, № 36157/08, § 22, 23, ЄСПЛ, від 22 липня 2014 року).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається з моменту, коли у особи виникло право на подання позову у матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є об`єктивні обставини - самий факт порушення права, а із встановленням моменту порушення права позивача підлягають встановленню суб`єктивні обставини - момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21)).

У постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-75цс15 зазначено, що «формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Отже, перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18) зроблено висновок, що

«сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) вказано, що

«можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що суди дійшли правильного висновку, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтями 32-38 ГПК України (в редакції, чинній на час винесення оскаржуваних судових рішень), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Апеляційний суд встановив, що: реєстрація земельної ділянки кадастровий номер :00:003:0596 в Державному земельному кадастрі проведена 10 червня 2016 року (а. с. 105 т.1); на цей час земельні ділянки відповідачів вже були зареєстровані в Державному земельному кадастрі (2005 рік) (а. с. 100, 130, 160 т. 1); зазначена інформація є публічною та загальнодоступною. Саме з цього моменту власник земельної ділянки, яким на той час була ОСОБА_6 , міг довідатися про накладення земельних ділянок; про порушення свого права позивач міг дізнатись раніше ніж повідомлення ФОП ОСОБА_7 у серпні 2021 року.

За таких обставин, встановивши, що при зверненні з позовом у грудні 2021 року позивачем за первісним позовом пропущена позовна давність, апеляційний суд обґрунтовано відмовив у задоволенні первісного позову.

Посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі на висновки, викладені у постановах Верховного Суду: від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц; від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц; від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц; від 01 липня 2019 року у справі № 136/37/18; від 01 липня 2019 року у справі № 136/215/18; від 04 травня 2020 року у справі № 707/1309/15-ц; від 15 січня 2020 року у справі № 540/861/16-ц необґрунтовані, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах) (пункт 5 частини другої статті 394 ЦПК України).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 07 березня 2023 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 22 лютого 2024 року у справі за:

первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Миргородської районної державної адміністрації Полтавської області, треті особи: Лохвицька міська рада Полтавської області, Головне управління Держгеокадастру в Полтавській області, про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки;

зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Миргородська районна державна адміністрація Полтавської області, Лохвицька міська рада Полтавської області, Головне управління Держгеокадастру в Полтавській області, про визнання недійсним та скасування державного акту на право приватної власності на землю та вилучення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про реєстрацію об`єкту нерухомого майна;

зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , Миргородська районна державна адміністрація Полтавської області, Лохвицька міська рада Полтавської області, Головне управління Держгеокадастру в Полтавській області, про визнання недійсним та скасування державного акту на право приватної власності на землю та вилучення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про реєстрацію об`єкту нерухомого майна;

зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Миргородська районна державна адміністрація Полтавської області, Лохвицька міська рада Полтавської області, Головне управління Держгеокадастру в Полтавській області, про визнання недійсним та скасування державного акту на право приватної власності на землю та вилучення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про реєстрацію об`єкту нерухомого майна.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков