ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 521/17939/15-ц

провадження № 61-16420св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач -ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (у ході розгляду справи змінило назву на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»),

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 серпня 2017 року у складі судді Маркарової С. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 18 жовтня 2023 року у складі колегії суддів: Комлевої О. С., Вадовської Л. М., Сєвєрової Є. С.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про розірвання договорів, стягнення суми грошових коштів.

Позовна заява мотивована тим, що згідно із укладеними на території Автономної республіки (далі - АР) Крим між сторонами договорами нею були внесені грошові кошти на депозитний рахунок ПАТ КБ «ПриватБанк»

під 10 % річних у доларах США та 8 % річних у євро до 07 грудня 2014 року.

Позивач стверджувала, що у березні 2014 року відповідач почав порушувати умови договорів шляхом припинення нарахування та сплати відсотків за вкладами, заблокував доступ до ощадних карток та онлайн доступу до «Приват 24».

30 квітня 2014 року позивач звернулась до банку із заявами про дострокове розірвання договорів та повернення грошових коштів.

Листами від 23 та 24 червня 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» повідомило про неможливість розірвання договорів та повернення грошових коштів, посилаючись на те, що діяльність відділення банку на території Автономної Республіки (далі - АР) Крим припинена у зв`язку із окупацією півострову.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просила розірвати укладені 07 грудня 2012 року із ПАТ КБ «ПриватБанк» договори банківських вкладів

№ SAMDN7220, № SAMDN7012 ; стягнути із ПАТ КБ «ПриватБанк» на свою користь суму депозитного вкладу та відсотків за договором банківського вкладу у розмірі 52 668,49 доларів США, суму депозитного вкладу та відсотків за договором банківського вкладу у розмірі 37 601,09 євро, а також суму грошових коштів за картковим рахунком у розмірі 2 927,32 євро.

Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 03 серпня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму депозитного вкладу та відсотків за договором банківського вкладу № SAMD7220 у розмірі 52 668,49 доларів США.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму депозитного вкладу та відсотків за договором банківського вкладу № SAMDN7012 у розмірі 37 601,09 євро.

Розірвано договори № SAMDN7220, № SAMDN7012, укладені 07 грудня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 .

У задоволенні решти вимог позову відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення районного суду мотивоване тим, що ліквідація філій або припинення у будь-який спосіб їх діяльності не звільняє банк від виконання обов`язків за укладеними договорами та зазначив, що оскільки внесені позивачем грошові кошти на депозит не повернуті банком, то вимоги про отримання процентів за користування депозитними коштами до дня, який передує дню повернення банківського вкладу, є обґрунтованими. Крім того, суд першої інстанції вказав, що відповідачем порушено умови договору щодо виплати позивачу депозитного вкладу та нарахованих відсотків, що є істотним недоліком у наданні банківських послуг, а тому позовні вимоги про розірвання договорів є обґрунтованими. Вимоги про стягнення на користь позивача 2 927,32 євро за картковим рахунком є недоведеними, а тому такі вимоги не підлягають задоволенню.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 12 квітня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 серпня 2017 року в частині вирішення позовних вимог щодо розірвання договорів депозиту скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 серпня 2017 року в частині стягнення суми грошових коштів та судового збору змінено.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму депозитного вкладу за договором банківського вкладу № SAMD7220 у розмірі 40 000 доларів США та відсотки за цим договором у розмірі 3 741,90 доларів США.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму депозитного вкладу за договором банківського вкладу № SAMDN7012 у розмірі 30 000 євро та відсотки за цим договором у розмірі 2 245,16 євро.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 червня 2019 року касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Постанову Апеляційного суду Одеської області від 12 квітня 2018 року скасовано та передано справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (касаційне провадження № 61-24226св18).

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 18 жовтня 2023 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 серпня 2017 року в частині суми стягнення за депозитними договорами змінено.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму депозитного вкладу за договором банківського вкладу № SAMDN7220 у розмірі 38 653,78 доларів США.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму депозитного вкладу за договором банківського вкладу № SAMDN7012 у розмірі 30 000 Євро.

В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що строком вимоги позивача є дата отримання відповідачем заяви про розірвання договору банківського вкладу плюс 2 банківські дні, що передбачено укладеним сторонами договором банківського вкладу, а саме 30 квітня 2014 року, саме з цієї дати договір вважається розірваним. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже, вимоги ОСОБА_1 про стягнення процентів за ставкою встановленою у депозитному договору, після того, як депозитний договір припинив свою дію не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, та задоволенню не підлягають.

Апеляційним судом було зазначено, що рішення суду в частині задоволення позовних вимог про розірвання договорів, та відмови у задоволенні вимог про стягнення на користь позивача 2 927,32 євро сторони не оскаржували.

У решті рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, оскільки позивач довів факт укладення депозитних договорів з банком та внесення коштів на депозитні рахунки, а банк своїх обов`язків за цими договорами не виконав.

При цьому, суд апеляційної інстанції відхилив доводи ПАТ КБ «ПриватБанк» про те, що належним відповідачем у справі є ТОВ ФК «Фінілон», оскільки ОСОБА_1 , як кредитор, не надавала згоди на зміну боржника у спірних правовідносинах, тому відповідний правочин є нікчемним.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 серпня 2017 року та постанову Одеського апеляційного суду від 18 жовтня 2023 року в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 ; змінити мотивувальну частину постанови Одеського апеляційного суду від 18 жовтня 2023 року.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилково висновку про стягнення з банку коштів, які були внесені ОСОБА_1 за договорами депозитних вкладів, оскільки банк за домовленістю перевів зобов`язання за ними на ТОВ ФК «Фінілон». Тобто, саме ТОВ ФК «Фінілон» є належним відповідачем у цій справі.

Висновки суду апеляційної інстанцій про нікчемність договору про переведення заявником боргу банк вважає помилковими, оскільки тлумачення такого договору, як публічного, не відповідає його суті, а висновки суду про відсутність згоди кредитора на переведення боргу спростовуються тим, що банком було отримано від кредитора мовчазну згоду на укладання такого договору.

Вказує, що рішення суду першої інстанції про розірвання договорів банківських вкладів, є безпідставним, оскільки такі було розірвано ще у 2014 році, коли ОСОБА_1 подала до банку відповідні заяви.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У січні 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Ноздрін О. М.,подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує, що викладені в ній доводи є безпідставними, не спростовують правильності вирішення судами попередніх інстанцій спору, тому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення та постанову - без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 18 грудня 2023 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано цивільну справу із суду першої інстанції та зупинено виконання судових рішень судів попередніх інстанцій до закінчення касаційного перегляду справи.

10 січня 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 11 березня 2024 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

07 грудня 2012 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладені договори № SAMDN7220, № SAMDN7012, за якими позивач передала, а банк прийняв грошові кошті (вклад «Депозит VIP») на строк

до 07 грудня 2013 року під 10 % річних у доларах США та 8 % річних у євро.

07 грудня 2012 року за договором № SAMDN7220 ОСОБА_1 внесено грошову суму (вклад) у розмірі 30 000,00 доларів США, на підтвердження чого банком видана ощадна книжка за № 767594, відкритий депозитний рахунок № НОМЕР_2 та надана квитанція № 390096168.

07 грудня 2012 року за договором № SAMDN7012 ОСОБА_1 внесено грошову суму (вклад) у розмірі 30 000,00 євро, на підтвердження чого банком видана ощадна книжка за № 767297, відкрито депозитний рахунок

№ НОМЕР_3 та надана квитанція № 3.

17 грудня 2013 року додатковими угодами до договорів № SAMDN7220, № SAMDN7012 строк вкладів продовжений до 07 грудня 2014 року.

17 грудня 2013 року відповідно до пункту 3 договору № SAMDN7220 позивачем здійснено додаткове внесення грошових коштів на депозит у сумі

10 000,00 доларів США, що підтверджується довідкою ПАТ КБ «ПриватБанк»

від 31 березня 2014 року та випискою із рахунку НОМЕР_2 від 09 липня

2014 року за № НОМЕР_1.

30 квітня 2014 року ОСОБА_1 звернулась до банку із заявами про дострокове розірвання договорів та повернення грошових коштів у зв`язку із невиконанням відповідачем умов договору - припинення нарахування та сплати відсотків за вкладами, заблокування доступів до ощадних карток та онлайн доступу до «Приват 24».

Листами від 23 та 24 червня 2014 року банк відмовив розірвати договори та повернути грошові кошти у зв`язку із окупацією та припиненням його діяльності на території АР Крим.

Вищевказані обставини підтверджуються копіями договорів, випискою банку за вкладом від 09 липня 2015 року № НОМЕР_1, довідкою банку про залишок коштів на рахунках позивача від 31 березня 2014 року № 1343386, листами банку від 23 червня 2014 року № 20.1.0.0. 0/7-20140529/2466, від 24 червня 2014 року

№ 20.1.0.0. 0/7-20140507/1834.

Листом від 09 грудня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» повідомив, що не має доступу до свого майна та документів на території АР Крим у зв`язку із його окупацією.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень АТ КБ «ПриватБанк» вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанцій норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) та постановах Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 761/30025/16-ц (провадження № 61-43404св18), від 27 квітня 2020 року у справі № 321/1260/19, від 07 жовтня 2020 року у справі № 705/3876/18-ц, від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17, від 08 вересня 2021 року у справі № 727/898/19 (провадження № 61-7157св20), від 06 жовтня 2021 року у справі № 263/11275/18, від 23 грудня 2021 року у справі № 910/13/21, від 28 вересня 2022 року у справі № 530/1995/18, від 06 вересня 2023 року у справі № 175/3119/18, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Рішення суду першої інстанції, в незміненій після апеляційного перегляду частині, а також постанова апеляційного суду ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору; клієнт банку - будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов

та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно із частиною першою статті 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Якщо договором не встановлений розмір процентів, банк зобов`язаний виплачувати проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України.

Частиною другою статті 1070 ЦК України передбачено, що проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина перша статті 89 ЦПК України).

Встановивши існування між сторонами договірних правовідносин за депозитними вкладами, а також те, що АТ КБ «ПриватБанк» відмовляється належно виконати свої зобов`язання з повернення вкладів та нарахованих відсотків, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, змінивши розмір стягуваних сум, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

При цьому, позивач не оспорює судові рішення в частині зменшення розміру стягнутих сум.

Верховний суд не бере до уваги та не перевіряє доводи касаційної скарги в частині рішення суду першої інстанції про розірвання договорів банківських вкладів, оскільки АТ КБ «ПриватБанк» не оскаржував рішення районного суду в апеляційному порядку, та воно не було предметом перегляду апеляційним судом, тому заявник не набув права його касаційного оскарження.

Решта доводів касаційної скарги зводиться до того, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі, оскільки перевело за домовленістю свій борг на ТОВ ФК «Фінілон», а висновки апеляційного суду про нікчемність договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ ФК «Фінілон», шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладників банку, є незаконними.

Колегія суддів не може погодитися з такими доводами касаційної скарги банку, виходячи з такого.

Згідно зі статтею 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 520 ЦК України передбачає, що у правовідносинах із заміни боржника беруть участь три особи: кредитор, боржник, особа, третя особа, яка має намір стати боржником. Звідси, боржником або особою, яка висловила намір стати боржником, кредитору може бути запропоновано здійснення заміни боржника, або сам кредитор запропонував здійснити заміну боржника. В будь-якому випадку для здійснення такої заміни має бути наявна тристороння згода:

а) боржник виявив згоду на те, щоб він був замінений; б) третя особа виявила згоду на те, щоб набути обов`язків боржника; в) кредитор надав згоду на заміну боржника. Відсутність згоди хоча б однієї із сторін не дає підстав для заміни боржника.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Статтею 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Згідно зі статтею 521 ЦК України форма правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу.

Статтею 513 ЦК України визначено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

З огляду на те, що договори між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладені у письмовій формі, вони містить умови про їх двостороннє волевиявлення, то передбачені статтею 205 ЦК України положення про мовчазну згоду не можуть бути застосовні до правовідносин сторін у цій справі.

Аналогічні висновки неодноразово викладалися Верховним Судом та містяться, зокрема, у постановах Верховного Суду: від 22 вересня 2021 року у справі № 757/64382/17 (провадження 61-9229св21), від 10 листопада 2021 року у справі № 757/50904/17-ц (провадження № 61-9151св21) та інших.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20 (провадження № 14-224цс21), в якій були встановлені аналогічні обставини, зокрема й висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо нікчемності договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ ФК «Фінілон», шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладників банку, залишила судові рішення судів попередніх інстанцій в цій частині без змін, вказавши, що оскільки вкладники не надавали згоди на переведення боргу від ПАТ «КБ «ПриватБанк» до ТОВ «ФК «Фінілон» за договорами депозитних вкладів відповідно до статті 520 ЦК України, договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладений між банком та ТОВ «ФК «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладників банку, не створює правових наслідків для них. За таких обставин суди першої та апеляційної інстанцій зробили правильний висновок, що саме АТ «КБ «ПриватБанк», а не ТОВ «ФК «Фінілон» є належним відповідачем у справі.

Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу в апеляційному порядку, на виконання вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України правильно врахував вказану постанову Великої Палати Верховного Суду та послався на неї при відхиленні аналогічних доводів апеляційної скарги АТ «КБ «ПриватБанк».

При цьому, АТ «КБ «ПриватБанк» не наводить належних обґрунтувань щодо необхідності відступлення від вказаних правових висновків Великої Палати Верховного Суду. Не вбачає таких підстав й колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Посилання заявника на неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду у раніше прийнятих постановах, є безпідставними, оскільки правові висновки судів не суперечать наведеним заявником постановам.

Отже, доводи, наведені у касаційній скарзі, не можуть бути підставами для скасування судових рішень суду першої інстанції, в незміненій після апеляційного перегляду частині, та апеляційного суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість їх судових рішень не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення, з урахуванням змін, внесених під час апеляційного перегляду - без змін.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 серпня 2017 року, в незміненій після апеляційного перегляду частині, та постанову Одеського апеляційного суду від 18 жовтня 2023 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 серпня 2017 року та постанови Одеського апеляційного суду від 18 жовтня 2023 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. Ю. Гулейков Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець