Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/1333/24
Номер провадження2/711/863/24
РІШЕННЯ
09 квітня 2024 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:
головуючого судді: Казидуб О.Г.
секретаря судового засідання: Шульга А.В.
представника позивача за дорученням: ОСОБА_1
відповідача: ОСОБА_2
представника відповідача адвоката: Березенко О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Черкаси цивільну справу за позовом Черкаської міської ради до ОСОБА_2 про виселення з житлового приміщення,-
Позовні вимоги мотивовані тим, що 01.08.2002 року між Черкаським державним заводом хімічних реактивів та ОСОБА_3 було укладено договір, згідно з яким останній надано в оренду кімнату АДРЕСА_2 .
Відповідно до поквартирної картки Форми № 17 ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_3 була зареєстрована з 21.08.2005 року.
Квартиронаймач неприватизованої кімнати АДРЕСА_2 ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до рішення Черкаської міської ради від 13.07.2017 № 2-2305 «Про згоду щодо безоплатної передачі у власність територіальної громади м. Черкаси житлового фонду підприємства-банкрута ДП «Черкаський державний завод хімічних реактивів» та рішення Виконавчого комітету Черкаської міської ради від 24.10.2017 № 1095 «Про затвердження акту-прийому передачі гуртожитку по АДРЕСА_4 на баланс КП «Придніпровська СУБ» гуртожиток по вул. Сергія Амброса 70 у м. Черкаси перебуває у комунальній власності.
Відповідно до рішення Виконавчого комітету ЧМР від 31.08.2021 № 896 кімнату № 711 в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_4 включено до фонду орендованого житла.
Згідно листа Департаменту економіки та розвитку ЧМР від 02.04.2021 № 43 в реєстрі приватизованого державного житлового фонду м. Черкаси відсутня інформація щодо приватизації кімнати № 711.
Відповідно до листа КП «ЧООБТІ» від 09.0.2021 № 228, право власності на блок-секцію № НОМЕР_1 , зокрема, на кімнату АДРЕСА_2 не зареєстровано.
У відповідності до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 355093626 від 20.11.2023, право власності на кімнату № 711 не зареєстровано, а відповідно, вказана кімната не приватизувалася.
Таким чином, кімната АДРЕСА_2 не приватизована і належить до комунальної власності м. Черкаси в особі ЧМР.
Зазначають, що після смерті ОСОБА_4 , ОСОБА_2 був зобов`язаний вчинити дії по виселенню з кімнати АДРЕСА_2 , але таких дій не вчинив та намагається вчинити дії щодо залишення проживання в кімнаті, яка належить до комунальної власності м. Черкаси з можливістю її заволодіння в майбутньому.
Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 липня 2022 року у справі № 712/11721/21 позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Встановлено факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу за адресою: АДРЕСА_3 з 12 жовтня 2008 року по день смерті ОСОБА_4 .

Додатковим рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 липня 2022 року у справі № 712/11721/21 рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 липня 2022 року доповнено реченням, яким визнано ОСОБА_2 наймачем житлової кімнати № 711.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 02.11.2022 у справі № 712/11721/21 рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.07.2022 щодо позовних вимог ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу залишено без змін.

Додаткове рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21.07.2022 щодо позовних вимог про визнання ОСОБА_2 наймачем житлової кімнати скасовано і у задоволенні цих вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01.09.2023 у справі № 712/11721/21 касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а постанову Черкаського апеляційного суду від 02.11.2023 в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання наймачем кімнати залишено без змін.

Листом Департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради від 08.10.2021 № 11113-2 у задоволенні заяви ОСОБА_2 про зміну договору найму кімнати АДРЕСА_2 відмовлено.

Департаментом житлово-комунального комплексу Черкаської міської ради 20.12.2021 № 411/04-19, 26.10.2023 17044-0/15 було направлено ОСОБА_2 2 приписи, в порядку ст. 99 ЖК України, про звільнення кімнати № 711 та передачу ключів від кімнати.

Вказують, що ОСОБА_2 проживає в кімнаті АДРЕСА_2 без будь-яких правових підстав та не зареєстрованій в ній.

Ордер на дану кімнату ОСОБА_2 не видавався.

Відповідно до Листа Департаменту житлово-комунального комплексу Черкаської міської ради від 11.08.2022 на обліку потребуючих поліпшення житлових умов за місцем проживання при виконавчому комітеті Черкаської міської ради перебуває 6215 сімей, із них: загальна черга-3511 сімей; в списку першочергового отримання житла 1917 сімей; в списку позачергового отримання житла 430 сімей; в окремому списку позачергового отримання житла учасників ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (1,2 категорії, переселенці) 506 сімей.

Приватні інтереси ОСОБА_2 на забезпечення себе комфортними умовами проживання за рахунок житла комунальної власності м. Черкаси без дотримання визначеного законом порядку безоплатного забезпечення житлом та поза встановленої законом процедури суперечать загальному суспільному інтересу у збереженні правопорядку та забезпеченні рівності всіх громадян у реалізації права на житло.

Для ОСОБА_2 відсутні підстави для застосування концепції «правомірних очікувань» у контесті ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Так, як для нього відсутні такі умови: як пов`язаність з наслідками, на виникнення яких він законно міг сподіватися, наявність підстав у праві для захисту його прав, усталена судова практика.

В ОСОБА_2 не має підстав для застосування принципу правомірних очікувань, а саме збереження за собою житла для проживання, оскільки, він добровільно вселився у спірне житло, маючи змогу розуміти, що його право користування таким житлом обмежується відповідним правом ОСОБА_4 . Як наслідок, на інше він і не мав підстав очікувати.

Таким чином, враховуючи, що ОСОБА_2 з 15.11.2020 безпідставно займає кімнату № 711 в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_4 , яка перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Черкаси і яка необхідна для забезпечення житлових прав інших мешканців м. Черкаси та вимушено внутрішньо переміщених осіб у зв`язку з воєнним станом в Україні, які перебувають на обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов то виселення ОСОБА_2 із спірної квартири є таким, що здійснюється згідно із законом, переслідує легітимну мету, а також, є необхідним та пропорційним заходом втручання у права відповідача.

Просять виселити ОСОБА_2 з кімнати АДРЕСА_2 без надання іншого жилого приміщення, понесені судові витрати покласти на відповідача.

14 лютого 2024 року ухвалою суду позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження, призначено судове засідання з викликом сторін.

06 березня 2024 року адвокат Березенко Є.А., який діє в інтересах відповідача ОСОБА_2 , через систему «Електронний суд» надав Відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позову; вирішити судові витрати у справі, з врахуванням витрат відповідача на професійну правничу допомогу адвоката.

Представник позивача Черкаської міської ради за дорученням ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та просив його задоволити. Зазначив, що померла ОСОБА_4 за життя квартиру не приватизувала, нікого не зареєструвала, Черкаською міською радою було направлено відповідачу 2 листи, які були ним проігноровані. Рішеннями суду вже встановлювалися обставини. Відповідачу ордер не видавався, в даній кімнаті він реєструвався. Крім того, у відповідача є інше зареєстроване місце проживання.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову.

Адвокат Березенко Є.А., який діє в інтересах відповідача ОСОБА_2 , в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Зазначив, що за життя ОСОБА_4 не приватизувала квартиру, в звязку з тим, що останній час вона дуже хворіла і вона займалася своїм лікуванням.

Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 81 цього Кодексу.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Докази надаються сторонами та іншими.. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.2,3 ст. 77 ЦПК). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст. 78 ЦПК).

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 01 серпня 2002 року між Черкаським державним заводом хімічних реактивів та ОСОБА_4 укладено Договір про наступне: наймач мешкає у гуртожитку наймодавця по АДРЕСА_3 . Наймодавець має можливість надати наймачу для тимчасового користування цілу кімнату № НОМЕР_2 , в якій остання мешкає.

Відповідно до Поквартирної карточки, за адресою: АДРЕСА_3 була зареєстрована наймач ОСОБА_4 .

Відповідно до Рішення Черкаської міської ради № 2-2305 від 13.07.2017, вирішено дати згоду на безоплатну передачу з державної у власність територіальної громади м. Черкаси гуртожитку по АДРЕСА_4 та житловий будинок по АДРЕСА_5 від підприємства-банкрута ДП «Черкаський державний завод хімічних реактивів»; Після затвердження актів прийому-передачі перадати безоплатно з балансу підприємства-банкрута ДП «Черкаський державний завод хімічних реактивів» житловий будинок по АДРЕСА_5 на баланс КП «Придніпровська служба утримання будинків».

Рішенням Черкаської міської ради № 2-2795 від 12.12.2017 вирішено залишити цілісний майновий комплекс за адресою: АДРЕСА_4 у статуті «Гуртожиток» та дозволено приватизацію жилих приміщень.

Відповідно до Свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_3 , виданого Черкаським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла.

Як вбачається з Листа Департаменту економіки та розвитку № 11122-2 від 27.09.2021 вбачається, що кімната АДРЕСА_2 відсутня в реєстрі приватизованого житла м. Черкаси.

Відповідно до Повідомлення Департаменту економіки та розвитку відділу супроводу оформлення майнових прав та приватизації житла № 23/10 від 23.03.2021, в реєстрі приватизованого державного житлового фонду м. Черкаси відсутня інформація щодо приватизації кімнати № 711 в гуртожитку по АДРЕСА_4 .

Також, відповідно до Повідомлення КП «Черкаського обласного об`єднаного бюро технічної інвентаризації» № 228 від 09.04.2021 року, станом на 01.01.2013 року право власності на блок-секцію № НОМЕР_1 в гуртожитку АДРЕСА_4 не зареєстровано.

Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 355093626 від 20.11.2023 року, право власності за адресою: АДРЕСА_3 ні за ким не зареєстровано.

Рішенням Черкаської міської ради № 896 від 31.08.2021, вирішено включити до фонду орендованого житла кімнату АДРЕСА_6 та кімнату АДРЕСА_2 .

Таким чином, кімната АДРЕСА_2 не приватизована і належить до комунальної власності м. Черкаси в особі Черкаської міської ради.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 Конституції України, територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

Відповідно до ч. 5 ст. 16 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Відповідно до ч. 2 ст. 327 ЦК України, управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 8 ст. 60 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

В судовому засіданні встановлено, що 02 листопада 2022 року Постановою Черкаського апеляційного суду рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 липня 2022 року у справі № 712/11721/21 за позовом ОСОБА_2 до Черкаської міської ради, Виконавчого комітету Черкаської міської ради, третя особа без самостійних вимог: ОСОБА_5 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу залишено без змін. Додаткове рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Черкаської міської ради, Виконавчого комітету Черкаської міської ради, третя особа без самостійних вимог: ОСОБА_5 про визнання наймачем квартири скасовано.

В Постанові Черкаського апеляційного суду рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 липня 2022 року у справі № 712/11721/21 зазначено, що факт спільного проживання сторін однією сім`єю не надав права позивачу на виникнення підстав для визнання його наймачем спірної кімнати і таке право у нього не виникло, оскільки, останнім не було дотримано порядку за життя наймача в установленій формі оформити свої права та обов`язки відносно спірного житла.

Також, постановою Черкаського апеляційного суду рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 липня 2022 року встановлено, що: «за життя, будучи наймачем спірної квартири, ОСОБА_4 не ставила питання щодо приватизації зазначеного житла та мала лише право користування ним. Крім цього, ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_4 не було здійснено відповідних дій щодо реєстрації позивача у спірній квартирі. Тобто, за період спільногоо проживання як чоловіка та жінки з 12 жовтня 2008 року по 15 листопада 2020 року ОСОБА_4 мала змогу зареєструвати ОСОБА_2 у встановленому законом порядку в кімнаті АДРЕСА_7 , однак, не вчинила цих дій. Крім того, судом першої інстанції було достовірно встановлено і сторони не оспорили вказаної обставини про те, що відсутня письмова згода наймача або інша угода про порядок користування жилим приміщенням. Також, відповідно до п. 10 Правових позицій Верховного Суду України від 26 травня 2001 року щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (житлове право) у члена сім`ї наймача, включеного до ордера на заселення жилого приміщення, право користування останнім виникає у зв`язку із включенням до ордера, а не у зв`язку із вселенням в це приміщення. На день смерті ОСОБА_4 кімната АДРЕСА_7 не належала їй на праві власності, а тому не входить до спадщини, а право користування цією кімнатою також не передається у спадок. Крім того, судом було достовірно встановлено, що позивача ОСОБА_2 до ордера як члена сім`ї наймача за життя наймача ОСОБА_4 включено не було.».

01 вересня 2023 року Постановою Верховного Суду постанову Черкаського апеляційного суду від 02 листопада 2022 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання наймачем кімнати залишено без змін.

Даною Постановою встановлено, що за період спільного проживання ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_4 не здійснили відповідних дій щодо реєстрації місця проживання позивача в спірній кімнаті, врахувавши, що ОСОБА_2 зберігав постійне місце проживання в іншому житловому приміщенні.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

26 жовтня 2023 року Департаментом Житлово-комунального комплексу Черкаської міської ради № 17044-01-15 від 26.10.2023 року ОСОБА_2 було направлено Припис, в якому вказано, що Він зобов`язаний в пятнадцятиденний термін з моменту отримання цього припису звільнити кімнату АДРЕСА_2 . Ключі від кімнати передати у відділ житлового обліку департаменту житлово-комунального комплексу (вул. Байди Вишневецького, 36, каб. 521).

Як вбачається з матеріалів справи, конверт з рекомендованим повідомленням з Приписом повернувся до Черкаської міської ради без вручення (за закінченням терміну зберігання).

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право.

Тобто, аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що саме власник має право вимагати від будь-якої особи припинення дії, яка порушує його право власності (зокрема, вимагати виселення особи, яка займає належну власнику квартиру).

Відповідно до ст. 99 ЖК України, піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. У разі припинення дії договору найму жилого приміщення одночасно припиняється і дія договору піднайму. Піднаймач і члени його сім`ї, а також тимчасові жильці зобов`язані негайно звільнити займане жиле приміщення. У разі відмовлення вони підлягають виселенню в судовому порядку, а з будинків, що загрожують обвалом, - в адміністративному порядку. Виселення провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Згідно зі ст. 116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

На думку суду, в зв`язку зі смертю квартиронаймача ОСОБА_4 , відповідно до ст. 99 ЖК України, Договір найму кімнати № 711 припинився.

Суд наголошує на тому, що після смерті ОСОБА_4 , ОСОБА_2 був зобов`язаний вчинити дії по виселенню з кімнати АДРЕСА_2 , але ним таких дій вчинено не було.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У рішенні ЄСПЛ від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (Serkov v. Ukraine), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, пункт 47).

У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) сформулювала висновки про основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, у справах з приводу користування житловими приміщеннями.

Так, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Головним завданням для суду є визначення того, чи досягнуто цим рішенням справедливий баланс між протилежними інтересами, про які йдеться (пункт 83 рішення ЄСПЛ у справі «Левчук проти України», заява № 17496/19).

У пунктах 84-86 рішення ЄСПЛ у справі «Левчук проти України», заява № 17496/19 вказано про те, що втручання національних органів влади в особисті права, передбачені статтею 8, може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»).

Разом з тим згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Враховуючи вищевикладене та той факт, що ОСОБА_2 з 15.11.2020 безпідставно займає кімнату АДРЕСА_2 , яка перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Черкаси, суд приходить до висновку про виселення ОСОБА_2 з кімнати АДРЕСА_2 без надання іншого жилого приміщення.

Відповідачем ОСОБА_2 не спростовані обставини наведені в позові, а тому, на думку суду позовна вимога позивача підлягає до задоволення.

Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України, с ОСОБА_2 на користь Департаменту ЖКГ Черкаської міської ради необхідно стягнути судовий збір в розмірі 3028 грн.00коп.

На підставі ст. ст. 109,116 ЖК України, Керуючись ст. ст. 3,13,81, 89, 263, 264, 265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Черкаської міської ради до ОСОБА_2 про виселення з житлового приміщення задоволити.

Виселити ОСОБА_2 з кімнати АДРЕСА_2 без надання іншого жилого приміщення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Департаменту ЖКК Черкаської міської ради судовий збір в розмірі 3028 грн. 00 коп.

Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду на протязі 30 днів. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення справи) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 17 квітня 2024 року (з врахуванням вихідних днів).

Головуючий: О. Г. Казидуб