Справа № 302/623/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 квітня 2024 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Собослоя Г.Г., Джуги С.Д.

з участю секретаря судових засідань: Сливки С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 08 вересня 2021 року, ухвалене головуючим суддею Павлюк С.С., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , де третьою особою без самостійних вимог є: Міжгірський районний відділ державної виконавчої служби Південно-Західного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про звільнення від нарахованої заборгованості по сплаті аліментів на дитину

встановив:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , де третьою особою без самостійних вимог є: Міжгірський районний відділ державної виконавчої служби Південно-Західного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про звільнення від нарахованої заборгованості по сплаті аліментів на дитину.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що з 27.01.2001 позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 , від шлюбу мають неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У 2012 році позивач звернувся до суду із позовом про розірвання шлюбу, а відповідач ОСОБА_2 звернулась із позовом про стягнення аліментів. Однак, в ході розгляду справи про розірвання шлюбу сторони примирились, а позов ухвалою суду закрито. При цьому, позов про стягнення з ОСОБА_1 аліментів, останнім визнано та судом ухвалено рішення про задоволення такого. Відтак, починаючи з 2012 року відповідач із виконавчим листом не зверталась, оскільки вони примирились, проживали разом, матеріально утримував сім`ю та надавав усі необхідні кошти.

Враховуючи те, що ОСОБА_2 звернулася до виконавчої служби лише у березні 2021 року, тобто після того, як між сторонами виникли сімейні непорозуміння на грунті ревнощів, тому нарахування заборгованості з 2012 року по квітень 2021 року є незаконним та безпідставним, оскільки в зазначений період позивач опікувався дочкою, надавав матеріальну допомогу, при цьому після пред`явлення виконавчого листа в добровільному порядку сплачує аліменти на утримання дочки.

Рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 08 вересня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог. Зазначає, що суд першої інстанції неправильно визначив характер правовідношення та суть спору, а тому допустив неправильне застосування норм матеріального права. Вказує що судом не врахованого того, що після ухвалення рішення суду про стягнення з нього аліментів ОСОБА_2 не пред`являла таке до виконання. Крім того вони продовжували проживати однією сім`єю, він матеріально утримував сім`ю, а тому вважає, що підстав для стягнення з нього заборгованості по аліментах з 2012 по 2021 рік не має.

Також судом не врахованого того, що на час виконання розрахунку за період з 03.05.2012 по 04.10.2016 діяла редакція ч. 3 ст. 197 СК України, за якою суд може звільнити платника аліментів від сплати заборгованості, якщо буде встановлено, що вона виникла внаслідок непред`явлення без поважної причини виконавчого листа до виконання особою, на користь якої присуджено аліменти. 01.06.2016 ч. 3 ст. 197 СК України виключено.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду першої інстанції. Вказує, що суд правильно встановив фактичні обставини справи та вірно дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що така не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено та не заперечувалося сторонами по справі, що з 27.01.2001 позивач перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають неповнолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується відповідними свідоцтвами про народження.

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 22.05.2012 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 щомісячно аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 2004 р.н., у розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 03.05.2012 і до повноліття дитини на користь матері дитини ОСОБА_2 .

На виконання рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 22.05.2012 судом 14.08.2012 виданий виконавчий лист №706/830/12.

03.03.2021 головним державним виконавцем Міжгірський районний відділ Державної виконавчої служби Південно-Західного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Звірич Н.І. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №64683057 з виконання виконавчого листа №706/830/12, виданого 14.08.2012 Міжгірським районним судом Закарпатської області.

Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментам, виконаного державним виконавцем, заборгованість ОСОБА_1 за виконавчим листом по справі №706/830/12 станом на 01.04.2021 складає 150 666,65 гривень.

Отже між сторонами виникли правовідносини з приводу виконання аліментних зобов`язань.

Обґрунтовуючи підстави позову про звільнення від сплати заборгованості за аліментами у розмірі 150 666,65 грн, що виникла станом на 01.04.2021, ОСОБА_1 посилався на те, що у зв`язку з непред`явлення позивачем у 2012 році виконавчого листа до виконання та проживанням сторін однією сім`єю, він матеріально утримував доньку, а тому підстав для стягнення заборгованості по аліментам не має.

Як наведено у статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

А сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, який зазвичай проживає окремо від дитини.

Слід відмітити, що одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України.

При цьому, стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Зокрема, положеннями статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ(78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Зі змісту наявного в матеріалах справи рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 22 травня 2012 року слідує, що ОСОБА_1 визнав позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , через що суд прийняв таке визнання ОСОБА_1 позовної вимоги.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду (рішення у справі «Шмалько проти України», заява № 60750/00, від 20 липня 2004 року)

Відсутність гарантії виконання судового рішення у розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачені гарантії надані сторонам є справедливий, відкритий і швидкий розгляд.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Позаяк зазначене рішення суду є чинним то воно підлягає обов`язковому виконанню.

А звідси, відсутні законні підстав для звільнення позивача як від обов`язку утримувати свою доньку, так і від сплати виниклої заборгованості за аліментами, оскільки ним таких не зазначено та відповідних доказів не надано.

За цієї обставини, ОСОБА_1 зобов`язаний сплачувати аліменти так як один з батьків несе обов`язок надавати дитині допомогу (аліменти) не лише на підставі рішення суду, а й з самого факту народження дитини згідно з вимогами СК України.

Тож, апеляційний суд враховує те що, ОСОБА_1 був обізнаний зі змістом рішення суду про стягнення з нього аліментів на утримання доньки та знав про свій обов`язок з їх сплати, вказане рішення та визначений розмір заборгованості не оскаржував, однак доказів на підтвердження добровільної їх сплати не надав суду.

Більше того, будучи допитаною у судовому засіданні в якості свідка дочка сторін - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підтвердила суду ту обставину, що ОСОБА_1 не надавав жодних коштів на її утримання в рахунок сплати аліментів.

Підставою для звільнення від сплати нарахованої заборгованості по аліментам ОСОБА_1 зазначає ту обставину, що така виникла не у зв`язку із тим, що він ухилявся від обов`язку з утримання дитини, а тому, що примирились з дружиною та спільно проживали. Протягом спільного проживання у них народилась ще одна дитина син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та він утримував сім`ю, оплачував житлово-комунальні послуги, і при цьому вели спільне господарство, та фактично усі ці роки добровільно здійснював утримання доньки навіть у більшому розмірі.

Відповідно до частини другої статті 197 СК України, з підстав якої заявлено позов, за позовом платника аліментів суд може звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Вказана правова норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом. За наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення.

Відповідно до пункту 22 постанови пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" № 3 від 15 травня 2006 року - суд, у випадках передбачених статтею 197 СК України, може частково або повністю звільнити платника аліментів від сплати заборгованості по аліментам.

З аналізу зазначеної правової норми вбачається, що повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. При цьому, слід звернути увагу на те, що у такий спосіб законодавцем визначено право, а не обов`язок суду звільнити платника аліментів від сплати заборгованості.

При вирішенні таких спорів необхідно виходити з інтересів дитини, оскільки аліменти за рішенням суду присуджені на утримання дитини з метою забезпечення достатнього матеріального рівня її життя.

Апеляційним судом встановлено, що позивач не надав доказів на підтвердження вищевказаних обставин та доказів надання матеріальної допомоги на утримання дитини в розмірі, визначеному рішенням суду.

Тож, не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_1 про те, що він проживав із ОСОБА_2 та дітьми разом, здійснював матеріальне забезпечення сім`ї, вів спільне господарство, оскільки вчинення вказаних дій не знімає з батька обов`язок зі сплати аліментів на утримання доньки.

Такі висновки суду повністю узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №343/860/17, у постанові від 20 вересня 2018 року у справі №№ 592/2683/17 та у постанові від 01 серпня 2018 року у справі №344/12158/16-ц.

Щодо посилання ОСОБА_1 на частину третю статті 197 СК України.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що частину третю статті 197 СК України, яка передбачала право суду звільнити платника аліментів від сплати заборгованості, якщо буде встановлено, що вона виникла внаслідок непред`явлення без поважної причини виконавчого листа до виконання особою, на користь якої присуджено аліменти, виключено Законом України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02 червня 2016 року, що набув чинності 05 жовтня 2016 року.

Тоді як із позовом ОСОБА_1 про звільнення від нарахованої заборгованості по сплаті аліментів звернувся у суд 14 червня 2021 року. Тобто на час звернення із даним позовом вказана правова норма втратила чинність, тому не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

За таких обставин, апеляційний суд вважає обґрунтованими та такими, що максимально відповідають інтересам дитини, висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про звільнення від сплати заборгованості за аліментами.

Отже, доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому рішення підлягає залишенню без зміни відповідно до положень статті 375 ЦПК України.

Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без зміни, то витрати апелянта зі сплати судового збору залишаються за його рахунок.

Враховуючи наведене та керуючись приписами статей 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 08 вересня 2021 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 18 квітня 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: