ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 681/1033/23

Провадження № 22-ц/4820/747/24

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р.С., Костенка А.М., Спірідонової Т.В.,

секретар судового засідання Кошельник В.М.,

з участю позивача,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 04 січня 2024 року, суддя Горщар А.Г., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частину майна,

встановив:

У липні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням збільшених вимог просив визнати спільною сумісною власністю подружжя придбане ним та ОСОБА_3 в період шлюбу майно: 34/100 частини нежитлової будівлі, загальною площею 250,9 кв.м., що розташована по АДРЕСА_1 ; частину земельної ділянки загальною площею 0,0057 га, що розташована по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:005:0471, з цільовим призначенням для комерційного використання; земельну ділянку, площею 0,0309 га, що розташована по АДРЕСА_2 , кадастровий номер :02:006:0347, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та визнати за ним право власності на 1/2 частину перелічених об`єктів нерухомості.

Позовну заяву мотивовано тим, що 19.06.2005 року між сторонами укладено шлюб, в період якого у них народились двоє дітей, син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 21.01.2021 року рішенням Полонського районного суду Хмельницької області шлюб між сторонами розірвано.

Під час шлюбу за нотаріально посвідченими договорами купівлі-продажу на ім`я відповідача придбано: 03.04.2006 року земельну ділянку, площею 0,0309 га; 29.02.2008 року 34/100 частини нежитлової будівлі; 02.10.2007 року 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею 0,0057 га.

Після розірвання шлюбу сторони не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна подружжя, а тому позивач, стверджуючи, що вищезгадані об`єкти нерухомості придбані в період шлюбу за спільні кошти, відтак є спільною сумісною власністю його та відповідача у рівних частках, просив суд визнати вказане майно об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати за ним право власності на 1/2 частку вказаного майна.

Рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 04.01.2024 року позов задоволено. Визнано об`єктом спільної сумісної власності подружжя майно, придбане в період шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а саме: 34/100 частини нежитлової будівлі, загальною площею 250,9 кв.м., яка розташована по АДРЕСА_1 , частину земельної ділянки, загальною площею 0,0057 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:005:0471, з цільовим призначенням для комерційного використання, земельну ділянку площею 0,0309 га, що розташована по АДРЕСА_2 , кадастровий номер :02:006:0347, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право спільної часткової власності, за кожним по: 17/100 частин нежитлової будівлі, загальною площею 250,9 кв.м., яка розташована по АДРЕСА_1 ; 1/4 частині земельної ділянки, загальною площею 0,0057 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:005:0471, з цільовим призначенням для комерційного використання; 1/2 частині земельної ділянки, площею 0,0309 га, кадастровий номер :02:006:0347, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована по АДРЕСА_2 . Припинено право спільної сумісної власності сторін на це нерухоме майно. Вирішено питання судових витрат.

Суд зауважив, що оскільки спірні об`єкти нерухомості придбані сторонами у період шлюбу, тому це майно є об`єктом спільної сумісної власності позивача та відповідача у рівних частках.

Правових підстав для збільшення частки у майні ОСОБА_3 не встановлено, зокрема через те, що остання не довела належними та допустимими доказами тієї обставини, що розмір утримання, яке надає позивач для дітей, є недостатнім для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити частково, визнавши за позивачем право власності на 2/5 частини майна подружжя.

На обґрунтування скарги апелянт зазначила, що фактичні шлюбні стосунки сторін припинилися в грудні 2018 року, з січня 2019 року по листопад 2020 року позивач не брав участі у вихованні спільних дітей. Розмір утримання, наданого позивачем дітям добровільно, є меншим ніж законодавчо гарантований мінімальний розмір аліментів. Кошти, за які було придбано спірні земельні ділянки, належали батькові відповідача. Позивач, на дату реєстрації шлюбу і задовго до цього, не працював, поважної причини щоб не працювати у період шлюбу не мав.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 послався на законність та обґрунтованість судового рішення. При цьому зауважив, що неповнолітні діти сторін систематично проживають з ним, відвідують дитячі розважальні заклади, він купує продукти харчування, необхідний одяг, ліки. В 2021 році він з дітьми ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відпочивали у Республіці Єгипет. Твердження апелянта, що сторони припинили фактичні шлюбні відносини в грудні 2018 році є неправдивими. Кошти на придбання спірного майна було отримано як дарунок на весілля сторін, іншу частину коштів було взято в кредит в АКІБ «Укрсиббанк».

В судове засідання апелянт та її представник не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи судом були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Позивач в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив, підтримав оскаржуване судове рішення.

Заслухавши пояснення учасника справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Встановлено, що 19.06.2005 року сторони зареєстрували шлюб, в період якого у них народилися двоє дітей: син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

03.04.2006 року, згідно з нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу (а.с. 9) та держаним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №585510 від 26.04.2006 року (а.с. 80), на ім`я ОСОБА_3 придбано земельну ділянку, площею 0,0309 га, що розташована по АДРЕСА_2 , кадастровий номер :02:006:0347, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

02.10.2007 року, згідно з нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу (а.с. 38) та держаним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №404299 від 03.03.2008 року (а.с. 79), на ім`я ОСОБА_3 придбано частину земельної ділянки, загальною площею 0,0057 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:005:0471, з цільовим призначенням для комерційного використання.

29.02.2008 року, відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу (а.с. 10), на ім`я ОСОБА_3 придбано 34/100 частини нежитлової будівлі, розташованої по АДРЕСА_1 .

Рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 21.01.2021 року шлюб між сторонами розірвано.

Як вбачається зі змісту виписки з АТ КБ «ПриватБанк» по банківському рахунку позивача ОСОБА_2 за період з 01.11.2020 року по 08.11.2023 рік, на банківський рахунок дітей сторін, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 зараховано 32516,73 грн. (а.с. 61-67).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 року в справі №638/2304/17 (провадження №61-2417сво19)).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (частини третя та четверта статті 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України.

У разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч статті 65 СК України інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (стаття 70 СК України).

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі.

Статтею 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, встановивши, що спірне нерухоме майно було придбано подружжям у період перебування у шлюбі, а тому є їх спільною сумісною власністю, обґрунтовано виходив із того, що частки сторін є рівними, підстави для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до частини третьої статті 70 СК України відсутні.

Відповідач не довела, що позивач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, або що розмір аліментів, які одержують діти, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

В той же час, відповідач визнала, що частину від орендної плати за усної домовленості з позивачем, було витрачено як сплату аліментів на утримання дітей.

Стверджуючи про недостатність сплачуваних позивачем аліментів на утримання дітей, відповідач до суду із відповідними вимогами про стягнення аліментів не зверталася.

Крім того, колегія суддів зазначає, що сам по собі факт проживання малолітніх дітей сторін із відповідачем та несплата аліментів на їх утримання позивачем не є підставою для збільшення частки у спільному сумісному майні подружжя (колишнього подружжя) на користь того із батьків, з ким проживають діти (постанова Верховного Суду від 24.04.2023 року у справі №462/1024/21).

Разом з тим, при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2024 року у справі №523/14489/15-ц).

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає необґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю сторін спірного нерухомого майна та припинення права спільної сумісної власності сторін на це майно, у зв`язку з чим судове рішення у відповідній частині підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

В іншій частині суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини, внаслідок чого доводи апеляційної скарги слід визнати необґрунтованими.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 04 січня 2024 року в частині задоволення позову щодо визнання спільною сумісною власністю подружжя нерухомого майна та припинення права спільної сумісної власності сторін на це майно скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю подружжя 34/100 частини нежитлової будівлі, загальною площею 250,9 кв.м., яка розташована по АДРЕСА_1 ; 1/2 частини земельної ділянки, загальною площею 0,0057 га, розташованої по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:005:0471, з цільовим призначенням для комерційного використання; 1/2 частини земельної ділянки, площею 0,0309 га, яка розташована по АДРЕСА_2 , кадастровий номер :02:006:0347, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), та припинення права спільної сумісної власності сторін на вказане майно, відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 квітня 2024 року.

Судді: Р.С. Гринчук

А.М. Костенко

Т.В. Спірідонова