Справа № 466/4035/23
Провадження № 2/466/327/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2024 року м.Львів

Шевченківський районний суд м.Львова

у складі: головуючого судді Невойта П.С.,

секретаря с/з Семків Х.І., Лелик О.М., Климочко С.М., Репети К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові в залі суду цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовною заявою Львівської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа: Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння -

за участі представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача адвоката Данильчук В.М.,

представника третьої особи ОСОБА_3 ,-

в с т а н о в и в :

у провадженні Шевченківського районного суду м. Львова знаходиться цивільна справа за позовною заявою Львівської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа: Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що будинок з будівлями на АДРЕСА_1 належить на праві комунальної власності територіальній громаді м.Львова в особі Львівської міської ради на підставі рішення Червоноармійського райвиконкому м.Львова від 10.03.1987 №176.

Як власник нежитлових приміщень загальною площею 90,6 кв.м. на АДРЕСА_1 , Львівська міська рада передавала ці приміщення в оренду на підставі договору оренди від 24.03.1994 Їдальні №42.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 22.11.2006 задоволено заяву ОСОБА_4 до ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» та встановлено факт володіння ОСОБА_4 на праві приватної власності будівлею, загальною площею 90,6 кв.м., на АДРЕСА_1 та зобов`язано ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» провести державну реєстрацію права приватної власності на нерухоме майно.

Постановою Львівського апеляційного суду від 07.03.2023 рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 22.11.2006 скасовано, позов ОСОБА_4 залишено без розгляду.

Постановою апеляційного суду встановлено преюдиційний факт, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 22.11.2006 фактично визнано право власності на будівлю, яка належить на праві комунальної власності територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради.

Як вбачається з відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно, на підставі рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 22.11.2006 за ОСОБА_4 29.12.2006 було зареєстровано право приватної власності на спірну будівлю.

Згодом ОСОБА_4 відчужив будівлю на АДРЕСА_1 ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 28.03.2009 №842. 03.04.2009 зареєстровано право власності на будівлю на АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 .

Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. У зв`язку із чим звернулися до суду.

Ухвалою від 25.04.2023 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі. Вирішив проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою від 25.04.2023 в порядку забезпечення позову суд заборонив відповідачу - ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_1 , та будь-яким іншим особам вчиняти дії щодо відчуження, здійснення інших юридичних правочинів, реєстрації речових прав щодо об`єкта нерухомого майна: будівлі на АДРЕСА_1 загальною площею 90,6 кв.м. (реєстраційний номер майна 17375258).

15.06.2023 адвокат Данильчук В.М. надав суду докази зміни прізвища відповідачки на ОСОБА_6 у зв`язку з реєстрацією шлюбу 29.09.2012 року /арк.спр.57/.

20.07.2023 адвокат Данильчук В.М. подав письмовий відзив на позовну заяву та просить відмовити у задоволенні позову (арк.спр.93-108), долучивши до такого копії матеріалів відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_5 за 2012 рік (арк.спр.110-138).

Ухвалою від 25.04.2023 р. за клопотанням представника відповідача адвоката Данильчука В.М. витребувано з ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» інвентаризаційну справу та реєстраційну справу на будинок з будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 20119020.

20.09.2023 року представником позивача ОСОБА_7 було подано пояснення щодо позовної заяви, в яких остання зазначила, що перебіг позовної давності почався в момент скасування рішення Шевченківського районного суду м.Львовав від 22.11.2006 р., а саме з 07.03.2023 р. таким чином Львівська міська рада звернулась до суду в межах трьохрічного строку позовної давності (арк.спр.159-161).

25.09.2023 адвокат Данильчук В.М. подав пояснення щодо спливу позовної давності та добросовісності відповідача по матеріалах інвентаризаційної та реєстраційної справи, в яких зазначив, що 31.08.2007 р. сам позивач здійснив за собою реєстрацію права власності на будинок, з будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , складовою частиною якого є спірна будівля, тому позивач з 31.08.2007 р. міг дізнатися про зміну власника спірної будівлі з 29.12.2009 р. та просив застосувати строк позовної давності до вимог Львівської міської ради (арк.спр.164-169, 170-172).

29.09.2023 адвокат Данильчук В.М. подав пояснення щодо добросовісності відповідача, в яких просив суд відмовити у задоволенні позову Львівської міської ради про витребування майна з підставі добросовісності поведінки відповідача щодо набуття права власності на спірну будівлю (арк.спр.173-175).

Окрім цього, 11.10.2023 адвокат Данильчук В.М. подав пояснення в яких зазначив, що ні фонд комунального майна м.Львова, ні ЖЕК-508 Личаківського району не вчиняли жодних дій щодо повернення спірних приміщень у володіння та користування власника позивача у справі з 1994 р., ні з 06.04.2006 р. до 2023 року.

Представник позивача Львівської міської ради Шевченко М.І. позовні вимоги підтримала, просила задовольнити, покликаючись на обставини, аналогічні викладеним у позовній заяві та поясненнях.

Представника відповідача адвоката Данильчук В.М. просив в задоволенні позову відмовити та застосувати строк позовної давності.

Представника третьої особи Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради Заяць Б.Р. у судовому засіданні просила позовні вимоги Львівської міської ради задовольнити.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Як передбачено ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Суд на підставі ст. 12, 13, 81 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Судом встановлено, що будинок з будівлями на АДРЕСА_1 належить на праві комунальної власності територіальній громаді м.Львова в особі Львівської міської ради на підставі рішення Червоноармійського райвиконкому м.Львова від 10.03.1987 №176 (арк.спр.13,14).

Як власник нежитлових приміщень загальною площею 90,6 кв.м. на АДРЕСА_1 , Львівська міська рада передавала ці приміщення в оренду на підставі договору оренди від 24.03.1994 Їдальні №42. Термін оренди становив з 01.09.1992 року на невизначений, до узаконення (арк.спр.17,18).

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 22.11.2006 задоволено заяву ОСОБА_4 до ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» та встановлено факт володіння ОСОБА_4 на праві приватної власності будівлею, загальною площею 90,6 кв. м, на АДРЕСА_1 та зобов`язано ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» провести державну реєстрацію права приватної власності на нерухоме майно (справа № 20-73/06, арк. 17,18).

Постановою Львівського апеляційного суду від 07.03.2023 рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 22.11.2006 скасовано, позов ОСОБА_4 залишено без розгляду (справа № 20-73/06, арк. 71,73).

Як вбачається з Витгу з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 29.12.2006 року № 13113042, на підставі рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 22.11.2006 за ОСОБА_4 було зареєстровано право приватної власності на будівлю загальною площею 90,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (арк.спр.71).

В силу ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Зазначена правова норма кореспондується з ч.4 ст.41 Конституції України, згідно з якою ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 321, 328 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, та вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97/ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В подальшому на підставі договору купівлі-продажу від 28.03.2009 №842, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юзвою Н.Б. - ОСОБА_4 відчужив будівлю на вул. Хмельницького Б., 203 - ОСОБА_5 (арк.спр. 72,73).

З Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (дата формування 03.04.2009), реєстратором ОСОБА_8 здійснено державну реєстрацію права власності обєкта нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 90,6 кв.м. за ОСОБА_5 , реєстраційний номер 17375258 (реєстраційна справа під літ Б-1 арк.16,17).

Пунктом 14 ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація права власності проводиться на підставі інших документів, які відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

Як зазначалося вище, право власності на нежитлове приміщення загальною площею 90,6 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 було зареєстровано на праві приватної власності за ОСОБА_4 на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22.11.2006 року. в подальшому постановою Львівського апеляційного суду від 07.03.2023 рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22.11.2006 скасовано, позов ОСОБА_4 залишено без розгляду.

Згідно ч.1 ст.143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

Відповідно до статті 327 ЦК України у комунальній власності є майно, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Згідно з частиною першою статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до п.30 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виключно на пленарних засіданнях сесії вирішуються питання прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна.

Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом (ч. 8 ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Отже правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Львівська міська рада. Територіальна громада як власник спірного об`єкта нерухомості делегує Львівській міській раді повноваження щодо здійснення права власності від імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом.

На підставі аналізу досліджених в судовому засіданні доказів, судом встановлено, що Львівська міська рада, як дійсний власник спірного майна, не передавала майнові права на нежитлові приміщення загальною площею 90,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 шляхом видачі відповідного розпорядження або іншого відчуження законним шляхом. Рішення на підставі якого реєструвалось право приватної власності на нежитлове приміщення скасовано, позов ОСОБА_4 про встановлення факту володіння залишено без розгляду. Тому, таке нерухоме майно слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Згідно ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. (ч.3 ст.388 ЦК України ). Також, частиною першою вказаної статті передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Як зазначено в пункті 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 Цивільного кодексу України).

Якщо в такій ситуації пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 Цивільного кодексу України. У зв`язку з цим, необхідно розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі ст.388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Таким чином, у відповідності до вимог ст. 330, 388 ЦК України, право власності на нежитлові приміщення, які були відчужені поза волею власника не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване.

Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

Пунктом 23 вищевказаної постанови ВССУ від 07.02.2014 № 5 встановлено, що відповідно до ст.387 ЦК України та ч.3 ст 10 ЦПК України, особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Верховний Суд у своїй постанові №6-140цс 14 від 17.12.2014 зробив правовий висновок про те, що власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених ст. 387, 388 ЦК України.

Окрім цього, Верховним Судом України звернуто увагу на те, що при розгляді спорів щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що в позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у ст.388 ЦК України. Під час розгляду спорів про витребування майна мають бути встановлені всі юридичні факти, які визначені ст. 387, 388 ЦК України, зокрема: чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо. Аналогічна правова позиція міститься в постанові колегії суддів судової палати у цивільних справах Верховного Суду України № 6-53цс12.

Оцінюючи вищенаведене, суд дійшов висновку про підставність позовних вимог, оскільки Львівською міською радою не приймалося рішення про відчуження нежитлового приміщення загальною площею 90,6 кв.м. що на АДРЕСА_1 , а відтак вказане нежитлове приміщення належало на праві комунальної власності територіальній громаді Львівської міської ради.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач має право звертатися з вимогою про витребування спірного нежитлового приміщення загальною площею 90,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі статті 388 ЦК України в ОСОБА_1 , яка є останнім набувачем майна.

Разом з тим, ухвалюючи рішення суд бере до уваги те, що Львівська міська рада звернулася до суду із позовом 24.04.2023 року.

ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен довести і той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Отже, позовна давність є строком для пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

І в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою, уповноваженою на це особою, позовна давність починає обчислюватися, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідалася або могла довідатися особа, право якої порушене, чи прокурор, уповноважений звернутися до суду в інтересах держави за захистом такого права, якщо прокурор довідався чи міг довідатися про порушення права або про особу, яка його порушила, раніше, ніж особа, право якої порушене.

У правовому висновку Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 р. у справі №362/44/17 зазначено, що на віндикаційні позови держави та територіальних громад (в особі органів державної влади та місцевого самоврядування відповідно) поширюється загальна позовна давність. У випадку відсутності компетентного суб`єкта владних повноважень для захисту державних інтересів, а також у разі, коли першим про порушення інтересів держави довідався прокурор, позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення довідався прокурор.

Верховний Суд своєю постановою, вирішуючи виключну правову проблему, відступив від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 5 жовтня 2016 року у справі № 916/2129/15 (№ 3-604гс16), а також висновку КГС ВС, викладеного у постанові від 29 березня 2018 року у справі № 904/10673/16, про те, що приписи про позовну давність до позовних вимог про витребування майна не застосовуються. Так, Верховним Судом зазначено, що на віндикаційні позови держави та територіальних громад (в особі органів державної влади та місцевого самоврядування відповідно) поширюється загальна позовна давність. Для уникнення дискримінаційної переваги цих суб`єктів порівняно з іншими суб`єктами права вони мають нести ризик застосування наслідків спливу позовної давності для оскарження виданих ними правових актів. Якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

25.09.2023 адвокат Данильчук В.М. подав пояснення щодо спливу позовної давності та добросовісності відповідача та просив застосувати строк позовної давності до вимог Львівської міської ради (арк.спр.164-169, 170-172).

Так, з реєстраційної справи під літ Б-1 на нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 90,6 кв.м., реєстраційний номер 17375258 вбачається, що на лист УКМ Львівської міської ради від 08.08.2019 року, МБТІ та ЕО надало 17.10.2019 року УКМ довідку про те, що власником спірної будівлі з 28.03.2009 року є ОСОБА_5 (арк. реєст.спр.18,19).

У відповідності до ст.3 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (в редакції станом на 17.10.2019 року) загальними засадами державної реєстрації прав є в т.ч. і відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.

Частиною 2 та 3 статті передбачено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:

1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;

2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Отже, отримавши довідку з МБТІ. органу місцевого самоврядування в особі УКМ з 17.10.2019 року достеменно було відомо про власника будівлі.

Окрім цього, з матеріалів відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_5 за 2012 рік (арк.спр.129) вбачається, що готуючи документи на розгляд сесії міської ради, ОСОБА_5 в т.ч. подала Акт встановлення та узгодження меж земельної ділянки гр. ОСОБА_5 від 15.06.2010 р., який підписаний директором ЛКП «Збоїща-408» як балансоутримувачем спірної будівлі, в частині погодження меж місця розташування земельної ділянки на АДРЕСА_1 . Отже, балансоутримував Львівське комунальне підприємство, засноване ЛМР було обізнане про реєстрацію права власності відповідача на спірну будівлю.

Після набуття права власності на спірну будівлю на підставі оплатного Договору купівлі-продажу будівлі від 28.03.2009 р., реєстраційний № 842 та реєстрації права власності на спірну будівлю за відповідачем 03.04.2009 р. ОСОБА_5 неодноразово у 2010-2014 роках зверталася до Львівської міської ради та її виконавчих органів з приводу питань набуття права власності на земельну ділянку для обслуговування спірної будівлі без приховування набуття нею права власності на цю будівлю та надаючи позивачу правовстановлюючі документи та документи про технічну характеристику будівлі.

Ухвалою Львівської міської ради від 29.09.2011 року №851 Про погодження гр. ОСОБА_5 місця розташування земельної ділянки та надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 , погоджено ОСОБА_5 місце розташування земельної ділянки та надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку за рахунок земель, що не надані у власність або користування.

Зокрема, документом на підставі чого приймалася ухвала ради був і наказ від 25.03.2010 року №8 Про надання дозволу гр. ОСОБА_5 на розроблення містобудівного обгрунтування реконструкції та переобладнання існуючої будівлі під житловий будинок на АДРЕСА_1 , в якому чітко зазначено про право власності від 03.04.2009 № 22374152 на будівлю за гр. ОСОБА_5 (арк.спр. 128).

З часу реєстрації права власності Відповідач вільно та відкрито користується спірною будівлею.

Ухвалою від 31.07.2014 р. №3737 Львівська міська рада передала у власність ОСОБА_5 земельну ділянку кадастровий номер: :04:005:0060, площею 0,0522 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: АДРЕСА_1 /а.с.84/.

Отже, і на час передачі у власність ОСОБА_5 земельної ділянки за цією адресою, територіальній громаді в особі Львівської міської ради було відомо щодо правового статусу спірних приміщень.

Будь-яких доказів поважних причин пропуску строку позовної давності позивач суду не надав, а тому відсутні підстави для поновлення цього строку.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги те, що відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив строк позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову з цих підстав слід відмовити.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, то судовий збір позивачу не відшкодовується.

Керуючись ст. 3, 12, 13, 77, 81, 141, 259, 263-266, 268 ЦПК України, суд,

у х в а л и в :

у задоволенні позовних вимог Львівської міської ради до ОСОБА_1 про витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 будівлю на АДРЕСА_1 загальною площею 90,6 кв. м (реєстраційний номер майна 17375228) на користь територіальної громади м.Львова в особі Львівської міської ради відмовити.

Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Позивач: Львівська міська рада, , юридична адреса: м. Львів, пл.Ринок,1.

Відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Третя особа: Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, , юридична адреса: м. Львів, пл. Галицька,15.

Повний текст рішення виготовлений 04.04.2024.

Суддя П. С. Невойт