Справа № 760/8591/22
Провадження № 2/185/166/24
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

29 січня 2024 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Головіна В.О., за участю секретаря судового засідання Преображенської К.О., представника позивача адвоката Левченко С.І., представника відповідача ОСОБА_1 розглянувши у відкритому судовому засідання в м. Павлограді, цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку під час прогулу

В С Т А Н О В И В

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про визнання незаконним та скасування наказу № 91-к від 02.06.2022р., поновлення ОСОБА_2 на посаді менеджера виробничо-оперативної групи ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», стягнення середнього заробітку за період вимушеного прогулу з 02.05.2022р. по 02.06.2023р. у розмірі 743 280,00грн,. стягнення моральної шкоди в сумі 20 000грн.

Позивач вважає наказ про звільнення незаконним, необґрунтованим, посилався на порушення порядку звільнення, оскільки мав поважні причини відсутності на роботі з 02.05.2022р. по 02.06.2022р.

Вказує, що станом на 24.02.2022р. знаходився разом з родиною у м. Шарм-ель-Шейх Арабської республіки Єгипет та не мав можливості по закінченню відпустки 24.02.2022р. вилетіти до України, у зв`язку з відміною всіх авіарейсів до України внаслідок військової агресії російської федерації.

Позивач зазначає, що з 24.02.2022р. по 15.03.2022р. знаходився з своєю сім`єю на території м. Шарм-ель-Шейх за рахунок Арабської республіки Єгипет. 16.03.2022р. позивач разом з родиною прибув на територію Республіки Узбекистан, оскільки у зв`язку з військовими діями на території України та відсутністю коштів, прийняли запрошення родичів дружини позивача, які за власний рахунок купили авіаквитки для перельоту позивача з родиною до м. Ташкент Республіка Узбекистан.

Позивач направив відповідачу заяву про надання невикористаних днів оплачуваної відпустки з 01.03.2022р. по 19.03.2022р. та заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати з 20.03.2022р. по 30.04.2022р., на підставі яких позивачу надавались відпустки з 01.03.2022р. по 30.04.2022р.

31.03.2022р. позивач засобами електронної пошти направив відповідачу заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати на період до закінчення в Україні військового стану, яка була проігнорована відповідачем.

28.04.2022р. на адресу позивача надійшов лист щодо необхідності з`явитися на робоче місце у м. Павлоград. 30.04.2022р. позивач засобами електронної пошти направив заяву про призупинення трудових відносин, оскільки позивач не може приступити до роботи в період дії військового стану. 02.05.2022р. позивач отримав від відповідача відповідь щодо відсутності підстав для призупинення дію трудового договору.

02.06.2022р. засобами електронного зв`язку позивач отримав лист та копію наказу №91-к від 02.06.2022р. про звільнення на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, за здійснений з 02.05.2022р. по 02.06.2022р. прогул.

Позивач вважав, що він був відсутнім на робочому місці з 2 травня 2022року по 2 червня 2022 року з поважних причин, а звільнення його з роботи не відповідає вимогам закону. Таким чином вважав необхідним скасувати наказ №91-к від 2 червня 2022 року про його звільнення, поновити його на займаній посаді менеджера виробничо-оперативної групи ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу 743 280,00грн, а також відшкодувати спричинені йому моральні страждання, які він оцінює у розмірі 20 000 грн., стягнувши з відповідача також судові витрати та витрати понесені на правову допомогу.

Не погоджуючись із поданим позовом представник відповідача, подав відзив на позовну заяву ОСОБА_2 , вказуючи, що наказом ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» від 02.06.2022р. №91-к позивача було звільнено з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП за прогул через відсутність на роботі з 02 травня 2022 року по 02 червня 2022 року без поважних причин. При цьому зазначив, що позивач знаходився у щорічній відпустці з 14.02.2022р. по 28.02.2022р. 24.02.2022р. позивач направив заяву про надання йому залишку щорічної оплачуваної відпустки з 01.03.2022р. по 19.03.2022р., оскільки позивач перебував з родиною у м. Шарм-ель-Шейх Арабської республіки Єгипет та не мав можливості по закінченню відпустки 24.02.2022р. вилетіти до України.

Наказом від 01.03.2022р. № 40-к позивачу було надано частину щорічної відпустки з 01.03.2022р. по 19.03.2022р. Надалі позивач повідомив, що має намір евакуювати родину у безпечне місце, у зв`язку з чим просить надати також і відпустку без збереження заробітної плати терміном 41 календарний день з 21 березня 2022р. по 30 квітня 2022р.

Наказом ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» від 22.03.2022р. №48-к позивачу було надано відпустку без збереження заробітної плати терміном 41 календарний день з 21 березня 2022р. по 30 квітня 2022р.

31.03.2022р. від позивача надійшла заява про продовження відпустки без збереження заробітної плати протягом періоду дії воєнного стану. Відповідач зазначив, що оскільки період дії воєнного стану в України встановлюється Указом Президента України, відповідно відпустка без збереження заробітної плати на період дії воєнного стану надається з урахуванням періоду, встановленого Указом Президента України. Оскільки Указом Президента України від 14.03.2022 № 133/2022 на часткову зміну статті 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб, тобто до 25.04.2022р., представник відповідача вважає, що станом на 31.03.2022р., позивач вже знаходився у відпустці без збереження заробітної плати до 30.04.2022р., строк якої перевищував період дії воєнного стану, продовженого Указом Президента від 14.03.2022 № 133/2022 до 25.04.2022р.

28 квітня 2022р. листом №1/873 позивача було повідомлено про зміни законодавства щодо відміни святкових днів та необхідністю приступити до роботи 02.05.2022р. по закінченню відпустки. Листом-відповіддю від 30.04.2022р. позивач повідомив керівника ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» про призупинення трудового договору на період дії воєнного стану, у зв`язку з тим, що він з родиною знаходиться у м. Ташкент Республіка Узбекистан та на період дії воєнного стану не має наміру повертатися до України.

02.05.2022р. на електронну адресу позивача було направлено листа від 02.05.2022р. №3/905, яким позивачу було відмовлено у призупиненні трудового договору, повідомлено, що ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» з 24.02.2022р. по 02.05.2022р. здійснює нормальну виробничу діяльність з режимом роботи згідно до умов колективного договору, а призупинення трудового договору можливе тільки при взаємній неможливості роботодавця надати роботу, а працівнику її виконувати.

Протягом 30 календарних днів з 02.05.2022р. по 02.06.2022р. позивач не виявив бажання приступити до роботи, не повідомив відповідача про наявність будь якої поважної причини неявки на роботу, тому 02.06.2022р., позивачу було запропоновано надати пояснення щодо відсутності на роботі з 02.05.2022р. по 02.06.2022р., позивач в свою чергу пояснив, що на період дії воєнного стану не має наміру повертатися до України. Зазначений факт було зафіксовано Актом №1 від 02.06.2022р. Наказом №91-к від 02.062022р. менеджера виробничо-оперативної групи ОСОБА_2 було звільнено за прогули відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України. Копію наказу №91-к від 02.06.2022р. було направлено на електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 та на Viber НОМЕР_1 , які належать позивачу та з яких позивач направляв до ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля кореспонденцію (звернення та заяви про надання відпусток, листи від 31.03.2022р., 30.04.2022р.) та відповідав на листи відповідача. Направлення копії наказу №91-к від 02.06.2022р. на електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 та на Viber НОМЕР_1 підтверджується Актом №2 від 02.06.2022р.

Представник відповідача звернувся до суду з заявою про застосовування строку позовної давності до позовних вимог ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку під час прогулу, оскільки порушення позивачем територіальної підсудності не є поважною причиною пропущення строку звернення до суду. Представник відповідача зауважив, що позивачем було порушено територіальну підсудність незважаючи на той факт, що ОСОБА_2 зареєстрований, фактично проживав та працював у м. Павлоград, зареєстрований, як фізична особа-підприємець у м. Павлоград, юридична адреса відповідача ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля" та місцезнаходження також у м. Павлоград.

Представник позивача у судовому засіданні, підтримуючи повністю вимоги позивача, вказував, що перебування позивача в м. Ташкент Республіка Узбекистан є поважною причиною відсутності на роботі, оскільки Узбекистан є державою з іншим менталітетом та віросповіданням, що не дозволяло позивачу залишити родину в м. Ташкент та повернутися до місця роботи м. Павлоград, також у позивача відсутні грошові кошти для оплати витрат, пов`язаних з поверненням до місця роботи. Представник позивача зазначив, оскільки перебування на території України є небезпечним для родини позивача, вважає, що ОСОБА_2 не мав змоги з об`єктивних причин повернутися з м. Ташкент на територію України та приступити 02.05.2022р. до роботи в м. Павлоград. Представник позивача також наголосив, що відповідач міг не звільняти позивача, а надати відпустку без збереження заробітної плати або надати можливість виконувати позивачу роботу дистанційно.

Представник відповідача у судовому засіданні, заперечуючи проти заявлених вимог ОСОБА_2 та підтримуючи доводи, викладені у відзиві на позов, зазначала, що відповідач у повному обсязі задовольнив заяви позивача про надання відпусток, оплачуваної з 01.03.2022р. по 19.03.2022р., та відпустки без збереження заробітної плати з 21.03.2022р. по 30.04.2022р., тобто позивачу було надано 61 календарний день для врегулювання питання щодо перевезення родини до м. Ташкент та повернення 02.05.2022р. до роботи.

Крім того, після не виходу позивача на роботу 02.05.2022р., відповідач чекав ще 30 календарних днів та сподівався, що позивач вийде на роботу, і тільки 02.06.2022р. було прийнято рішення про звільнення ОСОБА_2 , з врахуванням однозначного волевиявлення позивача не приступати до роботи на період дії воєнного стану. До дати звільнення ОСОБА_2 був відсутній на роботі 93 календарних дні, і на думку представника відповідача цей строк є достатнім для врегулювання питання щодо переїзду родини до м. Ташкент та повернення ОСОБА_2 до м. Павлоград для виконання трудових обов`язків. Щодо доводів представника позивача про наявну загрозу для ОСОБА_2 та його родини при переміщенні територією України до робочого місця, зазначила, що на квітень-початок травня 2022 р. на території жодної громади Дніпропетровської області бойові дії не велись, а ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» працювало у чотирьохзмінному режимі роботи і здійснює виробничу діяльність у зазначеному режимі роботи до цього часу.

Крім того, ОСОБА_2 є військовозобов`язаним та має звання старший лейтенант, тому доводи представника позивача про вимушене знаходження позивача за кордоном внаслідок загрози ракетних обстрілів, не є поважною причиною відмови виходити на роботу, оскільки перебування позивача на військовому обліку передбачає несення військової служби в умовах війни. Представник відповідача повідомила, що у вересні 2023 р., незважаючи на загрозу ракетних обстрілів, дружина позивача ОСОБА_3 з двома неповнолітніми дітьми знаходилась у м. Павлоград, Дніпропетровської області, спілкувалась з працівникам ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» та повідомила, що проживає з чоловіком та дітьми у Германії (Баварія).

Також представник відповідача пояснила про неможливість встановлення ОСОБА_2 дистанційного режиму роботі, оскільки посада менеджера виробничо-оперативної групи передбачає відвідування підземних робочих місць, що підтверджується довідкою, виданою на підставі табелю спуску ОСОБА_2 до шахти за період з 01.01.2021р. по 31.12.2021р. Представник відповідача пояснила, що за період з 01.01.2022р. по 30.04.2022р. позивачу було нараховано заробітну плату 303 тис.грн., що дозволяє придбати авіаквиток з м. Ташкент до країн Європи вартістю 12 000грн., крім того позивач отримував по квітень 2022р. з ПФУ (ФССНСтаПЗ) щомісячні страхові виплати у розмірі 22 тис.грн., ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_3 є також фізичним особами підприємцями, після 24.02.2022р. підприємницька діяльність не припинена.

Враховуючи, викладене та з урахуванням наданих суду письмових доказів, просила суд відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову повністю.

Заслухавши учасників справи, дослідивши зібрані у справі письмові докази, суд приходить до наступних висновків.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу ( в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно бо сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Отже, визначальним для вирішення питання законності звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності.

Законодавством не визначено перелік поважних причин відсутності на роботі, тому, вирішуючи це питання щодо відсутності працівника на роботі, звільненого за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази із числа передбачених ЦПК України.

Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які виключають вину працівника (правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 8 грудня 2021 року у справі № 595/1475/19).

Отже, визначальним для вирішення питання законності звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності".

Згідно частин 1-3статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Вислухавши пояснення учасників справи, розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_2 було прийнято 01.04.2020р. на роботу до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на підставі наказу № 39-к від 31.03.2020р. та трудового договору від 01.04.2020р. на посаду менеджера виробничо-оперативної групи апарату управління ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» за переведенням з ТОВ «ДТЕК ЕНЕРГО».

Пунктом 1.5 трудового договору від 01.04.2020 року між ПрАТ «ДТЕК ПАВЛОГРАДВУГІЛЛЯ» та ОСОБА_2 було визначено та закріплено робоче місце позивача - м. Павлоград, Дніпропетровська область.

З 14.02.2022р. по 28.02.2022р. менеджер виробничо-оперативної групи ОСОБА_2 знаходився у черговій відпустці тривалістю 15 календарних днів, згідно до наказу № 31-к від 11.02.2022р.

Наказом № 40-к від 01.03.2022р. ОСОБА_2 надано на його прохання частину оплачуваної щорічної відпустки з 01.03.2022р. по 19.03.2022р. терміном 19 календарних днів, оскільки станом на 24.02.2022р. позивач з родиною знаходився у Єгипті та не міг вчасно прибути на робоче місце, у зв`язку з скасуванням авіарейсів до України.

Також керівництвом було задоволено згідно до наказу № 48-к від 22.03.2022р ще одну заяву позивача про надання відпустки без збереження заробітної плати тривалістю 41 календарний день з 21.03.2022р. по 30.04.2022р., оскільки позивачу необхідно було евакуювати родину до м. Ташкент, Республіка Узбекистан, де мешкають близькі родичи дружини позивача. Надання відпустки було погоджено у повному обсязі, незважаючи на те, що до 21.03.2022р. позивач та його родина вже знаходились у м. Ташкент, про що свідчать надані до позову авіаквитки від 16.03.2022р. на ім`я ОСОБА_2 та членів його родини з м. Шарм-ель-Шейх Арабської республіки Єгипет до м. Ташкент Республіки Узбекистан.

31.03.2022р. позивач направив на адресу відповідача засобами електронної пошти заяву, в якій повідомляє, що з 16.03.2022 року позивач з родиною знаходиться у м. Ташкент Республіка Узбекистан та не може прибути на територію України, у зв`язку відсутністю прямого сполучення з Узбекистану до України. Крім того наявна небезпека для нього та його родини при пересуванні від кордонів України до місця проживання м. Павлоград Дніпропетровської області, а також просив надати після закінчення 30.04.2022р. відпустки без збереження заробітної плати, ще одну відпустку без збереження заробітної плати на період до закінчення воєнного стану в Україні.

Доводи позивача про те, що відповідач безпідставно не надав позивачу відпустку без збереження заробітної плати на період воєнного стану суд оцінює критично, з огляду на наступне. Право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. Іноземці та особи без громадянства, які працюють в Україні, мають право на відпустки нарівні з громадянами України (стаття 2 Закону України «Про відпустки»).

Відповідно до пункту 5 статті 4 Закону України «Про відпустки» одним із видів відпусток є відпустка без збереження заробітної плати, яка надається відповідно до статей 25, 26 цього Закону.

Відпустка без збереження заробітної плати за згодою сторін передбачена статтею 26 зазначеного Закону. Так, за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік.

Таким чином, основною підставою для надання ОСОБА_2 відпустки без збереження заробітної плати на період дії військового стану року має бути: згода сторін, сімейні обставини та інші причини. Сам по собі факт подання працівником заяви про надання відпустки без збереження заробітної плати без зазначення конкретного періоду знаходження у відпустці без збереження заробітної плати не є доказом погодження такої заяви роботодавцем та не покладає на власника обов`язку видати відповідний наказ. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 5 липня 2021 року по справі № 344/6789/20.

Судом встановлено та підтверджено сторонами, що позивачу відповідно до наказу №48-к від 22.03.2022р було надано відпустку без збереження заробітної плати тривалістю 41 календарний день з 21.03.2022р. по 30.04.2022р.

Наказом Держкомстату від 05.01.2008р. №489 затверджено типову форму П-3 наказу про надання відпустки без збереження заробітної плати. Роботодавець видає наказ про надання відпустки без збереження заробітної плати за формою П-3 або в довільній формі з обов`язковим зазначенням підстави та її тривалості.

Тобто у випадку надання відпустки без збереження заробітної плати на період дії воєнного часу, термін відпустки обмежується конкретною календарною датою, встановленою Указом Президента України «Про введення в дію воєнного стану в Україні». Указом Президента України від 24.02.2022р. №64/22 було введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, тобто до 24.03.2022р. Строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб до 25.04.2022р., згідно з Указом Президента № 133/2022 від 14.03.2022р.

Відповідно на дату подання позивачем заяви 31.03.2022р. про надання відпустки без збереження заробітної плати на період воєнного стану, строк дії воєнного стану був визначений наступним періодом з 24.02.2022р. по 25.04.2022р. Судом встановлено, що позивач вже знаходився у відпустці без збереження заробітної плати з 21.03.2022р. по 30.04.2022р., період якої перевищував, визначений Указом Президента України № 133/2022 від 14.03.2022р. строк дії воєнного стану.

Судом також встановлено, що відповідно до Довідки «Про кількість спусків (виходи підземні) ОСОБА_2 в межах посадових обов`язків відвідує від одного до трьох разів на місяць підземні робочі місця, що унеможливлює встановлення для позивача дистанційного режиму роботи.

28.04.2022р. на електронну адресу ОСОБА_2 було направлено повідомлення за вих. № 1/873, щодо дати виходу на роботу 02.05.2022р. після закінчення відпустки без збереження заробітної плати, у зв`язку з не застосуванням на підставі ст. 6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», ст. 53, ч. 1 ст.65, ч. 3-5 ст. 67, ст. 71 -73 КЗпП України, тому 2 травня 2022р. в період дії воєнного стану є робочим днем та повідомлено про оголошення та проведення загальної мобілізації відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022р. №69 «Про загальну мобілізацію».

Суд встановив, що 30.04.2022р. на електрону адресу відповідача від ОСОБА_2 надійшов лист-відповідь, яким ОСОБА_2 повідомив про призупинення дії трудового договору на період дії воєнного стану та надав пояснення щодо неможливості приступити з 02.05.2022 до виконання трудових обов`язків, у зв`язку з відсутнім прямим сполученням між Україною та Узбекистаном та наявною небезпекою для його родини на території України.

Відповідно до Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року, визначаються особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої незалежності, на період дії воєнного стану.

Відповідно до Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43, 44 Конституції України (ст. 3); на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця (ст. 11); нормальна тривалість робочого часу у період дії воєнного стану може бути збільшена до 60 годин на тиждень для працівників, зайнятих на об`єктах критичної інфраструктури (в оборонній сфері, сфері забезпечення життєдіяльності населення тощо) (ст. 6); у період дії воєнного стану сторони трудового договору можуть домовитися про альтернативні способи створення, пересилання і зберігання наказів (розпоряджень) роботодавця, повідомлень та інших документів з питань трудових відносин та про будь-який інший доступний спосіб електронної комунікації, який обрано за згодою між роботодавцем та працівником (ст. 7).

Відповідно до статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 № 2136-ІХ, призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором. Право на призупинення трудового договору мають як працівник, так і роботодавець. Мінекономіки, коментуючи Закон № 2136 зазначає, що призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором, у зв`язку зі збройною агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором.

Суд вважає обґрунтованою відмову відповідача згідно до листа від 02.05.2022р. №3/905 у призупиненні трудового договору ОСОБА_2 , враховуючи що ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» з 24.02.2022р. по 02.05.2022р. проводило виробничу діяльність в звичному чотирьохзмінному режимі роботи, крім того у «Перелік територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні)», затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 25 квітня 2022 року №75, не внесено жодної громади Дніпропетровської області, яка б була розташована в районі проведення бойових дій. Позивач не заперечує отримання від відповідача 02.05.2022р. листа за № 3/905 від 02.05.2022р., відповідну копію якого додає до позовної заяви.

Також безпідставними є доводи позивача про поважну причину неможливості приступити до роботи 02.05.2022р., у зв`язку з відсутністю прямого сполучення між Україною та Узбекистаном, враховуючи наявне авіасполучення між м. Ташкент Республіка Узбекистан та країнами Європи, з якими у України є сполучення, як і залізничним транспортом, так і автомобільним транспортом.

Суд критично ставиться на посилання у судовому засіданні представника позивача щодо відсутності у позивача грошових коштів, необхідних для оплати витрат по переїзду з м. Ташкент Республіка Узбекистан до м. Павлоград Дніпропетровської області, оскільки відповідно до довідки від 10.07.2023р. середня заробітна плата позивача складає 68 742грн, а згідно до розрахункових листів, ОСОБА_2 було нараховано за період з січня по квітень 2022р. заробітну плату у сумі 303 375грн. Позивач не заперечує, що за період з січня по квітень 2022р. йому було нараховано та виплачено заробітну плату у повному обсягу.

Також, Головне Управління Пенсійного Фонду у Дніпропетровській області підтвердило виплату ОСОБА_2 страхових сум щомісячно у розмірі понад 22 тис. грн. за період з 01.01.2022р. по 30.04.2022р., у зв`язку з втратою професійної працездатності. Крім того, згідно до даних ЄДРПОУ ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_3 є фізичними особами-підприємцями, підприємницьку діяльність не припинено після введення воєнного стану.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що позивач однозначно у письмовій формі згідно до листа-відповіді від 30.04.2022р. відмовився повертатися 02.05.2022р. на робоче місце з наступних причин, відсутність прямого сполученням з міста Ташкент Республіка Узбекистан до України та небезпекою в умовах воєнного стану при пересуванні позивача з його родини територією України до міста роботи. В той же час позивач не надав доказів щодо повідомлення відповідача про наявність інших (відсутність коштів або авіаквитків, хвороба позивача або членів його родини тощо), крім зазначених у листі-відповіді від 30.04.2022р., причинах, внаслідок яких ОСОБА_2 не мав змоги приступити до роботи з 02.05.2022р. по 02.06.2022р.

Суд при цьому зазначає, що відповідно до «Переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні)», затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25 квітня 2022 року № 75 (надалі Перелік), до наведених у Переліку територіальних громад не включено станом на 25.04.2022р. жодної територіальної громади Дніпропетровської області, а станом на 02.05.2022р. дві громади Широківська селищна територіальна громада та Зеленодольська міська територіальна громада Криворізького району Дніпропетровської області було внесено до «Переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні).

З огляду на викладене, суд не приймає посилання представника позивача на те, що відсутність на роботі позивача було обумовлено саме бойовими діями, оскільки такі не проводились у місті Павлоград та прилеглих околицях міста, що свідчить про наявність права відповідача для застосування до позивача положень п. 4 ст. 40 КЗпП.

При цьому запроваджений в Україні воєнний стан, як такий, та загроза ракетних обстрілів міст, не є достатнім доказом на підтвердження поважності причини відсутності ОСОБА_2 на роботі з 02.05.2022року по 02.06. 2022року.

Отже, суд дійшов висновку про те, що 2 травня 2022 року позивач повинен був знаходитись на робочому місці, проте з 2 травня 2022 року по 2 червня 2022 року ним було допущено прогул без поважних причин, внаслідок чого відповідач мав законні підстави для звільнення ОСОБА_2 із займаної ним посади згідно із п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до положень статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення.

Відповідно до ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується роботодавцем безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Відповідно до ч.1 ст. 148 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення роботодавець повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Судом встановлено, що позивач відповідно до листа-відповіді від 30.04.2022р. відмовився приступити до роботи 02.05.2022р. Відповідно до Акту №1 від 02.06.2022р. «Щодо причин невиходу на роботу з 02.05.2022р. по 02.06.2022р. менеджера виробничо-оперативної групи ОСОБА_2 », позивачу було запропоновано надати пояснення щодо відсутності на роботі у період з 02.05.2022р. по 02.06.2022р., але ОСОБА_2 , згідно зазначеного акту повідомив, що не має наміру на період воєнного стану провертатися на територію України. Представник позивача в судовому засіданні також підтвердив, що позивач не мав наміру повертатися 02.05.2022р. на територію України, у зв`язку з загрозою ракетних обстрілів населених пунктів України.

Відповідно до Акту №2 від 02.06.2022р. на електронну адресу позивача ІНФОРМАЦІЯ_1 та на Viber НОМЕР_1 був направлений лист від 02.06.2022р. №1-9/1134 з копією наказу №91-к від 02.062022р. про звільнення менеджера виробничо-оперативної групи ОСОБА_2 за прогули відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України та проведено в день звільнення остаточний розрахунок сум, які належать при звільненні. Позивач не заперечує факт отримання листа від 02.06.2022р. №1-9/1134 з копією наказу про звільнення, проведення розрахунку при звільненні та додає відповідні письмові докази до позовної заяві.

Отже, суд не вбачає порушень порядку притягнення робітника до дисциплінарної відповідальності за прогул, у зв`язку з чим заявлені у справі вимоги суд вважає безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 81, 89, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, -

У Х В А Л И В

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку під час прогулу - відмовити.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається Дніпровському апеляційному суду.

Повний текст рішення суду складено 19 квітня 2024 року.

Суддя:В. О. Головін