ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 522/10132/21

провадження № 61-8289св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Департамент комунальної власності Одеської міської ради,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - Одеська міська рада,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2022 року у складі судді Павлик І. А. та постанову Одеського апеляційного суду від 26 квітня 2023 року у складі колегії суддів:

Пузанової Л. В., Бездрабко В. О., Орловської О. В.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2021 року Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Одеська міська рада, про витребування майна з чужого незаконного володіння та усунення перешкод у користуванні майном.

Позов мотивований тим, що територіальна громада міста Одеси в особі Одеської міської ради відповідно до рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 05 липня 2004 року № 370 та виданого 19 квітня 2005 року на його підставі свідоцтва про право власності є власником нежитлових підвальних приміщень загальною площею 162,9 кв. м за адресою:

АДРЕСА_1 . Згідно з договором оренди від 20 грудня 2002 року вказані нежитлові приміщення передані фізичній особі - підприємцю

ОСОБА_2 у строкове платне користування до 13 лютого 2020 року.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 травня

2008 року за ОСОБА_3. визнано право власності на нежитлове приміщення загальною площею 166,05 кв. м за адресою:

АДРЕСА_1 , яке 20 липня 2016 року вона відчужила ОСОБА_4 , яка на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімоновою О. Ю., 11 жовтня 2016 року продала його ОСОБА_1 .

Позивач зазначав, що належні територіальній громаді міста Одеси та

ОСОБА_1 нежитлові приміщення є тотожними, і постановою Одеського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 травня 2008 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3. до Одеської міської ради про визнання права власності на вказане нежитлове приміщення скасовано з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Посилаючись на викладене, Департамент комунальної власності Одеської міської ради як виконавчий орган ради, що здійснює облік, контроль та управління комунальним майном, просив витребувати від ОСОБА_1 нежитлове приміщення загальною площею 162,9 кв. м за адресою:

АДРЕСА_1 на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради та Департаменту комунальної власності Одеської міської ради; усунути перешкоди у користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_1 із спірного нежитлового приміщення та визначити порядок виконання судового рішення, вказавши, що воно є підставою для скасування органами державної реєстрації права власності ОСОБА_1 шляхом внесення запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 31878961, на нежитлові приміщення загальною площею 166,05 кв. м, що розташовані за наведеною вище адресою, та припинення його права власності на ці приміщення.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2022 року

в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивач належними та допустимими доказами не довів наявність у нього права власності на нерухоме майно, яке належить на праві власності відповідачу, і тотожності цього майна

з майном, що належить позивачу, тоді як право на витребування майна від добросовісного набувача відповідно до статті 388 ЦК України надане лише власнику такого майна. Суд зазначив, що строк позовної давності застосовується судом за наявності заяви відповідача лише в разі наявності правових підстав для задоволення позову, яких в цій справі немає, тому заява відповідача про застосування строку позовної давності задоволенню не підлягає.

Постановою Одеського апеляційного суду від 26 квітня 2023 року апеляційну скаргу Департаменту комунальної власнсоті Одеської міської ради залишено без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2022 року залишено без змін.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд погодився

з висновком суду першої інстанції та зазначив, що задоволення позовних вимог за позовом про витребування спірного нерухомого майна

у добросовісного набувача призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки

в такому випадку на ОСОБА_1 буде покладено індивідуальний та надмірний тягар, тоді як він не є особою, яка порушила права позивача

у спірних правовідносинах.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

31 травня 2023 року Департамент комунальної власності Одеської міської ради подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 26 квітня 2023 року і прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач додав до матеріалів справи докази тотожності нежитлових приміщень площею 162,9 кв. м і площею

166,1 кв. м на АДРЕСА_1 . Відповідач не надав належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження того, що нежитлове приміщення, зареєстроване за ним на праві власності, є відмінним від нежитлового приміщення, зареєстрованого на праві комунальної власності за територіальною громадою м. Одеси, і яке є предметом спору. Спірне майно вибуло з власності територіальної громади м. Одеси на підставі судового рішення, яке у подальшому було скасоване, тому є таким, що вибуло

з володіння власника поза його волею.

Аргументи інших учасників справи

12 липня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Іскра С. Л. подала до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 16 червня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Приморського районного суду м. Одеси.

21 липня 2023 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 02 листопада 2023 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, наведені

у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини справи

20 грудня 2002 року між Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради (зараз - Департамент комунальної власності) та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 укладено договір оренди, згідно з яким орендарю передано у строкове платне користування нежитлові підвальні приміщення загальною площею

162,9 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .

19 квітня 2005 року на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 05 липня 2004 року № 370 видано свідоцтво про право власності на нежитлові підвальні приміщення, яким посвідчено, що об`єкт в цілому, який розташований на АДРЕСА_1 та складається з нежилих приміщень підвалу загальною площею 162,9 кв. м, відображених у технічному паспорті від 03 квітня 2003 року, належить територіальній громаді міста Одеси в особі Одеської міської ради на праві комунальної власності.

Право власності територіальної громади міста Одеси зареєстровано 26 квітня 2005 року за номером 10613767, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 7112835.

29 червня 2006 року договір оренди від 20 грудня 2002 року викладено в новій редакції; 18 травня 2011 року сторони уклали додаткове погодження до договору оренди нежитлового приміщення від 29 червня 2006 року; 16 травня 2014 року - додатковий договір № 2 про внесення змін до договору оренди нежитлового приміщення від 20 грудня 2002 року № 27/31 (нова редакція від 29 червня 2006 року), яким, зокрема, змінено пункт 1.3 розділу 1 «Предмет договору» та визначено строк дії договору до 16 квітня 2017 року.

12 травня 2008 року заочним рішенням Приморського районного суду

м. Одеси у справі № 2-2651/08 за ОСОБА_3. визнано право власності на нежитлові підвальні приміщення загальною площею 166,05 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .

20 липня 2016 року ОСОБА_3. на підставі договору купівлі-продажу відчужила нежитлове приміщення загальною площею 166,05 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_4

11 жовтня 2016 року ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу відчужила нежитлове приміщення загальною площею 166,05 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 .

Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 17 жовтня

2016 року № 31878961 за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на нежитлове приміщення площею 166,05 кв. м на АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 01, номер запису про право власності/довірчої власності - 16913798. Підстава для державної реєстрації - договір купівлі-продажу від 11 жовтня 2016 року.

12 вересня 2017 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси

у справі № 522/8499/17, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 25 квітня 2019 року, у задоволені позову Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: Одеська міська рада, ОСОБА_3. , ОСОБА_4 , про витребування майна

з чужого незаконного володіння, скасування запису про державну реєстрацію права приватної власності та виселення відмовлено.

30 жовтня 2019 року постановою Верховного Суду рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 вересня 2017 року та постанову Одеського апеляційного суду від 25 квітня 2019 року залишено без змін.

Верховний Суд зазначив, що у випадку скасування заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 травня 2008 року у справі

№ 2-2651/08 департамент комунальної власності Одеської міської ради не позбавлений можливості пред`явити позов про витребування майна з інших підстав, зокрема скасування судового рішення, на підставі якого майно вибуло з його володіння.

06 листопада 2019 року постановою Одеського апеляційного суду у справі

№ 2-2651/08 заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від

12 травня 2008 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволені позову ОСОБА_3. до Одеської міської ради про визнання права власності на нежитлове підвальне приміщення за адресою: АДРЕСА_1 відмовлено.

Апеляційний суд у справі № 2-2651/08 встановив, що «позивач не міг набути право власності, оскільки фактично реконструкція не проводилася, дане приміщення належить на праві комунальної власності територіальній громаді міста Одеси в особі Одеської міської ради, та Департамент комунальної власності здав в оренду дане приміщення ФОП ОСОБА_2 ще у 2002 році, який його і використовував до останнього часу».

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення апеляційного суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Розпорядження своїм правом на захист є нормою цивільного законодавства

і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

У пункті 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня

2021 року у справі № 334/3161/17 (провадження № 14-188цс20) зроблено висновок про те, що «за загальним правилом якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння,

є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними».

Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 07 листопада 2018 року

у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від

19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80) та багатьох інших.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК Українивласник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі статтею 387 ЦК Українивласник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Цивільним законодавством передбачено такий спосіб захисту порушених прав, як віндикація.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає

у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця)

з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником (законним володільцем)

і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває

у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК Українизалежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК Українивласник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.

Таким чином, особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу рухомого або нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.

Власник із дотриманням норм статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило

у володіння останнього набувача.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року

у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).

У постанові Великої палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року в справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18) вказано, що «за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня

2015 року (провадження № 6-251цс15). Цей висновок також був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 05 грудня 2018 року (провадження № 14-247цс18 та № 14-179цс18)».

Департамент комунальної власності Одеської міської ради, звертаючись до суду з позовом, вказував, що спірне нежитлове приміщення вибуло з його власності на підставі заочного рішення Приморського районного суду

м. Одеси від 12 травня 2008 року, яке в подальшому було скасоване постановою Одеського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року (справа № 2-2651/08), тобто вибуло з володіння власника поза його волею.

На підставі встановлених обставин у справі № 2-2651/08 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3. , Одеської міської ради про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_3. до Одеської міської ради, тертя особа - ОСОБА_5 , про визнання права власності Одеський апеляційний суд зробив висновок, що «позивач не міг набути право власності, оскільки фактично реконструкція не проводилася, дане приміщення належить на праві комунальної власності територіальній громаді міста Одеси в особі Одеської міської ради, та Департамент комунальної власності здав

в оренду дане приміщення ФОП ОСОБА_2 ще у 2002 році, який його

і використовував до останнього часу».

Частиною четвертою статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи,

у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20), розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи

з принципів мирного володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц),

а також надати оцінку тягарю, покладеному на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна

з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо.

Саме при вирішенні питання про витребування майна здійснюється перевірка добросовісності набувача цього майна, у тому числі з`ясуванню підлягає й те, чи знав або чи міг знати такий набувач про недобросовісну поведінку продавця. Вказане має значення для застосування як критерію законності втручання держави у право набувача на мирне володіння майном, так

і критерію пропорційності такого втручання його легітимній меті (постанова Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі

№ 914/2618/16, пункт 52).

Сторони договору повинні поводитися правомірно як під час його виконання, так і на переддоговірній стадії. Зокрема, мають поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності. Прояви таких обов`язків, як і можливої недобросовісної чи нерозумної поведінки, є численними. Їх не можна визначити вичерпно. Недобросовісною поведінкою може бути необґрунтоване припинення переговорів, пропозиція нерозумних умов, які завідомо є не прийнятними для контрагента, вступ у переговори без серйозних намірів (зокрема, з метою зірвати укладення договору з третьою особою, наприклад із конкурентом недобросовісної сторони переговорів), нерозкриття необхідної контрагенту інформації тощо (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від

29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (пункт 37), від 20 липня

2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 40)).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

При вирішенні позовної вимоги про витребування слід звертати увагу на те, що можливість витребування майна з володіння іншої особи закон ставить

у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем

і спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

У постанові Верховного Суду від 03 травня 2022 року у справі № 199/1136/20 (провадження № 61-5125св21), на яку заявник посилається у касаційній скарзі, вказано, що «реєстраційний номер присвоюється кожному індивідуально визначеному об`єкту нерухомого майна при проведенні державної реєстрації права власності на нього вперше, а за встановлених обставин спірне нерухоме майно не було новоствореним, вже перебувало

у власності та, відповідно, мало реєстраційний номер, тому підстав для присвоєння іншого реєстраційного номера не було».

За наведених обставин висновок суду апеляційної інстанції про те, що Департамент комунальної власності Одеської міської ради належними та допустимими доказами не довів наявність у нього права власності на нерухоме майно, яке належить на праві власності відповідачеві, і тотожності цього майна з майном, що належить позивачеві, є неправильним, оскільки

у справі № 2-2651/08 апеляційний суд встановив належність спірного нежитлового приміщення на праві комунальної власності територіальній громаді міста Одеси в особі міської ради, а тому висновок суду про відмову

у задоволенні позовних вимог є передчасним, у зв?язку з чим постанову Одеського апеляційного суду від 26 квітня 2023 року слід скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частин третьої і четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржену постанову апеляційного суду скасувати

і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного суду від 26 квітня 2023 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суд апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
М. Ю. Тітов