Справа № 606/401/24 року
Р і ш е н н я

і м е н е м У к р а ї н и

11 квітня 2024 року м.Теребовля

Теребовлянський районний суд

Тернопільської області в складі:

головуючого Малярчука В.В.

за участі секретаря судового засідання Зіньковської Н.Д.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ГУНП в Тернопільській області Поважної Г.В.

розглянувши в спрощеному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, у якому просить стягнути з Державного бюджету України моральну шкоду в розмірі 300000 грн. та судові витрати на правничу допомогу в розмірі 19000 грн.

В провадженні Теребовлянського районного суду перебуває вказана цивільна справа. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що інспектор СРПП ВП №3 (м. Теребовля) Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області Горожанський В.І. виніс незаконну постанову, серії БАВ №577483 від 16.09.2021 року, щоби протиправно притягнути його до адміністративної відповідальності за нібито вчинення ним адміністративних правопорушень, передбачених ч. 5 ст.; 121 КУпАП та ч. 2 ст. 122 КУпАП нібито за те, що 16.09.2021 року о 18 год. в селі Струсів по вул. Степова, нібито він, керуючи автомобілем марки «Пежо Партнер», д.н.з НОМЕР_1 , не користувався ременем безпеки, а також не увімкнув аварійну світлову сигналізацію після зупинки транспортного засобу працівниками поліції, чим нібито порушив п. 2.3_ «в» і 9.9 «б» ПДР України. В подальшому, діючи незаконно, інспектором СРПП ВП №3 (мі Теребовля) Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області Горожанським В.І. було складено відносно нього необгрунтований та невмотивований протокол про адміністративне правопорушення, серії ААБ №181582 від 16.09.2021 року тому, що він відмовився на місці зупинки продувати газоаналізатор Драгер 6810 та їхати в лікувальний заклад, чим нібито порушив п. 2.5 ПДР, за що безпідставно висунув йому обвинувачення та незаконно притягнув його до відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, оскільки 16.09.2021 рсіку о 18 год. 52 хв., він керував транспортним засобом «Пежо Партнер» д.н.з НОМЕР_1 в селі Струсів по вул. Степова нібито з явними ознаками алкогольного сп`яніння. Згодом вказані адміністративні матеріали були предметом судового розгляду. На підтвердження вищевказаних фактів нібито вчинення ним адміністративних правопорушень поліція надала відеозапис із відео реєстратора поліцейського патрульного автомобіля та відеозапис із нагрудної камери поліцейського. Такі докази Восьмий апеляційний адміністративний суд у справі № 606/2092/21 визнав неналежними. Але разом з тим, проявляючи певну непослідовність, визнавши вказані докази неналежними, для впевненості тут же дослідив їх безпосередньо в судовому засіданні та однозначно встановив, що подані докази вказаних відеозаписів із відео реєстратора поліцейського патрульного автомобіля та із нагрудної камери поліцейського, цілком не підтверджують надумані факти вчинення ним вищевказаних адміністративних правопорушень. Також, Постановою Теребовлянського районного суду Тернопільської іоласті від 21.03.2022 року у справі № 606/2089/21 адміністративну справу стосовно нього за ч.1ст. 130 КУпАП було закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення мотивуючи тим, що в адміністративних матеріалах відсутні належні та допустимі докази того, що він виконував функції водія транспортного засобу «Пежо Партнер» д.н.з НОМЕР_1 , за обставин описаних у протоколі про адміністративні правопорушення, серії ААБ №181582 від 16.09.2021 року. Факти грубого порушення його конституційних прав повністю доведені Постановою Теребовлянського районого суду Тернопільської області від 21.03.2022 року у справі №606/2089/21. Спричинення позивачу глибокої моральної шкоди є протиправна поведінка відповідачів - делікт. Така протиправна поведінка тягне за собою виникнення певних зобов`язань внаслідок заподіяння йому шкоди, змістом якої є його субєктивне право на відшкодування завданої йому шкоди і обов`язок відповідачів, що завдали шкоду, відшкодувати її в повному обсязі. Крім того складання протоколу за ч. 1 ст. 130 КУпАП відносно нього завдало шкоди його діловій репутації та авторитету, оскільки притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП створювало образ суспільно небезпечної особи, яка здатна вживати алкогольні напої, керуючи транспортним засобом.

Ухвалою Теребовлянського районного суду від 12.03.2024 року було відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить в задоволенні позову відмовити, вважає, що позивач при розгляді справи повинен був довести, зокрема факт наявності моральної шкоди, факти протиправних діянь ГУНП в Тернопільській області. Відтак, доводи щодо спричинення моральної шкоди, наведені в позовній заяві, є безпідставними та недоведеними, як і визначений розмір шкоди, котрий на думку позивача підлягає відшкодуванню. Позивачем не надано жодного доказу, який міг би підтвердити сам факт спричинення йому моральної шкоди та жодних доказів в обґрунтування заявленого розміру відшкодування.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала з підстав, зазначених у відзиві на позов.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши представлені сторонами докази, робить такі висновки.

Постановою серії БАВ №577483 від 16.09.2021 року, зазначено, що 16.09.2021 року о 18 год 52 хв. в с. Струсів по вул. Степова 83 керуючи автомобілем Пежо Партнер д.н.з НОМЕР_1 не користувався ременем безпеки, а також не увімкнув аварійну світлову сигналізацію після зупинки транспортного засобу працівниками поліції чим порушив п. 2.3 в, 9.9 б ПДР та вчинив правопорушення передбачені ч.5 ст.121 та ч. 2 ст. 122 КУпАП. Накладено штраф у розмірі 510 грн.

Рішенням Теребовлянського районного суду від 10.11.2021 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції в Тернопільській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення відмовлено.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16.02.2022 року справа № 606/2092/21 рішення Теребовлянського районного суду Рівненської області від 10 листопада 2021 року у справі № 606/2092/21 скасувано та прийнято постанову, якою адміністративний позов задоволено. Вказану постанову визнано протиправною та скасовано.

Як слідує з постанови, відеозапис звідео реєстратора поліцейського автомобіля та відеозапису з нагрудної камери поліцейського, не вказані як докази в постанові, отже є неналежними доказами. Також апеляційний суд вказав, що дослідивши докази, не зафіксовано факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом та вимогу поліцейського про зупинку. Таким чином, в адміністаративнх матеріалах відсутні належні та допустимі докази того, що ОСОБА_1 виконував функції водія транспортного засобу Пежо Партнер д.н.з НОМЕР_1 , за обставин описаних у протоколі про адміністративні правопорушення.

16.09.2021 року працівниками поліції складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААБ №181582 про те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 о 18 год. 52 хв., ОСОБА_1 керував транспортним засобом Пежо Партнер д.н.з НОМЕР_1 в с. Струсів по вул.Степовій, з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме різкий запах алкоголю із ротової порожнини, почервоніння очей та обличчя не виразна мова, хитка хода. Водій на місці зупинки продувати гозоаналізатор Драгер 6810 та їхати в лікувальний заклад відмовився, чим порушив п. 2.5 ПДР, за що відповідальність передбачена частиною 1ст. 130 КУпАП.

Постановою Теребовлянського районного суду від 21.03.2024 року адміністративну справу стосовно ОСОБА_1 за частиною 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Вказана постанова набрала законної сили 01.04.2022 року.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина перша та друга статті 2 ЦПК України).

У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61 -2417сво19).

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу.

Пунктом 4 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.

Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18) викладено правовий висновок про те, що на підставі пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу.

Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). У справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. За викладених обставин колегія суддів Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду не вбачає підстав для відступлення від правового висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду про те, що закриття справи про адміністративне правопорушення дає підстави для відшкодування моральної шкоди відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України та статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» і не є у залежності від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу та чи понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

Аналогічні правові висновки щодо застосування норм права у подібних відносинах викладені у постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі №686/16847/17, 14 грудня 2022 року у справі №201/7848/21, 6 грудня 2023 року у справі №370/463/21 та інших.

Зважаючи на те, що Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16.02.2022 року справа № 606/2092/21 рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 10 листопада 2021 року у справі № 606/2092/21 скасувано та прийнято постанову, якою адміністративний позов задоволено, постанову визнано протиправною та скасовано, а тому позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, відтак наявні підстави для відшкодування моральної шкоди.

Крім того позивачу завдано шкоди його діловій репутації та авторитету, так як працівниками поліції було складено 16.09.2021 року протокол про адміністративне правопорушення серії ААБ №181582 відносно ОСОБА_1 про порушення ним ч. 1 ст. 130 КУпАП.

В подальшому, під час розгляду вказаного протоколу суддя прийшов до переконання про відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

При визначенні розміру моральної шкоди суд враховує, що позивач зазнав моральних страждань, оскільки змушений був докладати зусиль задля відновлення порушеного права, характер і обсяг таких страждань, та інші обставини, що відповідає роз`ясненням, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди (немайнової ) шкоди», керуючись принципами розумності, справедливості та співмірності вважає за необхідне стягнути на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 3000,00 грн.

Суд також враховує, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

При цьому, суд врахує, що кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів, що відповідає висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 17 січня 2024 року у справі №211/2832/19.

Окрім того позивач ОСОБА_1 просить стягнути з державного бюджету України судові витрати на правничу допомогу в розмірі 19000 грн.

За змістом ч.ч.1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої у постановах КЦС ВС від 09.06.2020 року по справі №466/9758/16-ц та від 15.04.2020 року у справі №199/3939/18-ц, аналізовані витрати сторони судового процесу мають бути документально підтверджені та доведені. Позаяк склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, на підтвердження цих обставин до суду повинні бути надані: договір про надання правової допомоги, який повинен містити детальний опис послуг, що надаються, їхню вартість, порядок обчислення гонорару адвоката (фіксований розмір або погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо; документи, що містять детальний опис робіт та послуг, виконаних (наданих) адвокатом у рамках справи відповідно до умов договору (акти виконаних робіт або наданої допомоги, специфікації витраченого часу адвоката тощо); оформлені у встановленому законом порядку документи, що свідчать про здійснення оплати гонорару адвоката та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги на підставі договору (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку, касові чеки або інший банківський документ, що підтверджує здійснення оплати послуг адвоката в рамках конкретної справи).

В матеріалах справи не підтверджується жодним документом про отримання позивачем послуг адвоката та на підтвердження понесених витрат у справі до суду не надано жодного вище вказаного документа.

Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Тому суд вважає, що у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу слід відмовити.

Керуючись ст. 2, 4, 10, 12-13, 76-82, 89, 137, 141, 259, 263-265, 272, 273 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкодизадовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 3000 грн. (дві тисячі гривень) у рахунок відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий В.В.Малярчук