ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/543/24 Номер провадження 22-ц/814/1940/24Головуючий у 1-й інстанції Просіна Я.В. Доповідач ап. інст. Прядкіна О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючої судді Прядкіної О.В.,

суддів: Бутенко С.Б., Обідіної О.І.,

розглянувши в м.Полтаві матеріали цивільної справи за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення - факту самостійного виховання та утримання батьком (без участі матері) неповнолітньої дитини віком до 18 років,

заінтересовані особи: ОСОБА_2 , неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 14 лютого 2024 року, прийнятого під головуванням судді Просіної Я.В. в м.Лубни,-

в с т а н о в и в :

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Лубенського міськрайонного суду Полтавської області із заявою про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком (без участі матері) неповнолітньої дитини віком до 18 років.

Заява обґрунтована тим, що наприкінці літа 2017 року дружина заявника стала зловживати алкоголем, не приділяла належної уваги сину, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з чим з 2019 році син став проживати з батьками заявника, а з лютого 2022 року з ним в м.Лубни.

Встановлення юридичного факту необхідно заявнику для звільнення від призову на військову службу під час мобілізації.

Ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 14 лютого 2024 року відмовлено у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення факту самостійного виховання та утримання батьком (без участі матері) неповнолітньої дитини віком до 18 років.

Роз`яснено заявнику право звернення до суду з позовом на загальних підставах.

Ухвала суду мотивована наявністю спору про право.

Ухвалу оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу скасувати, а справу направити до районного суду для продовження розгляду.

Вважає, що суд, вирішуючи питання про відкриття провадження, дійшов хибних висновків з приводу відсутності умов для встановлення факту та відсутності для заявника юридично значущих наслідків такого встановлення, адже мета поданої заяви є набуття заявником права на звільнення від призову на військову службу під час мобілізації.

Зазначає, що суд помилково вбачає у даній справі наявність спору про право, який слід розглядати у позовному провадженні, а тому посилання суду на те, що заявник звернувся до суду за захистом порушених прав дитини у зв`язку з невиконанням його колишньою дружиною батьківських прав не відповідає меті звернення заявника.

Перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з таких підстав:

Районний суд, відмовляючи у відкритті провадження, дійшов висновку, що вимоги заявника про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком (без участі матері) неповнолітньої дитини віком до 18 років не є вимогами, які підлягають розгляду в порядку окремого провадження в розумінні положень ст.ст.293, 315 ЦПК України.

Однак, колегія суддів не може погодитись з вказаним висновком.

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Пунктом 5 частини 2 статті 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

За змістом ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Згідно із ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Такий правовий висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18, від 08 листопада 2019 року у справі № 161/853/19, від 27 березня 2019 року у справі № 569/7589/17.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, визначений у частинах першій та другій статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.

Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (ч. 4 ст.315 ЦПК України).

Таким чином, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів в порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають в реалізації такого права.

У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав осіб; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.95 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначено, що, вирішуючи питання про прийняття заяв про встановлення фактів, що мають юридичне значення, судам необхідно враховувати, що ці заяви повинні відповідати як загальним правилам щодо змісту і форми позовної заяви, так і вимогам щодо її змісту, передбаченим конкретною статтею про зміст заяви.

Згідно з ст. 318 ЦПК України, у заяві про встановлення юридичного факту повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою.

Встановлено, що в обґрунтування поданої заяви ОСОБА_1 вказує, що йому необхідно встановити факт самостійного виховання неповнолітнього сина, в зв`язку з тим, що це надає йому право на звільнення з військової служби, відповідно до ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», згідно з положеннями якої передбачена можливість звільнення з військової служби деяким категоріям осіб, призваним за мобілізацією.

Так, за змістом абз. 5 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, зокрема жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

З врахуванням викладеного помилковим є висновок суду, що в даному випадку має місце спір про право, адже в цьому контексті права заінтересованої особи - ОСОБА_2 не зачіпаються.

Питання позбавлення батьківських прав, про яке вказує суд в оскаржуваній ухвалі, не є предметом даної заяви про встановлення факту самостійного утримання батьком (без участі матері) неповнолітньої дитини, а переводить питання, які просить вирішити заявник, в іншу площину щодо взаємовідносин між батьками дитини, які вирішуються за нормами ст.164 СК України, якими заявник ОСОБА_1 не обгрунтовує свою заяву.

Таким чином, суд першої інстанції не взяв до уваги приписи ч.1 ст.13 ЦПК України, яка передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку щодо відмови у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 , а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала скасуванню з направленням справи до районного суду для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 14 лютого 2024 року скасувати, направивши справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16.04.2024 року.

Головуюча суддя О.В. Прядкіна

Судді: С.Б. Бутенко

О.І. Обідіна