Справа №: 671/1607/19

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2024 року Волочиський районний суд

Хмельницької області в складі:

головуючої- судді Бабій О.М.,

з участю: секретаря судового засідання Кошонько Н.С., представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Волочиську цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , в якому просить стягнути з відповідачів пропорційно на користь позивача суму боргу за договором позики від 28 грудня 2018 року в розмірі 7497,93 євро, з яких: 7300 євро сума основного боргу; 197,93 євро відсотки за користування позикою.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 28 грудня 2018 року між ним та ОСОБА_7 , який проживав по АДРЕСА_1 , було укладено договір позики. Факт укладення договору підтверджується власноручно написаною ОСОБА_7 розпискою.

Вказує, що за умовами вказаного договору ОСОБА_7 позичив у ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 7300 євро, що еквівалентно на дату укладення договору та передачі грошей в сумі 227979 грн. 00 коп., згідно з курсом НБУ станом на 28 грудня 2018 року. Сума позики надавалась ОСОБА_7 у валюті євро. Так, ОСОБА_7 зобов`язувався повернути суму позики у повному обсязі не пізніше 28 лютого 2019 року, однак ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, так і не повернувши позичені у нього кошти.

Позивач зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики. Період користування ОСОБА_7 позиченими у нього грошовими коштами становить 55 днів (з 29 грудня 2018 року по 21 лютого 2019 року включно по дату смерті), отже розмір плати за користування позикою розраховується таким чином: 7300 євро х 0,0493% х 55 днів = 197,93 євро, що згідно курсу НБУ станом на 04 вересня 2019 року складає 5474 грн. 74 коп.

ОСОБА_2 в позовній заяві також вказує про те, що після смерті ОСОБА_7 залишилось майно, а саме: автомобіль марки MITSUBISHI, модель GALANT, 2008 року випуску, сірого кольору, кузов № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , квартира АДРЕСА_2 , загальною житловою площею 37,3 кв.м., яка належала йому на праві приватної власності. Після смерті ОСОБА_7 його спадкоємцями є відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які зобов`язані сплатити йому борг в розмірі, який відповідає їх частці у спадщині після смерті боржника. Враховуючи викладене позивач змушений звернутися до суду з даним позовом.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_4 , в судове засідання не з`явилася, в силу ч. 8 ст. 128 ЦПК України вважається такою, що повідомлена про час та місце слухання справи належним чином. У поданому відзиві на позовну заяву (т. 1 а.с. 127-130) відповідач ОСОБА_3 вказала, що проти поданого позову заперечує в повному обсязі, оскільки зважаючи на раптову втрату чоловіка, враховуючи важкий та пригнічений емоційний стан, спадщину вона не оформляла та оформляти не має наміру, а тому не є спадкоємцем ОСОБА_7 . Також вказала, що про позичені ОСОБА_7 кошти вона нічого не знала, він нічого про це не розповідав, додому ніяких грошей не приносив, вартісних речей у цей період не купував, боргів не мав і ніяких телефонних розмов щодо необхідності повернення будь-кому якихось коштів вона не чула. Окрім того, позивач стверджує, що розписка написана 28 грудня 2018 року і відповідно з цього дня нараховує проценти від суми позики, однак зі змісту самої розписки не вбачається дата передачі грошей та дата її написання, тобто вона могла бути написана і пізніше. Зокрема, можна припустити передачу коштів ОСОБА_7 як можливу оплату за проданий одним із представників, зокрема ОСОБА_2 , легковий автомобіль, адже, позивачем також додано до позовної заяви довіреність від 24 січня 2019 року, згідно якої ОСОБА_7 доручив ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 вчиняти від його імені юридичні дії щодо продажу, обміну, передачу в оренду та/або заставу автомобіля марки MITSUBISHI, модель GALANT, 2008 року випуску, колір - сірий, кузов (шасі, рама) № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 . Також, у позовній заяві ОСОБА_2 зазначає, що після смерті ОСОБА_7 залишилась квартира АДРЕСА_3 , що належала йому на праві приватної власності, однак, вказана квартира ще з 2015 року не перебувала у власності ОСОБА_7 , оскільки з 19 березня 2015 року власником квартири є ОСОБА_10 , на підставі договору купівлі-продажу серія та номер 560, виданого 19 березня 2015 року приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Бахарєвою Ю.Ф.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, в силу ч. 8 ст. 128 ЦПК України вважається таким, що повідомлений про час та місце слухання справи належним чином.

Відповідач ОСОБА_6 , яка належним чином повідомлена про час та місце слухання справи, в судове засідання не з`явилася.

Позивач ОСОБА_2 , який був опитаний в судовому засіданні 09 грудня 2020 року, вказав, що за умовами розписки він позичив кошти відповідачу. У вигляді застави майна, ОСОБА_7 запропонував йому передати по дорученню автомобіль та віддав його. Далі ОСОБА_2 описав викладені в позовній заяві обставини та просив позов задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_11 в судовому засіданні 09 грудня 2020 року підтримав позов з викладених у ньому підстав.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_12 в судовому засіданні 09 грудня 2020 року проти позову заперечив, вважає його безпідставним та необґрунтованим. Вказав, що ОСОБА_3 спадщину не приймала та не оформляла спадкові права.

Свідок ОСОБА_13 , який був опитаний в судовому засіданні 09 грудня 2020 року, вказав, що знає ОСОБА_2 близько 15-ти років. В кінці листопада, близько 2 років назад, ОСОБА_2 подзвонив до нього, щоб він приїхав на «поділля», оскільки мав позичити кошти. Коли він разом з ОСОБА_14 приїхали на місце, у хлопців вже була усна домовленість про передачу коштів, далі, при них ОСОБА_15 написав розписку про отримання коштів в розмірі 7300 євро. На розписці він ОСОБА_13 поставив свій підпис.

Свідок ОСОБА_14 , який був опитаний в судовому засіданні 28 квітня 2021 року, вказав, що був присутній при тому, як ОСОБА_7 позичив кошти в ОСОБА_2 в розмірі 7300 доларів чи євро (не пам`ятає). ОСОБА_7 сам написав розписку, а він ОСОБА_14 теж розписався на розписці. Разом із ним також ще був ОСОБА_13 . Це відбувалось ніби зимою 2019 року ближче до вечора, в офісі ОСОБА_7 . Коли він разом із ОСОБА_13 зайшли в офіс-кіоск, ОСОБА_2 сказав до ОСОБА_7 , що він позичає кошти та щоб він розписався. Саму передачу коштів він не бачив.

Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши докази у справі, суд дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 був укладений договір позики, за яким ОСОБА_7 отримав в борг 7300 євро від ОСОБА_2 та зобов`язався повернути вказані кошти ОСОБА_2 28 лютого 2019 року, про що свідчить оригінал розписки ОСОБА_7 (т. 2, а.с. 2).

Згідно із висновком експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи № 3289-3291/23-26 від 13 лютого 2024 року, підпис від імені ОСОБА_7 у розписці про одержання від ОСОБА_2 7300 євро виконано ОСОБА_7 . Рукописний текст розписки про одержання від ОСОБА_2 7300 євро виконано ОСОБА_7 (т. 2, а.с. 105-110).

Згідно із довіреністю від 24 січня 2019 року, ОСОБА_7 уповноважив ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 вчиняти від його імені юридичні дії щодо продажу, обміну, передачу в оренду та/або заставу належного йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 виданого ТСЦ 464609.11.2018 року та зареєстрованого там же, автомобіля марки MITSUBISHI, модель - GALANT, 2008 року випуску, колір - сірий, кузов (шасі, рама) № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 (т.1, а.с. 21).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 179615642 від 03 вересня 2019 року, ОСОБА_7 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_4 . Загальна площа (кв.м.): 37,3, житлова площа (кв.м.): 19,6. Загальна вартість нерухомого майна (грн.): 112579 (т. 1, а.с. 20).

Як вбачається із повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № 5 від 22 жовтня 2019 року, ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1, а.с. 43-44).

Отже, до складу спадкового майна після смерті ОСОБА_7 увійшли: автомобіль марки MITSUBISHI, модель - GALANT, 2008 року випуску, колір - сірий, кузов (шасі, рама) № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , та квартира за адресою: АДРЕСА_4 .

Оскільки ОСОБА_7 за життя борг за розпискою не повернув, 04 березня 2019 року позивач ОСОБА_2 направив на адресу ОСОБА_3 (дружина ОСОБА_7 ), ОСОБА_4 (син ОСОБА_7 ), ОСОБА_5 (батько ОСОБА_7 ) та ОСОБА_6 (матір ОСОБА_7 ), кожному окремо, вимогу про повернення коштів в сумі 7300 євро, в розмірі, який відповідає частці у спадщині, що відкрилась після смерті ОСОБА_7 (т. 1, а.с. 11-14).

Згідно із ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

В силу ч. 1, ч. 3 ст. 1049, ст. 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тож, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 25 січня 2023 року в справі № 369/11450/19 (провадження № 61-10412св21) вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17.

Також, у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2023 року у справі № 752/16578/19 (провадження № 61-2966св23) вказано, що за своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 13 грудня 2017 року № 6-996ц 17 та постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19), від 25 травня 2021 року у справі № 149/1499/18 (провадження № 14-48цс21).

Згідно із постановою Верховного Суду від 02 серпня 2023 року у справі № 766/150/21 (провадження № 61-74св22), позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч. 3 ст. 1049 ЦК України). У статті 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року в справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18).

Встановлена ст. 204 ЦК України презумпція правомірності правочину - договору позики, оформленого борговим документом, під час розгляду справи не спростована. Розписка ОСОБА_7 містить умови про отримання грошових коштів у сумі 7300 євро, а також зобов`язання позичальника повернути позичену суму до 28 лютого 2019 року.

На момент пред`явлення вимог кредитора та звернення з позовом до суду оригінал розписки знаходився у позикодавця ОСОБА_2 та долучений судом до матеріалів справи.

Згідно із ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ч. 1 ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 3 ст. 46 цього Кодексу).

Оскільки зі смертю боржника грошові зобов`язання включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців боржника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1231 ЦК України до спадкоємця переходить обов`язок відшкодувати майнову шкоду (збитки), яка була завдана спадкодавцем.

Згідно із ст. 1281 ЦК України (в редакції, чинній на час відкриття спадщини) спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

У постанові Верховного Суду від 08 березня 2023 рок у справі № 669/446/17 (провадження № 61-8415св21) зазначено, що у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво у порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника у зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину. Отже, правовідносини, що виникли між банком та боржником (який помер), після його смерті трансформуються у зобов`язальні правовідносини, що виникли між кредитодавцем та спадкоємцями боржника і вирішуються у порядку статті 1282 ЦК України. При вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника, судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини: чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1282 ЦК України, оскільки у разі пропуску таких строків, на підставі частини четвертої статті 1281 ЦК України кредитор позбавляється права вимоги; коло спадкоємців, які прийняли спадщину; при дотриманні кредитором строків, визначених статтею 1282 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини); при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України.

Згідно із даними спадкової справи № 75/2019 щодо майна померлого ОСОБА_7 , 04 березня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до керівника Волочиської державної нотаріальної контори Кочаток Т.В. із претензією (вимогою) кредитора, з метою погашення заборгованості за розпискою від 28 грудня 2018 року, в розмірі 7300 євро спадкоємцями померлого ОСОБА_7 (т. 1, а.с. 51).

Тобто, позивач ОСОБА_2 у передбачений законом строк пред`явив вимоги до спадкоємців, що підтверджується надісланою в нотаріальну контору претензією (вимогою) кредитора від 04 березня 2019 року.

Згідно із ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч. ч. 1, 3-5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених ч. ч. 2-4 ст. 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно із довідками № 296, № 295 та № 294, які видані 03 жовтня 2019 року Волочиським реєстраційним відділом Волочиської міської ради, ОСОБА_3 (дружина ОСОБА_7 ) та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (малолітній син ОСОБА_7 ) були зареєстровані за однією адресою разом із ОСОБА_7 по АДРЕСА_1 з 28 липня 2015 року (т. 1, а.с. 60-62).

Що стосується батьків спадкодавця ОСОБА_7 , то згідно із довідкою № 321, виданою 17 жовтня 2019 року Волочиським реєстраційним відділом Волочиської міської ради, місце проживання батька спадкодавця - ОСОБА_5 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_5 із 21 жовтня 1993 року по час надання відповіді на запит (т.1, а.с. 38). Згідно із довідкою № 6801.5-10089/6801.5.1-19, виданою 18.10.2019 року начальником ВОМІРМП УДМС в Хмельницькій області, місце проживання матері спадкодавця - ОСОБА_6 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_6 з 17 червня 2014 року (т. 1, а.с. 46).

Тож, оскільки дружина та син спадкодавця ОСОБА_7 були зареєстровані та постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, заяву про відмову від прийняття спадщини ОСОБА_3 не подала, тому в силу вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України вони вважаються такими, що прийняли спадщину.

Разом з тим, батьки спадкодавця були зареєстровані за іншою адресою на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_7 , разом з ним не проживали, з заявами про прийняття спадщини у встановлений законодавством строк не зверталися, тому не вважаються такими, що прийняли спадщину в силу вказаних вище вимог законодавства.

У зв`язку із наведеним, позовні вимоги ОСОБА_2 до відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 задоволенню не підлягають, позаяк останні не є належними відповідачами у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що не отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора.

Відповідно до ч. 1 ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Так, одним із основних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін, закріплений у ст. ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи предмет спору в даній справі, до обов`язку позивача як кредитора спадкодавця належить доказування обставин щодо розміру заборгованості боржника на день відкриття спадщини, наявність спадкоємців боржника, дотримання кредитором строку, визначеного статтею 1282 ЦК України, звернення з вимогою до спадкоємців боржника, а до обов`язку спадкоємця позичальника, у разі заперечення проти заявлених вимог, належить обов`язок доведення розміру та вартості успадкованого ним майна. Таким чином, обсяг спадкового майна та його вартість повинен доводити спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна.

Враховуючи викладене, відповідно до вимог ч. 1 ст. 1282 ЦК України суд дійшов висновку, що позов в частині стягнення з відповідача ОСОБА_3 в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_4 боргу за договором позики в розмірі 7300 євро підлягає задоволенню.

Також, варто зазначити, щостаттею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Згідно із ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Аналізуючи наведене можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Отже, як укладення так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) та № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

У даній справі в договорі позики (розписці), зобов`язання виражене у валюті євро, а грошовий еквівалент, тобто сума коштів у національній валюті України, не визначався.

Вказаним договором не встановлено іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, тому правових підстав для перерахунку у гривні зазначеного боргу в розмірі 7300 євро відповідно за офіційним курсом НБУ не вбачається.

Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідачів відсотків за користування позикою в розмірі 197,93 євро (за період з 29 грудня 2018 року по 21 лютого 2019 року) - суд виходить з такого.

Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.

Враховуючи, що ч. 1 ст. 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав.

Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення ч. 1 ст. 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити ч. ч. 1,3 ст. 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Враховуючи викладене, у задоволенні позовних вимог в частині стягнення відсотків (згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України) від суми позики, визначеної в іноземній валюті, за вказаним договором позики необхідно відмовити.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, і з відповідача ОСОБА_3 в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_2 слід стягнути 7300 євро боргу за договором позики.

У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Позивачем при зверненні до суду з даним позовом було сплачено судовий збір в сумі 2073 грн. 72 коп. (а.с. 1).

У зв`язку із тим, що позов підлягає задоволенню частково, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог (97,36 %) слід стягнути сплачений судовий збір в розмірі 2018 грн. 97 коп.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 525, 1046, 1048, 1049, 1050, 1268, 1281-1282 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 81, 128, 141, 247, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_4 )на користь ОСОБА_2 борг за договором позики в розмірі 7300 євро.

Стягнути з ОСОБА_3 (яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_4 ) на користь ОСОБА_2 2018 грн. 97 коп. сплаченого судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Хмельницького апеляційного суду шляхом подання в тридцятиденний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

Позивач:ОСОБА_2 ( АДРЕСА_7 ; ідентифікаційний номер - НОМЕР_4 )
Відповідач:ОСОБА_3 (яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_4 ) ( АДРЕСА_8 ; ідентифікаційний номер - НОМЕР_5 )
Відповідач:ОСОБА_5 ( АДРЕСА_9 ; ідентифікаційний номер - НОМЕР_6 )
Відповідач:ОСОБА_6 ( АДРЕСА_10 ; ідентифікаційний номер - НОМЕР_7 )

Повне судове рішення складено 28 березня 2024 року.

Суддя О.М.Бабій