КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/859/2024 Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Гуля В.В.,

суддів Мельника Я.С., Оніщука М.І.

за участю секретаря судового засідання Никифорова І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 12 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Відута Оксана Валеріївна про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, ОСОБА_2 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Відута Оксана Валеріївна, ОСОБА_1 про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом. в якому просила визнати недійсним кредитний договір №K3R0GK15006505 від 08 серпня 2007 року, укладений між позивачем та ЗАТ КБ «Приватбанк» та додаткову угоду до кредитного договору від 15 травня 2013 року, а також договір іпотеки від 02 серпня 2007 року, укладений між сторонами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Відутою О.В., зареєстрований в реєстрі за №1531.

В обґрунтування позову зазначала, що 08 серпня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №K3R0GK15006505, відповідно до умов якого мав бути наданий кредит у сумі 170 328,80 дол. США на купівлю квартири, тобто кредит є споживчим.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки від 08 серпня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Відутою О.В., зареєстрований в реєстрі за №1531, згідно якого ОСОБА_1 надала в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 .

На вказану квартиру приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Відутою О.В. 08 серпня 2007 року накладено заборону щодо відчуження до припинення договору іпотеки.

15 травня 2013 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до кредитного договору № K3R0GK15006505 від 08 серпня 2007 року з додатком до неї.

Вказувала, що ЗАТ КБ «Приватбанк» не дотримав та грубо порушив імперативні вимоги діючого законодавства України та приписи Національного банку України, які визначені законом як істотні та є необхідні для даного виду договорів, а саме: не виконав вимогу закону про дотримання істотних умов договору, щодо надання позичальнику об`єктивної, повної та достовірної інформації, про умови кредиту під час укладення договору про надання споживчого кредиту забезпеченого іпотекою, які є істотними для такого виду договорів, а також в умовах кредитного договору банк приховав фактичне значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту, які суттєво відрізняються від тієї реальної процентної ставки за користування кредитом та того розміру подорожчання кредиту, які були обумовленні та узгодженого між сторонами кредитного правочину в його умовах, що на переконання позивача, є ознаками введення його банком в оману.

Зауважувала, що розрахунок реальної процентної ставки за користування кредитом, визначення сукупності вартості подорожчання кредиту та розміру суми абсолютного значення подорожчання кредиту ЗАТ КБ «Приватбанк» не здійснював, в письмовій формі не викладав, до відома позичальника не доводив та з ним не узгоджував. Кредитний договір не містить розрахунку щодо реальної процентної ставки (у процентах річних) та абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі).

Уважала, що відповідач скористався тим, що позивачу об`єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору, і вона була введена в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач, в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» не надав позивачу відомостей, які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору, та не зазначив їх в його змісті.

Отже, на думку позивача, виходячи з положень статей 203, 215, 230, 548 ЦК України, в момент підписання кредитного договору між сторонами, позивач був введений в оману відповідачем щодо істотних умов договору, ціни та процентної ставки, загальної сукупної вартості та абсолютного значення подорожчання кредиту, а тому волевиявлення позивача на укладання кредитного договору у вигляді та розмірах, які фактично встановлені проведеним дослідженням, суперечили його волевиявленню на укладення договору саме на таких умовах.

За недійсності кредитного договору іпотечний договір також підлягає визнанню недійсним, а заборона щодо відчуження квартири - скасуванню.

У зв`язку із зазначеним уважала, що її права як споживача фінансових послуг були порушені банком.

На підставі викладеного позовні вимоги просила задовольнити у повному обсязі.

У судовому засіданні 11 лютого 2020 року третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги на предмет позову, ОСОБА_2 подана позовна заява, в якій останній, посилаючись на статті 215, 216, 227, 230 ЦК України, Закон України «Про захист прав споживачів», просив визнати недійсним кредитний договір №K3R0GK15006505 від 08 серпня 2007 року, укладений між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «Приватбанк», та додаткову угоду до кредитного договору від 15 травня 2013 року, а також договір іпотеки від 02 серпня 2007 року, укладений між сторонами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Відутою О.В., зареєстрований в реєстрі за №1531.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що він є чоловіком позивача, шлюб зареєстрований 21 грудня 2005 року. Під час перебування у шлюбі ОСОБА_1 уклала 08 серпня 2007 року із ЗАТ КБ «Приватбанк» кредитний договір №K3R0GK15006505, відповідно до умов якого мав бути наданий кредит у сумі 170 328,80 дол. США. В якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 08 серпня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 05 листопада 2015 року у справі №757/23690/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ЗАТ КБ «Приватбанк», третя особа ОСОБА_1 про визнання припиненими правовідносин, позов задоволено та визнано припиненими правовідносини за договором поруки від 08 серпня 2007 року.

Вказував, що у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ОСОБА_1 та відповідачем був укладений договір іпотеки від 08 серпня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Відутою О.В., зареєстрований в реєстрі за №1531, згідно якого ОСОБА_1 надала в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 .

Зауважував, що вказана квартира була придбана ОСОБА_1 під час перебування у шлюбі із ОСОБА_2 , а тому є їх спільною сумісною власністю, у зв`язку з чим кредитний договір впливає на права та інтереси ОСОБА_2 , оскільки він є співвласником квартири. Крім того, вважав, що зобов`язання ОСОБА_1 , що виникло під час перебування у шлюбі із ОСОБА_2 , за умовами кредитного договору впливає на права та інтереси ОСОБА_2 , оскільки лише він працює і матеріально забезпечує сім`ю.

Посилався на те, що ЗАТ КБ «Приватбанк» не дотримав та грубо порушив імперативні вимоги діючого законодавства України та приписи Національного банку України, які визначені законом як істотні та є необхідні для даного виду договорів, а саме: не виконав вимогу закону про дотримання істотних умов договору, щодо надання позичальнику об`єктивної, повної та достовірної інформації, про умови кредиту під час укладення договору про надання споживчого кредиту забезпеченого іпотекою, які є істотними для такого виду договорів, а також в умовах кредитного договору приховав фактичне значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту, які суттєво відрізняються від тієї реальної процентної ставки за користування кредитом та того розміру подорожчання кредиту, які були обумовленні та узгодженого між сторонами кредитного правочину в його умовах, що на переконання позивача, є ознаками введення його банком в оману. Розрахунок реальної процентної ставки за користування кредитом, визначення сукупності вартості подорожчання кредиту та розміру суми абсолютного значення подорожчання кредиту ЗАТ КБ «Приватбанк» не здійснював, у письмовій формі не викладав, до відома позичальника не доводив та з ним не узгоджував. Кредитний договір не містить розрахунку щодо реальної процентної ставки (у процентах річних) та абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі). Відповідач скористався тим, що позивачу об`єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і вона була введена в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач, в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» не надав позивачу відомостей, які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначив їх в його змісті.

Також зазначає, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. За недійсності кредитного договору іпотечний договір також підлягає визнанню недійсним, а заборона щодо відчуження квартири - скасуванню.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 12 квітня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з указаним рішенням представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

У мотивування скарги зазначає, що суд першої інстанції проігнорував аргументи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та нічого не вказав у рішенні щодо недійсності пунктів 6.2 та 7.1 кредитного договору.

Вказує, що місцевий суд не конкретизує, які обставини чи факти у справах №754/10073/15-ц та №754/10081/15-ц є преюдиційними для справи №754/10286/18.

Зауважує, що слід критично оцінити подану відповідачем виписку з рахунку № НОМЕР_1 , начебто належного ОСОБА_1 , оскільки не існувало підстав для відкриття такого рахунку, відповідач не надав належних доказів відкриття цього рахунку ОСОБА_1 , зокрема, первинний документ про переказ кредитних коштів у сумі 131 000 доларів США на вказаний рахунок.

Посилається на те, що подані відповідачем роздруківки меморіальних договорів не можуть вважатись ні оригіналами, ні копіями документів, зміст поданих меморіальних договорів не відповідає вимогам норм матеріального права.

Також зазначає, що про відсутність технології «Житло в кредит» відповідачу було відомо ще до моменту укладення спірного кредитного договору, однак банк діяв недобросовісно по відношенню до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , не повідомив їм про це. У відповідача не було підстав включати до тексту кредитного договору пункти 2.1.3 і 5.1, робити посилання на пункт 2.1.3 у пункті 7.1.

Окрім того, вказує, що ОСОБА_2 не надав нотаріально посвідчену згоду ОСОБА_1 на передачу в іпотеку спільної сумісної власності - квартири, яка є предметом іпотеки.

28 серпня 2023 року на електронну адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від відповідача, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Представник позивачів у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених у скарзі.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Третя особа у судове засідання не з`явилась, свого представника не направила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явились.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що при підписанні кредитного договору всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договорів були дотримані, договори містять всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми їх укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність їх умов вимогам законодавства, на що позивачі посилаються у своїх позовних заявах.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 08 серпня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №K3R0GK15006505, відповідно до умов якого мав бути наданий кредит у сумі 170 328,80 дол. США на купівлю квартири, тобто кредит є споживчим.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки від 08 серпня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Відутою О.В. і зареєстрований в реєстрі за №1531, згідно якого ОСОБА_1 надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 . На вказану квартиру приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Відутою О.В. 08 серпня 2007 року накладено заборону щодо відчуження до припинення договору іпотеки. Ця заборона зареєстрована в реєстрі №1532.

15 травня 2013 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до кредитного договору № K3R0GK15006505 від 08 серпня 2007 року з додатком до неї.

Згідно положень статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови.

Кредитодавець не має права вимагати від споживача відомостей, які не стосуються визначення його платоспроможності та не є необхідними для надання споживчого кредиту.

Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Відповідно до положень вказаної статті Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

У частині третій названої статті визначений приблизний (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Згідно зі статтею 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша стаття 229 ЦК України).

Як убачається з матеріалів справи, перед укладенням кредитного договору відповідач на виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» надав повну та достовірну інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, а позивач засвідчила особистим підписом те, що вона ознайомлена з правилами надання фінансових послуг (кредитів), затверджених банком. Визнання недійсним окремих положень договору не спричиняє (не породжує) визнання недійсним всього договору.

Факт підпису договору позивач не заперечувала.

Тобто, враховуючи зміст наведених позивачем пунктів кредитного договору ОСОБА_1 з моменту підписання цього договору обізнана щодо оплатності наданого кредиту, свого обов`язку вносити плату за користування кредитом, розміру процентів, порядку їх сплати та відповідальності за прострочення погашення кредиту.

Таким чином, кредитний договір був укладений з урахуванням волевиявлення позивача, оскільки підпис на договорі, який вона не оспорює, є доказом того, що сторони погодилися з його умовами.

При цьому, у застереженні на кредитного договорі чоловік позивача - ОСОБА_2 дав згоду на укладення позичальником кредитного договору №K3R0GK15006505 від 08 серпня 2007 року, одержання кредитним коштів та їхнього використання відповідно до умов зазначеного договору, а також надання ним у заставу/іпотеку Приватбанку будь-якого майна, що належить йому на праві спільної власності з позичальником, (у тому числі: житла нерухомість, місцезнаходження: АДРЕСА_2 ), з метою забезпечення виконання зобов`язань по зазначеному кредитному договору. Зазначене підтверджується його підписом на застереженні.

Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що судами у справі №754/10073/15-ц за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними, зокрема, встановлено: «Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що при підписанні кредитного договору, всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договорів були дотримані, договори містять всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми їх укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність його умов вимогам законодавства, на що позивач посилається у своїй позовній заяві».

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 вересня 2016 року у справі №754/10073/15-ц касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилено.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 12 травня 2016 року залишено без змін.

Дійдено висновку, що кредитний договір було укладено в письмовій формі та підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. ОСОБА_1 на момент укладення договору була вільною у виборі валюти кредитування, бажала такого кредиту, не заявляла додаткових вимог щодо нього, тривалий час виконувала умови договору.

Підстав, передбачених положеннями статті 230 ЦК України, статей 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» для визнання кредитного договору недійсним немає, так як позивач не довела введення її в оману з боку відповідача чи обман, а також наявність умов для визначення такого договору несправедливим, чи укладеним через нечесну підприємницьку діяльність, що є її процесуальним обов`язком (статті 10, 60 ЦПК України). У зв`язку з наведеним відсутні підстави для визнання недійсним похідного, акцесорного договору - договору іпотеки.

При розгляді цивільної справи №754/10081/15-ц судами встановлено, що при укладенні кредитного договору від 08 серпня 2007 року між позивачем та ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», в іноземній валюті та беручи на себе певні зобов`язання, сторони повинні були чітко усвідомлювати, що курс національної валюти по відношенню до долара США не є незмінним та враховувати підвищений валютний ризик за таким кредитом.

Оскільки зобов`язання за кредитним договором не припинилися, відповідно до положень статті 17 Закону України «Про іпотеку» не припинилися і зобов`язання за іпотечним договором між сторонами.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, установлені у цивільних справах №754/10073/15-ц та №754/10081/15-ц обставини щодо відповідності оспорюваного кредитного договору вимогам закону, надання банком позивачу повної та достовірної інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що остання підтвердила особистим підписом, а також виконання ОСОБА_1 тривалий час умов указаного договору, а отже погодження з його умовами, є преюдиційними при вирішенні даної справи та не підлягають доказуванню повторно.

Зважаючи на викладене, під час укладання кредитного договору сторони чітко розуміли, що курсові коливання гривні можуть настати, але ОСОБА_1 обрала валютою кредитування саме долари США та взяла на себе зобов`язання повернути кредит в іноземній валюті.

Тому твердження позивача щодо невідповідності умов кредитного договору законодавству України, неповідомлення її про валютні ризики, є цілком безпідставними та такими, що не ґрунтуються на діючому законодавстві України, про що обґрунтовано зазначено судом першої інстанції.

Також, ОСОБА_1 не була позбавлена можливості звернутися до будь-якої іншої кредитної установи, для отримання необхідного їй кредиту, однак обрала саме установу відповідача.

До того ж, місцевим судом правильно зауважено, що позивач та її чоловік - третя особа з самостійними вимогами, які, як вони зазначають під час розгляду справи, не володіли спеціальними знаннями - мали змогу та час (враховуючи момент звернення до банківської установи та момент підписання договору) звернутись до спеціалістів задля роз`яснення умов договору та з`ясування і перевірки необхідної інформації, яка стосується як юридичних, так і фінансових питань.

Посилання позивача та третьої особи із самостійними вимогами на те, що кредитний договір є несправедливим, не є підставою для звільнення від виконання зобов`язань або відповідальності за їх порушення, оскільки позивач сама уклала кредитний договір з відповідачем на підставі вільного волевиявлення і, ставлячи підпис, уважала його справедливим.

При цьому, ОСОБА_1 тривалий час виконувала умови договору, встановлені цим договором.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції, взявши до уваги встановлені у справах №754/10073/15-ц та №754/10081/15-ц обставини, дійшов законного та обґрунтованого висновку, що при підписанні кредитного договору всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договорів були дотримані, договір містять всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми їх укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність його умов вимогам законодавства, на що позивачі посилаються у своїх позовних заявах.

Обравши спосіб захисту своїх прав шляхом визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог, проте ані ОСОБА_1 , ані ОСОБА_2 вказані обставини не доведені у встановленому законом порядку.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що банк не виконав вимогу закону про дотримання істотних умов договору щодо надання позичальнику об`єктивної, повної та достовірної інформації, про умови кредиту, а також в умовах кредитного договору приховав фактичне значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту, які вона мала би розуміти, підписуючи кредитний договір, спростовуються вищезазначеними обставинами.

Отже, матеріали справи та встановлені судом обставини не дають підстав вважати, що дії відповідача при укладанні спірного кредитного договору суперечили волевиявленню позивача та вимогам закону. Доводи апеляційної скарги про недійсність умов кредитного договору з підстав, заявлених в позовній заяві, не знайшли свого підтвердження.

Тобто вказані посилання заявника є необґрунтованими і фактично зводяться до помилкового тлумачення правових норм, які регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Враховуючи, що між сторонами було досягнуто згоди за істотними умовами спірного кредитного договору, такий правочин, згідно з вимогами статті 204 ЦК України, створює презумпцію правомірності правочину, у зв`язку з чим цей договір, згідно зі статтею 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним, відповідно до приписів статті 526 ЦК України, мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору.

Згідно частини п`ятої статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання.

Оскільки зобов`язання за кредитним договором не припинилися, відповідно до положень статті 17 Закону України «Про іпотеку» не припинилися і зобов`язання за іпотечним договором між сторонами.

Частиною третьою статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦК України).

Відповідно до статті 81 ЦК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зважаючи на зазначене, колегія доходить висновку, що місцевий суд повно, всебічно та об`єктивно дослідив обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи. Інші доводи апеляційної скарги фактично стосуються переоцінки доказів та встановлених на їх підставі обставин справи.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні, а отже, у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 12 квітня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий В.В. Гуль

Судді Я.С. Мельник

М.І. Оніщук