С О Л О М ' Я Н С Ь К И Й Р А Й О Н Н И Й С У Д М І С Т А К И Є В А
_________________________________________________________________________________________
Провадження 2/760/2706/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

І. Вступна частина

22 березня 2024 року в місті Києві

Солом`янський районний суд м. Києва

у складі головуючого судді Коробенка С.В.

за участю секретаря Левіцької Н.О.

представника Позивача - адвоката Клименка М.С.

представника Відповідача-1 - адвоката Гурова О.В.

розглянув у судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право користування житлом, та виселення.

ІІ. Описова частина

В серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та просила визнати його таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 у зв`язку з систематичним порушенням правил співжиття, та виселити його без надання іншого жилого приміщення.

Ухвалою від 31 серпня 2023 року в справі було відкрито провадження.

Свої вимоги Позивачка мотивує тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору міни від 21.08.2005.

У вказаній квартирі зареєстрованим значиться її колишній співмешканець ОСОБА_2 .

Позивачка вказує, що з 2009 року ОСОБА_3 по даний час принижує її, висловлюється нецензурною лайкою, ображає її з будь-якої причини, вчиняє психологічне і фізичне насильство, що робить неможливим спільне проживання.

У зв`язку з цим Позивачка неодноразово зверталася до управління поліції з відповідними заявами. Так:

-27 травня 2023 року на Відповідача складено протокол про адміністративне правопорушення передбачене ст. 173-2 КпАП України;

-27 травня 2023 року щодо Відповідача винесено Терміновий заборонний припис стосовно кривдника»;

-10 червня 2023 року щодо Відповідача винесено Терміновий заборонний припис стосовно кривдника»;

-02 липня 2023 року щодо Відповідача винесено Терміновий заборонний припис стосовно кривдника»;

-30 березня 2023 року до ЄРДР внесено інформацію про вчинення кримінального правопорушення передбаченого ст. 126-1 КК України.

Таким чином, як стверджує Позивачка, Відповідач систематичним порушенням правил співжиття робить неможливим для неї та їх дитини проживання в одній квартирі з ним, а заходи запобігання та громадського впливу є безрезультатними.

Позивачка вказує, що вона проживає в квартирі зі своєю дочкою, сама оплачує комунальні послуги. Як власник вона має право володіти та розпоряджатися квартирою на свій розсуд, а реєстрація та проживання Відповідача в цій квартирі перешкоджають їй у реалізації своїх прав.

У зв`язку з цим Позивачка просить задовольнити позов.

У судовому засіданні Позивача та її представник позов підтримали. Зазначили, що надані суду документи щодо притягнення Відповідача до адміністративної відповідальності за насильство в сім`ї є лише частиною з тієї великої кількості, які складалися щодо ОСОБА_2 . Крім того, Позивачка зазначила, що рішенням суду від 13 жовтня 2023 року відносно Відповідача ОСОБА_2 було видано обмежувальний припис, яким заборонено йому перебувати в місці спільного проживання за адресою: АДРЕСА_2 , та наближатись до місця проживання, роботи, навчання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на відстань менше 20 метрів. Проте навіть цей припис Відповідач не виконує, продовжує проживати в квартирі та створювати нестерпні умови для проживання Позивачки з дитиною.

Відповідач у судовому засіданні зазначив, що не має місця постійного проживання, а тому проживає в квартирі Позивачки, з її згоди, навіть після рішення суду про обмежувальний припис.

Представник Відповідача проти задоволення позову заперечував, наполягаючи на відсутності законних підстав для визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою.

ІІІ. Мотивувальна частина

Заслухавши сторін, дослідивши наявні у матеріалах справи документи, суд встановив наступні обставини.

У власності ОСОБА_1 перебуває квартира АДРЕСА_1 на підставі Договору міни квартир від 21 листопада 2005 року. (а.с. 10)

У вказаній квартирі з дозволу Позивачки з 04 вересня 2008 року був зареєстрований ОСОБА_2 , який продовжує фактично проживати у вказаній квартирі.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення (стаття 116 ЖК України).

Отже, стаття 116 ЖК України вказує на те, що виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення можливе лише в разі: а) систематичного руйнування чи псування житлового приміщення; б) використання його не за призначенням; в) систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку.

В усіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатися заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, застосовані на зборах жильців будинку чи членів житлово-будівельних кооперативів, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

При вирішенні справи про виселення особи суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Встановлено, що у зв`язку з неналежною поведінкою ОСОБА_2 по відношенню до ОСОБА_1 та її доньки ОСОБА_4 його неодноразово притягували адміністративної відповідальності за ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення (вчинення домашнього насильства).

Позивачкою надано суду копію протоколу про адміністративне правопорушення від 27 травня 2023 року, складеного відносно ОСОБА_2 . Водночас, дослідження судом відкритої інформації, що міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень, свідчить про те, що Відповідач притягувався до адміністративної відповідальності за вказаною статтею систематично, зокрема:

-постановою від 06.02.2023 за ч. 1 ст. 173-2 КпАП України (епізод від 02.01.2023);

-постановою від 01.07.2023 за ч. 2 ст. 173-2 КпАП України (об`єднана справа за епізодами від 25.05.2023 та 27.05.2023);

-постановою від 06.07.2023 за ч. 2 ст. 173-2 КпАП України (епізод від 04.06.2023);

-постановою від 14.08.2023 за ч. 2 ст. 173-2 КпАП України (епізод від 02.07.2023);

-постановою від 19.09.2023 за ч. 2 ст. 173-2 КпАП України (епізод від 02.07.2023);

-постановою від 05.01.2024 за ч. 1 ст. 173-2 КпАП України (епізод від 03.12.2023).

У зв`язку з вказаним обставинами працівниками Солом`янського УП ГУНП у м. Києві згідно зі ст. 25 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» та з урахуванням існування безпосередньої загрози життю чи здоров`ю постраждалої особи виносилися термінові заборонні приписи стосовно кривдника:

-від 27 травня 2023 року із забороною контактувати з постраждалою особою ( ОСОБА_1 ) протягом 10 днів;

-від 10 червня 2023 року із забороною контактувати з постраждалою особою ( ОСОБА_1 ) протягом 5 днів;

-від 02 липня 2023 року із забороною контактувати з постраждалою особою ( ОСОБА_1 ) протягом 5 днів.

Встановлено також, що 30 березня 2023 року за заявою ОСОБА_1 зареєстроване кримінальне провадження №0000936 від 30.03.2023 за ст. 126-1 КК України за фактом систематичного вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства відносно неї та її неповнолітньої доньки ОСОБА_4 (а.с. 18)

Крім того, рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2023 року в справі № 760/21832/23 за заявою ОСОБА_1 видано обмежувальний припис відносно ОСОБА_2 строком на 6 місяців у вигляді тимчасового обмеження його прав з покладанням обов`язків:

1) заборони перебувати в місці спільного проживання за адресою: АДРЕСА_3 ;

2) заборони наближатись на відстань менше 20 метрів до місця проживання (перебування), роботи, навчання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Судом безспірно встановлено, що вказане рішення Відповідачем не виконується, він продовжує проживати в квартирі АДРЕСА_1 разом з Позивачкою та здійснювати щодо неї та її дочки психологічне насильство, що підтверджується, зокрема фактом притягнення його до відповідальності згідно з постановою від 05.01.2024.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенцію), та практику ЄСПЛ як джерело права.

У рішенні ЄСПЛ від 03 вересня 2020 року у справі «Левчук проти України» («Levchuk v. Uкrаіnе», заява № 17496/19) зазначено, що там, де особа достовірно стверджує про те, що вона зазнавала неодноразових актів домашнього насильства, якими б незначними поодинокі випадки не були, національні органи влади повинні оцінити ситуацію у всіх аспектах, включно з ризиком повторення подібних інцидентів (див. mutatis mutandis, рішення у справі «Ірина Смірнова проти України» («Irina Smirnova v. Ukrainе») від 13 жовтня 2016 року № 1870/05, пункти 71 та 89). Зокрема, при такому оцінюванні повинно належним чином бути враховано особливу вразливість жертв, які часто емоційно, фінансово чи іншим чином залежать від своїх кривдників, а також психологічний вплив можливого повторного знущання, залякування та насильства на їхнє повсякденне життя. Якщо встановлено, що на конкретну особу націлені систематичні дії, й за ними ймовірно йтимуть подальші випадки насильства, окрім реагування на конкретні випадки, органам влади може бути запропоновано вжити відповідних заходів загального характеру для боротьби з основною проблемою та запобігання жорстокому поводженню в майбутньому.

ЄСПЛ у вказаному рішенні резюмував, що суди не забезпечили справедливого балансу між усіма відповідними конкуруючими приватними інтересами. Реакція цивільних судів на позов заявниці не відповідала позитивному обов`язку держави забезпечити заявниці ефективний захист від домашнього насильства. При цьому ЄСПЛ зазначив, що втручання національних органів влади в особисті права, передбачені статтею 8 Конвенції, може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших. У контексті статті 2 Конвенції у справах про домашнє насильство права кривдників не можуть переважати над правами жертв, зокрема, на фізичну та психологічну недоторканність.

Наявні у справі докази свідчать про те, що упродовж тривалого часу Відповідач систематично порушує правила співжиття з Позивачкою та її донькою, вчиняє сварки, погрожує фізичною розправою, висловлюється нецензурною лайкою, принижує та ображає її, внаслідок чого ОСОБА_1 та неповнолітня ОСОБА_4 перебувають під постійним психологічним тиском з його сторони. За вчинення вказаних протиправних дій Відповідач неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, а рішенням суду від 13 жовтня 2021 року видано обмежувальний припис відносно нього.

Добровільно звільнити житло, яке належить Позивачці на праві власності, Відповідач не бажає.

З огляду на зазначене, з метою запобігання подальшим випадкам вчинення домашнього насильства щодо Позивача та її неповнолітньої дочки та вирішення конфліктної ситуації, яка склалася між сторонами, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову та виселення Відповідача.

Оцінюючи виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_4 на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, суд, ураховуючи обставини справи, вважає, що припинення права Відповідача на користування спірним житлом шляхом його виселення відповідає зазначеному критерію та переслідує легітимну мету.

З урахуванням задоволення позову, стягненню з Відповідача на користь Позивачки підлягають судові витрати в розмірі 1073,60 гривень судового збору.

IV. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 16, 316, 317, 319, 321, 383, 391 Цивільного кодексу України, ст.ст. 109, 116 Житлового кодексу України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 223, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд вирішив:

1.Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

2.Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1073,60 гривень.

3.Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

4.Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_2 .

Суддя: