Справа № 450/3443/17 Головуючий у 1 інстанції: Шашуріна Г.О.
Провадження № 22-ц/811/3410/23 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2024 року м.Львів

Справа № 450/3443/17

Провадження № 22ц/811/3410/23

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.

секретар Іванова О.О.

з участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянув апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду міста Львова, ухвалене у м. Львові 23 жовтня 2023 року у складі судді Шашуріної Г.О., у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення коштів,-

встановив:

12 грудня 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення1 309 929,60 грн. боргу. В обґрунтування позову посилається на те, що 5 грудня 2016 року між ним (позивачем) та відповідачем укладено договір оренди обладнання. Відповідно до п. 1 вказаного договору орендодавець (позивач) передає, а орендар ( ОСОБА_3 ) бере в тимчасове володіння та користування обладнання (опалубку будівельну по комплектуючих згідно з додатком № 1). У п. 3.2. договору сторони погодили, що передача майна в оренду здійснюється згідно з додатком № 1 до даного договору, який по своїй суті є актом передачі майна в оренду. Зазначає, що акт підписано сторонами в день укладення договору (5 грудня 2016 року). Строк оренди становить 14 діб з моменту прийняття майна за актом приймання майна в оренду. Вказує, що після закінчення строку оренди, відповідач не повернула майно, чим порушила взяті за договором зобов`язання. Стверджує, що відповідач жодних коштів за оренду обладнання не сплатила, він (позивач) неодноразово звертався до ОСОБА_3 з вимогою щодо сплати заборгованості, однак безрезультатно. Просить позов задовольнити.

Рішенням Сихівського районного суду міста Львова від 23 жовтня 2023 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 1 309 929,06 грн. боргу. Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_3 - ОСОБА_1 . Вважає рішення незаконним та необґрунтованим, таким, що винесене з порушенням норм матеріального права. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові. Вказує, що 5 грудня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір оренди обладнання, згідно з яким орендар узяла в оренду у орендодавця будівельну опалубку, опис якої міститься в додатку 1 до договору оренди.Відповідно до листа від 30 грудня 2016 року ТзОВ «Люція Буд» повідомило ОСОБА_3 про те, що ТзОВ «Люція Буд» втрачено майно (будівельну опалубку), яка знаходилася за адресою: АДРЕСА_1 , ЖК «Вілла Магнолія», що було предметом оренди за договором оренди обладнання від 5 грудня 2016 року, укладеного між сторонами на виконання договору комісії від 1 грудня 2016 року та доручення від 3 грудня 2016 року. Вказує, що товариство бере на себе зобов`язання повідомити ОСОБА_4 про втрату будівельної опалубки. У п. 3 Договору оренди від 5 грудня 2016 року сторони передбачили такий випадок, а саме, що орендар несе відповідальність за втрату обладнання. Орендар повинен повернути орендодавцю вартість втраченого обладнання у відповідності із заставними цінами (згідно додатку №1). Орендар зобов`язаний відшкодувати орендодавцю вартість цього обладнання. Зазначає, що у зв`язку із втратою обладнання, між сторонами припинилися зобов`язання оренди (відсутність предмета оренди породжує відсутність орендної плати), натомість виникли правовідносини щодо відшкодування вартості обладнання. Стверджує, що правильним способом захисту інтересів позивача мав бути позов про відшкодування вартості втраченого майна. Законом та договором не передбачено, що у разі втрати майна сплачувати і орендну плату, і відшкодувати вартість втраченого майна, за таких обставин способом захисту є не стягнення орендної плати, а відшкодування упущеної вигоди у зв`язку із втратою майна. Посилається на те, що суд першої інстанції помилково вказав, що такі обставини не є підставою розірвання договору, договір між учасниками справи є чинним і не розірваним. Позивач просить стягнути з відповідача 1 309 929,60 грн. орендної плати за майно, вартість якого становить лише 78 899,99 грн. Таке майно є втраченим. Вказує, що згідно останнього речення п.3.5. договору оренди, якщо майно буде використовуватися на території третьої особи, орендар при укладенні даного договору зобов`язаний надати письмову згоду третьої особи на безперешкодний демонтаж та вивіз орендодавцем свого майна у разі дострокового розірвання цього договору. Відповідно до письмової згоди від 5 грудня 2016 року ТзОВ «Люція Буд» повідомило ОСОБА_4 про те, що будівельна опалубка буде використовуватися Товариством на території будівництва ЖК «Вілла Магнолія» у м. Львові на вул. Пасічній, 138.Позивачу було відомо про використання орендованого майна третьою особою. Згідно із п.6.1. договору оренди, орендодавець мав право перевірити порядок використання майна, що орендується, відповідно до умов даного договору. Однак, жодних перевірок чи спроб здійснити таку перевірку позивачем не було здійснено. Відповідно до п.п. 13.1.2 та 13.1.3 договору оренди, договір підлягав достроковому розірванню у випадку як у разі не сплати орендарем орендної плати у строки згідно п.п.5.1-5.2 цього договору, так і у разі, якщо орендар без погодження з орендодавцем передав орендоване майно третім особам. Зазначає, що більше ніж 6 років, позивач не використовує право на дострокове розірвання договору оренди та повернення майна із чужого володіння.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено, що 5 грудня 2016 року між ОСОБА_4 (орендодавець) та ОСОБА_3 (орендар) укладено договір оренди обладнання, відповідно до п. 1. якого орендодавець передає, а орендар бере в тимчасове володіння та користування обладнання (опалубку будівельну по комплектуючих згідно з додатком № 1).

У п. 3.2. договору сторони погодили, що передача майна в оренду здійснюється згідно з додатком № 1 до договору, який по суті є актом передачі майна в оренду.

Позивач свої зобов`язання по договору оренди виконав, передав відповідачу у користування опалубку, що підтверджується актом прийому-передачі майна в оренду від 5 грудня 2016 року.

Відповідно до п. 4.2. договору строк оренди становить 14 днів ( період з 5 по 19 грудня 2016 року) з моменту прийняття майна за актом приймання майна в оренду.

Згідно із п. 8.1. договору після закінчення строку оренди орендар зобов`язаний протягом трьох діб повернути майно орендодавцю за актом передачі.

Судом встановлено, що відповідач після закінчення строку оренди не повернув позивачу орендоване майно, чим порушив взяті на себе зобов`язання. Зазначеного відповідач не заперечує.

Оскаржуване рішення мотивовано наступним.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно із ч. 1 ст. 763 цього Кодексу договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Пунктом 4.4. договору передбачено, що у разі необхідності з боку орендаря строк оренди майна може бути продовжено за умови письмового погодження з орендодавцем, про що орендар повинен попереджати останнього не пізніше ніж за добу до закінчення строку, зазначеного в п. 4.2. договору. Якщо обумовлений в договорі строк оренди буде перевищений без письмового дозволу орендодавця, то буде вважатися, що строк оренди майна продовжено орендарем в односторонньому порядку на невизначений строк, але у будь-якому випадку до моменту повернення майна його власнику, за що орендарю нараховується відповідна орендна плата.

З урахуванням встановленого, суд прийшов до висновку, що оренду було продовжено на невизначений строк.

Відповідно до п. 5.1. договору загальна сума орендної плати становить 8 187, 06 грн. ( за 14 днів оренди). Вартість одного дня оренди майна становить 584,79 грн. (584,79 грн. х 14 днів = 8 187,06 грн.).

Відповідно до ч. 1 ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 1 ст. 526 цього Кодексу зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Судом встановлено, що ОСОБА_4 жодних коштів від ОСОБА_3 в якості орендної плати не отримував.

Позивач неодноразово звертався до відповідача з письмовою вимогою щодо сплати заборгованості. Остання вимога що щодо сплати 1 309 926,60 грн. ( 584,79 грн. х 2240 днів користування майном) була надіслана 23 січня 2023 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ч. 3 ст. 203 цього Кодексу волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 639 цього Кодексу, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Згідно із ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Згідно із ст. 204 цього Кодексу вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Частинами 1 і 3 ст. 237 ЦК України передбачено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (ч. 1 ст. 239 цього Кодексу).

Згідно із ст. 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

Судом встановлено, що договір доручення від 4 грудня 2016 року та договір оренди обладнання від 5 грудня 2016 року не оспорювались, не є нікчемними та не визнані в судовому порядку недійсними.

Не зазначення в самому тексті договору, що такий підписаний не безпосередньо його стороною, а представником і неоспорення цих обставин його сторонами, не позбавляє такий договір його дійсності, і як наслідок, на підставі такого договору може бути пред`явлений позов, пов`язаний з його неналежним виконанням.

Відповідач посилається на те, що у зв`язку із втратою обладнання між сторонами припинилися зобов`язання оренди.

Такі обставини не є підставою для розірвання договору, договір між учасниками справи є чинним і не розірваним.

Посилання відповідача на те, що нею передано майно ТзОВ «Люція Буд», не заслуговують на увагу, оскільки для передачі предмета договору іншій особі, згідно договору, необхідна обов`язкова згода орендодавця, якої ОСОБА_4 не давав і такі правовідносини не обумовлені сторонами у договорі від 5 грудня 2016 року.

Таким чином, судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини на підставі договору оренди. Відповідач у передбачений договором строк не повернула орендоване майно, що відповідно до умов цього договору вважається продовженням договору оренди орендарем в односторонньому порядку на невизначений строк. Орендна плата розрахована на підставі умов договору. Орендар не надала доказів про втрату орендованого майна і повідомлення про це орендодавця.

З урахуванням встановленого, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, які не спростовані доводами апеляційної скарги. Підстави для скасування оскаржуваного рішення не встановлені.

Керуючись: ст. 367, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391, ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду міста Львова від 23 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 9 квітня 2024 року.

Головуючий_-_____________________Т.І.Приколота

Судді: ______________ Ю.Р. Мікуш ______________ Р.В. Савуляк