Справа № 676/2629/21
Номер провадження 2/676/61/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2024 року Кам`янець-Подільський міськрайонний суд

Хмельницької області

в складі: головуючого судді Вдовичинського А.В.,

секретаря судового засідання Музики М.В.

за участю представника позивача адвоката Савлівої Л.О.

відповідача ОСОБА_1

представника відповідачів адвоката Калабані В.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Кам`янець-Подільський справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, -

встановив:

представник позивача ОСОБА_2 адвокат Савліва Л.О. звернулась з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 як законного представника ОСОБА_4 , про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням. Ухвалою суду від 20 липня 2023 року замінено відповідача по справі ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 на ОСОБА_4 . В обґрунтування позовних вимог представник позивача вказує, що позивачу на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 . Позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_1 до 29.01.2009 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 15.04.2009 року серія НОМЕР_1 . За час шлюбу у сторін народились діти: син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .. Більше 10 років відповідачі проживають окремою сім`єю від позивача за іншою адресою. З будинку позивача виїхали давно зі всіма своїми речима. Реєстрація відповідачів за адресою АДРЕСА_1 , перешкоджає позивачу в користуванні та розпорядженні житловим приміщенням. Їх реєстрація є тільки формальністю, яка збільшує тягар позивача щодо утримання будинку. В подальшому при укладенні договору про відчуження нерухомості в обов`язковому порядку ставиться питання про зняття з реєстрації всіх осіб проживаючих та власника. Комісією Довжоцької сільської ради були проведені перевірки факту режиму проживання та реєстрації в будинку позивача і видано довідку по результатам вказаних перевірок. Також були складені акти від 13.09.2020 року, 14.09.2020 року, 15.10.2020 року, 09.11.2020 року, 11.12.2020 року, 13.01.2021 року, 12.02.2021 року, 11.03.2021 року, про те, що відповідачі зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 , але не проживають з 2009 року по даний час без поважних причин. Оскільки відповідачі тривалий час не проживають у будинку, відсутні їх особисті речі, а самі відповідачі проживають за іншою адресою. У позивача створена нова сім`я, від шлюбу народилась донька, що дає йому додаткові підстави звертатися з позовом до суду, адже реєстрація відповідачів у його будинку створює проблеми і непорозуміння у його сім`ї. Представник позивача просить суд визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 , та стягнути з відповідачів судові витрати по справі. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просить їх задовольнити. Суду представник позивача, що нова дружина позивача разом із дитиною проживають в с.Кормильча, довіритель з 2021 р. постійно працює за кордоном, в будинку фактично постійно проживає мати позивача; відповідачі після примусового вселення в 2011 р. забрали свої речі та в будинку не проживають, реєстрація відповідачів в будинку позивача порушує його права як власника будинку.

Відповідач ОСОБА_1 та її представник адвокат Калабаня В.П. в суді позов не визнали, просять відмовити в його задоволенні, відповідач подала суду відзив на позов(а.с.30-32). Суду відповідач пояснила, що перебувала в зареєстрованому шлюбі з позивачем від якого мають двох дітей. Під час шлюбу з позивачем та його батьками побудували хату в с.Довжок, в зв`язку із тим, що позивач почав їй зраджувати з іншою жінкою шлюб розірвали, після розірвання шлюбу позивач її з дітьми виселяв з будинку, рішенням суду їх в будинок вселили, а тому має право проживати в спірному будинку; в подальшому щоб не провокувати конфлікти в будинку не проживала, але проживали періодично її діти, її речей в будинку не має. У відзиві на позов відповідач вказала, що рішення суду про вселення було виконано 29.11.2019 р., після чого колишній чоловік влаштовував сварки, виганяв її та дітей з дому, тому вимушені були проживати в орендованій квартирі.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про розгляд справи повідомлявся судовими повістками. Представник відповідача адвокат Калабаня В.П. в суді позов не визнав, просить відмовити в його задоволенні. Суду представник відповідача пояснив, що після розірвання шлюбу та конфліктів між батьками його довіритель рішенням суду від 26.04.2010 р. був вселений в спірний будинок, він як на той час неповнолітній мав право проживати в будинку разом із батьками, позивач чинив перешкоди в проживанні в будинку, його довіритель періодично проживав в спірному будинку разом із бабою матір`ю позивача на її прохання, в зв`язку із навчанням за його довірителем зберігалося право на проживання в будинку, на час розгляду справи його довіритель одружився, проживав у дружини, в зв`язку із війною перебуває за кордоном.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник адвокат Калабаня В.П. в суді позов не визнали, просять відмовити в його задоволенні. Суду відповідач пояснив, що після рішення суду про вселення певний час проживали разом із матір`ю та братом в будинку батька, з часом перейшли жити на квартиру в місто, в 2015 р. баба поміняла замок на вхідних дверях, періодично проживав в будинку де в нього із братом є окрема кімната на другому поверсі, з 2019 р. під час навчання в коледжі проживав два роки постійно в будинку на прохання бабусі разом із двоюрідним братом, з часом бабуся його з будинку нагнала, в будинку залишилися його особисті речі.

Ухвалою суду від 10.06.2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою суду від 20.12.2021 року зупинено провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 676/5862/21 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визначення права власності на житло.

Ухвалою суду від 19.10.2022 року поновлено провадження у справі.

Ухвалою суду від 20.07.2023 року замінено відповідача по справі ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 на ОСОБА_4 .

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, свідків, вивчивши матеріали справи, матеріали цивільних справ № 676/581/17, № 676/4384/21, архівні матеріали справа № 4(рішення по цивільних справах позовного провадження № 2/151-200, 2010 р.), суд встановив наступне.

Позивач по справі ОСОБА_2 та відповідач по справі ОСОБА_1 проживали в зареєстрованому шлюбі з 14.01.1995 р. який було розірвано рішенням суду від 29.01.2009 р. В шлюбі у сторін народилися діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

02.07.2004 року ОСОБА_6 подарувала за договором дарування ОСОБА_2 житловий будинок та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,070 га . Житловий будинок з верандою літера «А-2» розміром житлової площі 67,3 кв.м. Договір дарування посвідчено державним нотаріусом Другої Кам`янець-Подільської державної нотаріальної контори Тимофєєвою Г.В., зареєстровано в реєстрі №1-1610(а.с.3). Право власності ОСОБА_2 на житловий будинок по АДРЕСА_1 , зареєстровано 12.10.2004 року, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 12.10.2004 року №5025173 (а.с.4).

Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 26.04.2010 р. по справі № 2-200/10 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування Кам`янець-Подільської міської ради, про вселення та зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про визнання особи такою, що втратила право користування житлом(а.с.33-34) первинний позов судом було задоволено та вселено ОСОБА_1 з дітьми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в будинок АДРЕСА_1 . В задоволенні зустрічного позову судом було відмовлено. 10.06.2010 р. судом було видано виконавчий лист про вселення(а.с.35). Як встановлено судом з архівних матеріалів справа № 4(рішення по цивільних справах позовного провадження № 2/151-200, 2010 р.) рішення суду від 26.14.2010 р. в частині вселення було виконано в 2010 р., що підтверджується постановою про закінчення виконавчого провадження від 30.11.2010 р. В зв`язку із цим суд критично оцінює твердження відповідача ОСОБА_1 в її відзиві на позов (а.с.31), що вселення було виконано 29.11.2019 р.

Позивач створив нову сім`ю з ОСОБА_7 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 25.07.2015 року, серії НОМЕР_2 а/з №6 (а.с.15). Від шлюбу у них народилась донька ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.16).

Згідно відповіді №77036 від 17.05.2023 року (а.с.84) з Єдиного державного демографічного реєстру на запит судді місце реєстрації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 АДРЕСА_1 .

Згідно відповіді №77066 від 17.05.2023 року (а.с.85) з Єдиного державного демографічного реєстру на запит судді місце реєстрації ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 АДРЕСА_1 .

Згідно відповіді на запит начальника відділу реєстрації місця проживання юридичного управління Кам`янець-Подільської міської ради від 21.05.2021 року (а.с.26), про місце реєстрації ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - АДРЕСА_1 .

Згідно довідки Довжоцької сільської ради №532 від 15.05.2021 року (а.с.6) згідно поданих заяв сусідів та актів від 13.08.2020 р., від 14.09.2020 р., від 15.10.2020 р., від 09.11.2020 р., від 11.12.2020 р., від 13.01.2021 р., від 12.02.2021 р., від 12.03.2021 р. відповідачі не проживали в сулі Довжок по АДРЕСА_1 , в період з 2009 р. Представником позивача подано до суду в обґрунтування вимог оригінали зазначених актів (а.с.7-14).

Згідно статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини 4 статті 9 ЖК України, ніхто не може бут виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.

Відповідно до статті 150 Житлового кодексу УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

У частині першій статті 156 ЖК УРСР передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 405 ЦК України певною мірою врегульовано правовідносини власника житла з колишніми членами його сім`ї, зокрема визначено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно із вказаною нормою при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47).

У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач унаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Отже, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Дослідивши наявні у справі докази та давши їм оцінку, суд дійшов висновку, що вимоги позивача підлягають до задоволення. При цьому суд враховує, що факт тривалого непроживання відповідачів в будинку позивача підтверджується належними доказами, а саме актами Довжоцької сільської ради від 13.08.2020 р., від 14.09.2020 р., від 15.10.2020 р., від 09.11.2020 р., від 11.12.2020 р., від 13.01.2021 р., від 12.02.2021 р., від 12.03.2021 р., поясненнями в суді свідків позивача ОСОБА_6 , ОСОБА_9 . Суд критично оцінює твердження відповідачів та їх представника, що вони були вселені згідно рішення суду від 2010 р. в 2019 р. оскільки вони спростовуються оглянутими в судовому засіданні архівними матеріалами справа № 4(рішення по цивільних справах позовного провадження № 2/151-200, 2010 р.) в яких міститься постанова про закінчення виконавчого провадження з приводу примусового вселення від 30.11.2010 р. В зазначених матеріалах відсутні документи, які підтверджують, що відповідачі повторно зверталися із заявами у відділ ДВС про відновлення виконавчого провадження, не надано суду таких доказів відповідачами та їх представником. Суд критично оцінює пояснення відповідача ОСОБА_4 в суді, що в 2015 р. баба поміняла замок на вхідних дверях в будинку та що він з 2019 р. під час навчання в коледжі проживав два роки постійно в будинку, оскільки його покази не є доказами відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, спростовані в судовому засіданні поясненнями свідка ОСОБА_6 баби відповідача. Ті обставини, що відповідачі тривалий період часу не проживали в спірному будинку також підтверджуються оглянутими в судовому засіданні матеріалами цивільної справи № 676/581/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру сплати аліментів на неповнолітнього суду ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в позовній заяві від 043.02.2017 р. позивачем було зазначено адресу її проживання: АДРЕСА_2 . Відповідачами та їх представником не надано суду доказів підтверджуючих, що з грудня 2010 р. вони вживали заходів для повторного поселення в спірний будинок, про звернення з новими позовами до суду про вселення, оскарження дій позивача та його матері в правоохоронні органи. Зазначені докази та встановлені судом обставини вказують, що відповідачі свідомо втратили інтерес до спірного житлового будинку, за час з 2010 р. знайшли собі інше постійне житло. .

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 13, 76, 81, 82, 141, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 9, 150, 156 ЖК України, ст.ст. 16, 391, 405 ЦК України-

ухвалив:

позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , по 302,65 грн. судового збору з кожного.

На рішення сторонами може бути подано апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 16.04.2024 року.

Суддя Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Вдовичинський А.В