КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи 369/8018/23
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2629/2024
Головуючий у суді першої інстанції: Дубас Т.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.,

секретар - Черняк Д.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Виконавчого комітету Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 листопада 2023 року,

встановив:

у травні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та стягнути аліменти на його утримання у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, посилаючись на те, що відповідач, як мати дитини, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, не забезпечує дитині задовільні умови проживання.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 листопада 2023 року позов було задоволено частково, відібрано малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у матері та передано Службі у справах дітей Виконавчого комітету Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області, стягнуто з відповідача аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини від усіх видів її доходу. В задоволенні вимоги про позбавлення батьківських прав - відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника позивача Лещенко М.О. , ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 , показання свідка ОСОБА_5 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що з 11 квітня 2022 року малолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , матір`ю якого є відповідач ОСОБА_1 , перебуває на обліку служби у справах дітей, як така, що опинилась у складних життєвих обставинах. Зазначав, що неодноразовими перевірками умов проживання дитини було встановлено, що відповідач не забезпечує нормальних умов проживання дитини, не піклується про її розвиток, ухиляється від належного виконання своїх батьківських обов`язків. За таких обставин просив позбавити відповідача батьківських прав та стягнути з неї аліменти на утримання дитини.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 листопада 2023 року позов було задоволено частково, відібрано малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у матері та передано Службі у справах дітей Виконавчого комітету Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області, стягнуто з відповідача аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини від усіх видів її доходу. В задоволенні вимоги про позбавлення батьківських прав - відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позбавлення батьківських прав є крайньою мірою, а тому дійшов висновку про наявність підстав для відібрання дитини від матері, яка ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно свідоцтва про народження від ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 і його матір`ю є ОСОБА_1 , а батьком - ОСОБА_6 .

Згідно довідок від 04 квітня 2022 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 та малолітній ОСОБА_7 проживають за адресою: АДРЕСА_1 .

Наказом служби у справах дітей та сім`ї Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області від 11 квітня 2022 року № 9 наказано дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , поставити на облік, як такого, що опинився у складних життєвих обставинах (а.с. 15).

З Акту обстеження умов проживання від 08 квітня 2022 року вбачається, що за адресою проживання дитини умови проживання незадовільні, у будинку брудно, не дотримуються санітарно-гігієнічні норми (а.с.16).

З Акту оцінки потреб сім`ї від 08 квітня 2022 року вбачається, що умови проживання дитини є незадовільними, в кімнаті брудно, речі розкидані. Зазначено про наявність у матері дитини інших неповнолітніх дітей, які вилучені із сім`ї (а.с.17-20).

З Акту обстеження умов проживання від 31 травня 2022 року вбачається, що за адресою проживання дитини умови проживання незадовільні, у будинку брудно, не дотримуються санітарно-гігієнічні норми (а.с.23).

З Акту обстеження умов проживання від 29 червня 2022 року вбачається, що за адресою проживання дитини умови проживання незадовільні, у будинку брудно, не дотримуються санітарно-гігієнічні норми (а.с.24).

З Акту обстеження умов проживання від 31 серпня 2022 року вбачається, що за адресою проживання дитини умови проживання незадовільні, у будинку брудно, не дотримуються санітарно-гігієнічні норми (а.с.25).

З Акту обстеження умов проживання від 12 вересня 2022 року вбачається, що за адресою проживання дитини умови проживання незадовільні, у будинку брудно, не дотримуються санітарно-гігієнічні норми, мати перебуває в стані легкого алкогольного сп`яніння (а.с.26).

З Акту обстеження умов проживання від 02 лютого 2023 року вбачається, що за адресою проживання дитини умови проживання незадовільні, у будинку брудно, не дотримуються санітарно-гігієнічні норми (а.с.29).

З Акту обстеження умов проживання від 16 березня 2023 року вбачається, що за адресою проживання дитини умови проживання незадовільні, у будинку брудно, кімната захаращена, не дотримуються санітарно-гігієнічні норми (а.с.32).

З Акту обстеження умов проживання від 02 травня 2023 року вбачається, що за адресою проживання дитини умови проживання незадовільні, у будинку брудно, не дотримуються санітарно-гігієнічні норми (а.с.34).

З Акту обстеження умов проживання від 09 травня 2023 року вбачається, що за адресою проживання дитини умови проживання незадовільні, у будинку брудно, кімната захаращена, не дотримуються санітарно-гігієнічні норми, мати перебуває у стані алкогольного сп`яніння, в помешканні перебувають двоє невідомих агресивно налаштованих чоловіків у стані алкогольного сп`яніння, дитина в брудних речах (а.с.36).

За наслідками проведення обстежень з матір`ю проводились профілактичні бесіди з приводу необхідності приведення місця проживання дитини в належний стан.

З Акту проведення оцінки рівня безпеки дитини від 09 травня 2023 року вбачається, що рівень безпеки дитини оцінено, як дуже небезпечний. Вжито негайні заходи для безпеки та захисту дитини, а саме негайно відібрано дитину та поміщено до спеціалізованого закладу (а.с.37-41).

Наказом Служби у справах дітей та сім`ї Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області від 25 травня 2023 року № 23 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , влаштовано на тимчасове проживання в сім`ю баби та діда ОСОБА_5 та ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.47).

Згідно Висновку Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області, як органу опіки та піклування, затвердженого рішенням виконавчого комітету Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області від 15 травня 2023 року, за доцільне є позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.48-50).

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 20 грудня 2023 року у справі № 577/4162/21 ОСОБА_1 було позбавлено батьківських прав відносно чотирьох інших її неповнолітніх дітей. Вказане рішення ОСОБА_1 не оскаржувалось.

З характеристики, виданої ОСОБА_1 , Конотопським районним відділом поліції Головного управління Національної поліції в Сумській області 22 серпня 2023 року, вбачається, що відповідач протягом 2023 року була двічі притягнута до адміністративної відповідальності за ст. 184 КУпАП (невиконання батьками обов`язків щодо виховання дітей) (а.с.86).

Згідно з частиною третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до частини першої, п`ятої статті 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї; ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

У частині сьомій статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язанні виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, свої Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Згідно з пунктами 2-5 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва.

Відповідно до частини першої статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування.

Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України»).

Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При ухваленні рішення про відібрання дитини від батьків може виникнути необхідність врахування низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (пункт 50 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України).

Основні підстави для відібрання дитини зазначені у частині першій статті 164 СК України.

Інші випадки, коли дитина може бути відібрана від батьків, про які йдеться у вищенаведеній частині першій статті 170 СК України, охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише з поведінки батьків, а й з їх особистих негативних звичок. Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток.

Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц.

Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради № 789-X11 від 27 лютого 1991 року, в усіх випадках щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї.

Стаття 9 Конвенції про права дитини покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У своїй апеляційній скарзі представник відповідача посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано те, що на момент розгляду справи малолітня дитина вже проживала за адресою проживання діда та баби: АДРЕСА_2 , дитині створені належні умови, а відповідач також проживає за цією адресою та бере участь у вихованні дитини. Однак, такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки до баби та діда дитину було влаштовано службою у справах дітей та сім`ї, тоді як доказів про те, що належні умови проживання дитині було створено саме відповідачем, до матеріалів справи не надано.

Надані до суду апеляційної інстанції довідки з дитячої поліклініки та копії медичної картки не свідчать про належне виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків та зміну обставин, які стали підставою для відібрання дитини. Акт обстеження умов проживання від 20 грудня 2023 року свідчить про умови проживання дитини у баби та діда, куди дитину було передано після відібрання від матері. Вказаний доказ не свідчить про створення належних умов для проживання дитини її матір`ю.

Покази ОСОБА_5 , який є батьком відповідача та був допитаний судами першої та апеляційної інстанції в якості свідка, не впливають на висновок суду першої інстанції. Сам по собі факт проживання малолітньої дитини у баби та діда, те також наразі проживає відповідач, не свідчить про те, що остання змінила своє ставлення до батьківських обов`язків щодо дитини.

Зміна обставин, а саме місця та умов проживання дитини, викликані саме відібранням дитини у матері та передачі її до баби та діда, а не зміною поведінки відповідача ОСОБА_1 .

Згідно з частиною третьою статті 170 СК України якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини.

Відповідно до наведеного правила для вирішення питання про повернення дитини батькам необхідно довести, що причини, які стали підставою для відібрання дитини відпали.

Водночас, під час вирішення питання про повернення дитини на підставі наведеної статті судам необхідно перевіряти доводи сторін щодо наявності інших підстав, передбачених статтею 170 СК України, для відібрання дитини, які можуть свідчити про існування перешкод для повернення дитини її батькам (одному з батьків). У протилежному випадку створюватимуться умови для безпідставної передачі дитини її батькам та наступного вирішення питання про повторне її відібрання, що порушуватиме справедливу рівновагу між інтересами батьків та дітей.

Суд виходить з того, що дитина не може бути повернута одному з батьків, коли існує загроза їй або умови проживання з цим з батьків є небезпечними для її життя, здоров`я і морального виховання.

Відповідач ОСОБА_1 не позбавлена права звернутись до суду з вимогами про повернення дитини, надавши належні та достатні докази про те, що її ставлення до батьківських обов`язків змінилось, нею створені належні умови для виховання та розвитку дитини, вона має змогу матеріально забезпечувати потреби дитини.

Відібрання дитини від ОСОБА_1 в даному випадку не обмежує її права у спілкуванні з дитиною та її вихованні, оскільки малолітнього ОСОБА_9 було передано у родину баби та діда, які не заперечують та сприяють участі матері у піклуванні про дитину.

У ч. 4 статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, перевірено докази, зроблені висновки відповідають обставинам справи, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 листопада 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 16 квітня 2024 року.

Головуючий

Судді