18.04.2024
Справа №642/52/24
6/642/104/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2024 року м. Харків

Суддя Ленінського районного суду м. Харкова Проценко Л.Г., розглянувши подання заступника начальника Харківського відділу державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визначення частки у праві власності на нерухоме майно боржниці,

установив:

Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 01.02.2024 року № 642/52/24 було задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 40 000 доларів США за договором позики від 04 листопада 2020 року.

Заступник начальника Харківського відділу державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції звернувся до суду із даним поданням у якому вказав, що на примусовому виконанні Харківського відділу державної виконавчої служби у Харківському районі перебуває виконавче провадження ВП №74664759 по виконанню виконавчого листа Ленінського районного суду м. Харкова, виданого 21.03.2024 з виконання вказаного рішення. На даний час виконавче провадження не виконане, постанови про відкриття виконавчого провадження боржником проігноровані. Боржниця на обліку в органах ДФС не перебуває, транспортні засоби за боржницею не зареєстровані. Виконавчою службою встановлено, що 15.05.2019 боржниця ОСОБА_2 зареєструвала шлюб із ОСОБА_3 . Також, згідно Державного реєстру речових прав на нерухому майно, 05.11.2020 року за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу зареєстровано квартиру за адресою АДРЕСА_1 . Оскільки дану квартиру набуто у шлюбі, представник ДВС просить визначити, що боржниці ОСОБА_2 належить на праві власності 1/2 частка квартири за адресою АДРЕСА_1 .

Дане подання не підлягає розгляду Ленінським районним судом м. Харкова у порядку ст.443 ЦПК України, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 443 ЦПК України питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця.

Разом з цим, згідно із практикою Великої Палати Верховного Суду викладеною у постанові від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11 (провадження № 14-31цс21) вказано, що:

«65. Велика Палата Верховного Суду знов звертає увагу, що необхідно розмежовувати випадки, коли щодо вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, існує спір про право, і коли такого спору немає.

66. За наявності спору щодо визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, його вирішення судом не є вирішенням процесуального питання, а є вирішенням матеріального спору. Такий спір може виникати, зокрема, тоді, коли відповідно до частини першої статті 368 ЦК України майно належить двом або більше особам на праві спільної власності без визначення часток кожного з них у праві власності (право спільної сумісної власності).

75. Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду про те, що поняття «спір про право», наявність якого є підставою для залишення заяви без розгляду, а не закриття провадження у справі, передбачено в окремому провадженні. Натомість розділ VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України не регулює дії суду у випадках, коли виконавець звертається до суду в порядку цього розділу за наявності матеріального спору, який підлягає вирішенню в порядку позовного провадження. Отже, у ЦПК України наявна прогалина, яку належить заповнити шляхом застосування за аналогією закону частини шостої статті 294 ЦПК України, відповідно до якої якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. Тому якщо під час розгляду подання виконавця або скарги в порядку розділу VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України суд дійде висновку про наявність спору про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає подання або скаргу без розгляду і роз`яснює заявнику, що він має право подати позов на загальних підставах. Такий висновок узгоджується з висновком, сформульованим Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 1421/5229/12-ц (провадження № 14-194цс18) про залишення позову без розгляду.

96. Оскільки зазначені висновки сприйняті Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду як можливість виконавця звернутися до суду в порядку позовного провадження з різними по суті процесуальними документами, Велика Палата Верховного Суду вважає доцільним роз`яснити свою позицію шляхом уточнення своїх висновків. Зазначене уточнення полягає в такому. В разі, якщо наявний спір щодо визначення частки боржника у спільному майні, звернення виконавця до суду завжди за своєю суттю має характер позовної заяви (незалежно від її назви), оскільки вона звернена до суду з метою вирішення матеріального спору. При цьому позовна заява має подаватися в порядку позовного провадження, а не в порядку розділу VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України. В останньому випадку суд має або закрити провадження (якщо порушені правила про юрисдикцію спору - див. пункт 73 цієї постанови), або залишити заяву (подання) без розгляду (якщо правила про юрисдикцію спору не порушені - див. пункти 74 - 75 цієї постанови).

104. Отже, у цій справі наявний спір про право. Такий спір вирішується в позовному провадженні, а не в межах справи, в якій вирішено інший спір між боржником і стягувачем, тобто не в порядку розділу VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України.

106. Велика Палата Верховного Суду роз`яснює заявнику, що він має право подати позов на загальних підставах.».

Разом з цим, як вбачається із матеріалів подання органу ДВС, нерухоме майно - квартира, про визначення частки у якій просить приватний виконавець, вважається такою, що набута за час шлюбу, адже згідно п. 8.1 договору купівлі-продажу квартири від 05.11.2020 року, придбання квартири ОСОБА_3 здійснювалось за письмовою згодою його дружини ОСОБА_2 , яка на даний час має статус боржника у даному виконавчому провадженні.

Згідно з копією свідоцтва про шлюб НОМЕР_1 , ОСОБА_3 , громаданин Нігерії та ОСОБА_2 , громадянка України, уклали шлюб 15.05.2019. Відомості про розірвання шлюбу в матеріалах справи відсутні.

Статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 3 статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, з урахуванням наведеного, а також позиції Великої Палати Верховного суду, щодо випадків, коли щодо вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, існує спір про право, а саме, тоді коли відповідно до частини першої статті 368 ЦК України майно належить двом або більше особам на праві спільної власності без визначення часток кожного з них у праві власності (право спільної сумісної власності), в даній справі наявний спір про право, адже вирішується питання про виділення частки майна, яке є спільним сумісним майном подружжя.

Тому, з урахуванням висновків Верховного Суду, у вказаній справі наявний спір про право, який підлягає вирішенню в позовному провадженні, а не в порядку розділу VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України.

Подібний за змістом висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 вересня 2022 року у справі № 585/1695/20 (провадження № 61-21244св21).

Згідно з ч. 9 ст. 10 ЦПК України якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

За таких обставин, суд вважає за необхідне відповідно до ч. 4 ст. 183 ЦПК України повернути подання приватного виконавця без розгляду.

Аналогійної позиції дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11 (провадження № 14-31цс21), згідно якої зазначає:

«76. Об`єднана палата Касаційного цивільного суду також звернула увагу, що процесуальні кодекси не містять норми про процесуальну аналогію.

77. Велика Палата Верховного Суду нагадує, що інститут аналогії закону і аналогії права первісно був доктринально обґрунтований і застосовувався судами задовго до часткового відображення цього інституту в законодавстві.

78. Необхідність інституту аналогії (аналогії закону та аналогії права) випливає з того, що закон призначений для його застосування в невизначеному майбутньому, але законодавець, встановлюючи регулювання, не може охопити всі життєві ситуації, які можуть виникнути. Крім того, життя перебуває у постійному русі, змінюється і розвивається, внаслідок чого виникають нові життєві ситуації, які законодавець не міг передбачити під час ухвалення закону.

79. Суд застосовує аналогію закону і аналогію права тоді, коли на переконання суду певні відносини мають бути врегульовані, але законодавство такого регулювання не містить, внаслідок чого наявна прогалина в законодавчому регулюванні.

80. Зазначені висновки стосуються як матеріального, так і процесуального права. Велика Палата Верховного Суду неодноразово застосовувала аналогію у процесуальному праві, зокрема у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 905/1956/15 (провадження № 12-62гс19, пункт 6.27), від 27 листопада 2019 року у справі № 629/847/15-к (провадження № 13-70кс19), від 16 червня 2020 року у справі № 922/4519/14 (провадження № 12-34гс20, пункт 6.19), від 13 січня 2021 року у справі № 0306/7567/12 (провадження № 13-73кс19, пункт 28), від 28 вересня 2021 року у справі № 761/45721/16-ц (провадження № 14-122цс20, пункт 105).

81. Саме застосування аналогії у процесуальному праві в певних випадках дає змогу ухвалити справедливе рішення. Наприклад, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 905/1956/15 (провадження № 12-62гс19, пункт 6.27) застосування аналогії дозволило замінити одного відповідача двома, що і забезпечило справедливість постанови.

82. Тому відсутність у процесуальних кодексах положень про процесуальну аналогію не є перешкодою для застосування такої аналогії.

105. Відповідно до висновків, сформульованих у цій постанові в попередньому розділі, судові рішення в оскарженій частині необхідно скасувати, а подання Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області в цій частині залишити без розгляду.».

При цьому суд роз`яснює право звернутись до суду з питання визначення частко у праві власності на нерухоме майно із позовом на загальних підставах.

На підставі викладеного та керуючись ст. 10, 183 ЦПК України -

У Х В А Л И В:

Подання заступника начальника Харківського відділу державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визначення частки у праві власності на нерухоме майно боржниці - повернути без розгляду.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Л.Г. Проценко