Номер провадження: 22-ц/813/4024/24
Справа № 523/4780/21
Головуючий у першій інстанції Кремер І.О.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.04.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Комлевої О.С.,

за участю секретаря Малюти Ю.С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 10 січня 2024 року у складі судді Кремер І.О.,

встановив:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування нежитловим приміщенням, усунення перешкод у користуванні майном.

У грудні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про застосування Мирової угоди від 20 квітня 2010 року, визнання права власності та стягнення моральної шкоди.

Одночасно із зверненням до суду із зустрічним позовом в новій редакції ОСОБА_2 подала до суду заяву про забезпечення позову.

Обґрунтовуючи вимоги поданої заяви вказує на те, що в зустрічному позові ставиться питання про визнання п. 1 мирової угоди від 20.04.2010 року дійсним, відповідно до умов якої ОСОБА_1 визнав за ОСОБА_2 право власності на нерухоме майно кафе бар «Монте Кристо», загальною площею 731,0 кв., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . У зв`язку з чим, ОСОБА_2 просить суд визнати за нею право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна. На даний час ОСОБА_1 не визнає за ОСОБА_2 право особистої власності на вказане майно. Оскільки, ОСОБА_1 має намір відчужити вказане майно, просить суд вжити заходи забезпечення даного позову у виді накладення арешту на нерухоме майно, а саме кафе бар «Монте Кристо», загальною площею 731,0 кв., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом заборони будь яким фізичним, юридичним чи іншим особам вчиняти будь які дії, спрямовані на перебудову, переобладнання, реконструкцію, з розпорядження арештованим майном з переходом права власності на іншу особу або інших осіб, а саме відчужувати, передавати безоплатно у власність, дарувати, забезпечувати зобов`язання, передавати у вигляді внеску до статутного капіталу та вчиняти будь які інші правочини щодо зміни власника даного нежитлового приміщення.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 10 січня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовлено.

Не погодившись з вищевказаною ухвалою суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить суд скасувати ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 10 січня 2024 рокута прийняти нову ухвалу про застосування заходів забезпечення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що в обґрунтування доцільності застосування заходів забезпечення позову у заяві від 08.01.2024 року вона вказувала, що дії відповідача позбавляють її на реалізацію права власності щодо майна. Впевнена, що існує ризик відчуження майна ОСОБА_1 на користь третіх осіб у будь-який час, що зробить неможливим виконання рішення за позовом про визнання майна об`єктом права особистої приватної власності ОСОБА_2 . ОСОБА_1 вже здійснювалися неправомірні дії в частині підробки документів, що підтверджується його заявою від 13.10.2023 року у справі №522/10387/22, яку розглядає Приморський районний суд м. Одеси, суддя Ковтун Ю.І. Даний факт не було зазначено у заяві про забезпечення позову від 28.12.2023 року. Також у апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначено, що ОСОБА_1 неодноразово в суді при розгляді справи №1527/3743/12 наполягав, що мирова угода про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя від 20.04.2010 виконана в повному обсязі на його користь, тобто всім майном, яке він отримав за мировою угодою, він розпорядився на свій розсуд. Вказала, що ОСОБА_1 не відмовлявся від умов мирової угоди про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя від 20.04.2010, і в той же час не визнає за ОСОБА_2 права власності на спірне майно, чим порушує її майнові права та інтереси.

08.04.2024 від представника ОСОБА_3 надійшли письмові пояснення в яких останній просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_2 та представника ОСОБА_1 , дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову суд першої інстанції посилався на те, що заява про забезпечення позову не містить належного обґрунтування необхідності забезпечення позову, а саме існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову у разі не забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити, передбачених статтею 150 цього Кодексу, заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов може забезпечуватися накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб або п. 2 цієї статті встановлюється заборона вчиняти певні дії.

Відповідно до роз`яснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного суду України "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову" N 9 від 22 лютого 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб.

Звертаючись до суду з зустрічним позовом, ОСОБА_2 просила суд застосувати п. 1 мирової угоди від 20 квітня 2010 року, укладеної між нею та ОСОБА_1 для визнання за нею права власності на нерухоме майно кафе-бар «Монте Кристо», розташований за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути моральну шкоду, у зв`язку з цим просила суд вжити заходи забезпечення даного позову у вигляді накладення арешту на спірне нерухоме майно шляхом заборони будь-яким фізичним, юридичним чи іншим особам вчиняти будь- які дії, спрямовані на перебудову, переобладнання, реконструкцію, з розпорядження арештованим майном з переходом права власності на іншу особу або інших осіб, а саме відчужувати, передавати безоплатно у власність, дарувати, забезпечувати зобов`язання, передавати у вигляді внеску до статутного капіталу та вчиняти будь-які інші правочини щодо зміни власника даного нежитлового приміщення.

Водночас заявником ОСОБА_1 не доведено, що існує реальна загроза відчуження спірного об`єкта нерухомості та невжиття заходів забезпечення позову може у майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Разом з тим, встановлено, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 16.02.2017 у справі № 1527/3743/12 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя задоволено та здійснено поділ будівлі кафе бару «Монте Кристо», розташованого за адресою: АДРЕСА_1 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частини вказаної нежитлової будівлі кафе- бару «Монте Кристо».

У подальшому, на підставі вказаного вище рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16.02.2017 за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на 1/2 частину будівлі кафе-бару « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

У справі, що розглядається ОСОБА_1 у первісному позові до ОСОБА_2 просить усунути йому перешкоди у користуванні спільним майном кафе-баром «Монте Кристо».

Отже, забезпечення позову ОСОБА_2 шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно за таких обставин ототожнюватиметься з вирішенням спору по суті.

Посилання апелянта на ту обставину, що наявний факт підробки ОСОБА_1 документів щодо спірного майна на вірність висновку суду першої інстанції про відсутність підстав для відмови в задоволенні заяви про забезпечення позову не спростовує. Вказані доводи не підтверджені будь-якими доказами та не були предметом розгляду у суді першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги стосуються предмету спору по суті, які не приймаються до уваги судом апеляційної інстанції оскільки предметом перегляду даної справи є ухвала про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Суворовського районного суду м.Одеси від 10 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 19.04.2024

Головуючий Є.С. Сєвєрова

Судді: Л.М. Вадовська

О.С. Комлева