Справа № 169/1006/23
Провадження № 2/169/62/24
ТУРІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2024 року селище Турійськ

Турійський районний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Ковальчук О.В.,

за участю секретаря Гаврилюк Н.В.,

Справа № 169/1006/23

Учасники справи:

позивач керівник Ковельської окружної прокуратури

Волинської області Новосад Ю.,

Позивач Волинська обласна державна адміністрація

Тертя особа, яка не заявляє

самостійних вимог ДП «Ліси України»

відповідач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

відповідач Ковельська районна державна адміністрація,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в сел. Турійськ Волинської області цивільну справу за позовом Керівника Ковельської окружної прокуратури Волинської області Юрія Новосад в інтересах держави в особі Волинської обласної державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Державне підприємство «Ліси України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Ковельської районної державної адміністрації про скасування розпорядження, скасування державної реєстрації та повернення земельної ділянки,

Представники учасників справи:

Прокурор Романюк Н.М.,

Представник третьої особи ОСОБА_3 ,

Представник відповідача

ОСОБА_1 адвокат Мохнюк М.В.,

УСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просить визнати незаконним та скасувати пункт 2 частини 1 розпорядження Турійської районної державної адміністрації № 197 від 21.08.2014 «Про затвердження проектів землеустрою та надання у власність земельних ділянок», скасувати у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :04:001:0906 площею 0,0812 га, скасувати у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :04:001:0906 площею 0,0812 га, скасувати в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :04:001:0906 площею 0,0812 га, усунути перешкоди державі у здійснення права користування та розпорядження земельною ділянкою, шляхом зобов`язання ОСОБА_1 повернути у власність держави в особі Волинської обласної державної (військової) адміністрації земельну ділянку з кадастровим номером :04:001:0906 площею 0,0812 га та стягнути судові витрати.

Свої вимоги прокурор обґрунтовує тим, що розпорядженням Турійської районної державної адміністрації Волинської області від 21 лютого 2014 року № 37 надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_2 земельної ділянки, орієнтовною площею 0.10 га, рекреаційного призначення для індивідуального дачного будівництва за рахунок земель запасу у межах Соловичівської сільської ради. Розпорядженням Турійської районної державної адміністрації Волинської області від 21 серпня 2014 року № 197 затверджений проект землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_4 земельної ділянки, площею 0.0812 га, з кадастровим номером :04:001:0906 рекреаційного призначення для індивідуального дачного будівництва за рахунок земель запасу у межах Соловичівської сільської ради. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на спірну земельну ділянку зареєстроване за ОСОБА_1 , на підставі договору дарування від 17 жовтня 2014 року. Під час досудового розслідування кримінального провадження № 0000520 встановлено, що спірна земельна ділянка до передачі її у власність відповідачам, перебувала у постійному користуванні Державного підприємства «Турійське лісове господарство» та у визначеному законом порядку не вилучалась з користування останнього. Вказуючи, що земельна ділянка, що зареєстрована за ОСОБА_1 , частково розташована в межах земель лісового фонду, що підтверджується також висновком експерта за результатами проведення судової земельно-технічної та оціночно-земельної експертизи від 13 листопада 2020 року № 8023-8024, тому не могла бути передана у приватну власність без її вилучення, дані обставини стали підставою для звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 16.10.2023 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання (а.с.150 том 1).

Відзив на позовну заяву представником відповідача ОСОБА_1 адвокатом Мохнюк М.В. подано до суду 14.11.2023 року (а.с. 164-183 том 1).

23.11.2023 року прокурором подано до суду відповідь на відзив представника відповідача (а.с. 192-220 том 1).

28.11.2023 року представником відповідача ОСОБА_1 адвокатом Мохнюк М.В. подано заперечення на відповідь на відзив (а.с.228-232 том 1).

Ухвалою суду від 18.12.2023 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду (а.с.241 том 1).

Будь-яких інших процесуальних дій по справі не вчинялося.

Прокурор ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав викладених у позові.

Представник Волинської обласної державної адміністрації про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причини своєї неявки суду повідомила письмово, в клопотанні зазначила, що позовні вимоги прокурора підтримують в повному обсязі та просила розгляд справи здійснювати за її відсутності ( а.с. 3-11 том 2).

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» - ОСОБА_3 , в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причини своєї неявки суду не повідомила.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Мохнюк Максим Вікторович в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову. Свої заперечення обґрунтовує наступним, цільове призначення спірної земельної ділянки є індивідуальне дачне будівництво, всі документи землеустрою щодо відведення даної ділянки, документи органів виконавчої влади, інформація з державних реєстрів, підтверджують категорію рекреаційних земель, цільове призначення індивідуальне дачне будівництво. Прокурором обрано неефективний спосіб захисту, оскільки подано негаторний позов, але по суті він є віндикаційним позовом. Крім того, вважає, що прокурором пропущено строк позовної давності, тому просив його застосувати.

Відповідач ОСОБА_2 про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причини своєї неявки суду не повідомила.

Відповідач Ковельська районна (військова) адміністрація про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причини своєї неявки повідомила суду заявою, в якій просила розгляд справи здійснювати за відсутності її представника, надати вмотивовані пояснення по суті спору надати не можуть.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов такого висновку.

Розпорядженням Турійської районної державної адміністрації Волинської області від 21 лютого 2014 року № 37 надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_2 земельної ділянки, орієнтовною площею 0.10 га, рекреаційного призначення для індивідуального дачного будівництва за рахунок земель запасу у межах Соловичівської сільської ради .

Розпорядженням Турійської районної державної адміністрації Волинської області від 21 серпня 2014 року № 197 затверджений проект землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_4 земельної ділянки, площею 0.0812 га, з кадастровим номером :04:001:0906 рекреаційного призначення для індивідуального дачного будівництва за рахунок земель запасу у межах Соловичівської сільської ради.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на спірну земельну ділянку зареєстроване за ОСОБА_1 , на підставі договору дарування від 17 жовтня 2014 року.

Досудовим розслідуванням кримінального провадження № 0000520 встановлено, що спірна земельна ділянка до передачі її у власність відповідачам, перебувала у постійному користуванні Державного підприємства «Турійське лісове господарство» та у визначеному законом порядку не вилучалась з користування останнього.

Висновком експерта за результатами проведення судової земельно-технічної та оціночно-земельної експертизи від 13 листопада 2020 року № 8023-8024, встановлено, що земельна ділянка, яка зареєстрована за ОСОБА_1 , частково розташована в межах земель лісового фонду.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорюванні відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) вказано, що «у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04 лютого 2020 року по справах № 911/3311/17, № 911/3574/17, 911/3897/17 та від 03 вересня 2020 року у справі № 911/3449/17 також сформульований висновок про те, що зайняття спірної земельної ділянки з порушенням положень ЗК України та ЛК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади; у такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки. Велика Палата Верховного Суду погоджується з цим висновком по суті попри його неналежне обґрунтування у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду. У зазначеному висновку йдеться не про державну реєстрацію права власності за порушником (яке і розглядається як фактичне заволодіння), а про вчинення фізичних дій щодо земельної ділянки - її зайняття (яке не є заволодінням). Відповідно до принципу реєстраційного підтвердження володіння нерухомим майном його фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на таке майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. У таких випадках підлягає застосуванню стаття 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (негаторний позов). Тому Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступлення від наведеного висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду.

Питання розмежування віндикаційного та негаторного позовів висвітлювалось і в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 червня 2021 року в справі № 676/62/17 (провадження № 61-7083св19) де зазначено, що «серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду. Цивільне законодавство розрізняє право володіння як складову повноважень власника (частина перша статті 317 ЦК України), як різновид речових прав на чуже майно (пункт 1 частини першої статті 395 ЦК України) та як право, що виникає на договірних засадах, тобто договірне володіння.

Враховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку. Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Тобто, особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього повноваження власника, зокрема набуває і право володіння».

За змістом статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини.

Правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується (стаття 393 ЦК України).

Порушення порядку зміни цільового призначення земель є підставою, зокрема для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам (стаття 21 ЗК України).

У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки (див. висновок Верховного Суду України у постановах від 19 червня 2013 року у справі № 6-57цс13,від 01 липня 2015 року у справі № 6-319цс15).

Отже, зайняття земельних ділянок, зокрема шляхом часткового накладення, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цими ділянками. Тож у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном. При цьому негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок.

Аналогічні висновки зроблені, зокрема у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року у справі № 363/2877/18 (провадження № 61-12012св20), від 16 лютого 2022 року у справі № 363/669/17 (провадження № 61-9067св21), від 18 січня 2023 року у справі № 369/10847/19 (провадження № 61-8403св21).

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.

Перший протокол ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) ЄСПЛ, яка згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, за якими слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Справедлива рівновага передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе індивідуальний і надмірний тягар. Одним із елементів дотримання принципу пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

У справах «Рисовський проти України» (рішення від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» (рішення від 16 лютого 2017 року, заява № 43768/07), пов`язаних із земельними правовідносинами, ЄСПЛ, встановивши порушення статті 1 Першого протоколу, зазначив про право добросовісного власника на відповідну компенсацію чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на землю.

У справі, яка переглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, встановлені судом обставини та застосовані правові норми, не встановлено невідповідності заходу втручання держави в право власності заявників критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

Усунення перешкод державі у здійсненні нею права користування та розпоряджання спірними земельними ділянками переслідує легітимну мету контролю за використанням відповідного майна згідно із загальними інтересами, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом спірних земельних ділянок, які належать до земель лісового фонду.

Відповідно до пункт «ґ» частини четвертої статті 84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Усунення перешкод у користуванні та розпорядженні спірних земельних ділянок шляхом їх повернення та скасування державної реєстрації права власності відповідає критерію законності. Суспільним, публічним інтересом звернення заступника керівника Черкаської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Черкаської обласної військової адміністрації до суду з вимогою про фактичне повернення спірних земельних ділянок та скасування державної реєстрації права власності на них є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - зміни цільового призначення земель лісового фонду та передачі у власність громадянам земельних ділянок і лісів із державної власності, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу, лісів - національного багатства України та лісів як джерела задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Суспільний, публічний інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю та ліси, захист такого права шляхом повернення в державну власність землі та лісів, що незаконно вибули з такої власності.

Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству (частина третя статті 13 Конституції України). Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (частина сьома статті 41 Конституції України, частина третя статті 1 ЗК України).

Прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі, відповідно, державної чи комунальної власності. В цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять суспільний, публічний інтерес, а незаконність рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

В силу об`єктивних, видимих природних властивостей земельних ділянок(наявності лісової (деревної) рослинності), відповідачі, проявивши розумну обачність, могли і повинні були знати про те, що ці земельні ділянки належать до земель лісового фонду, які є об`єктами підвищеного захисту із спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання.

Спірні земельні ділянки вибули з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить добросовісність відповідачів під час набуття земельних ділянок у власність під обґрунтований сумнів.

Отже, повернення у цій справі земельних ділянок її власнику - державі відповідає критерію законності: воно здійснюється в зв`язку з порушенням органом державної влади низки вимог ЛК України та ЗК України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності.

З огляджу на викладене суд приходить до висновків, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України з відповідачів підлягає стягненню судовий збір.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263, 264,265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов Керівника Ковельської окружної прокуратури Волинської області Юрія Новосад в інтересах держави в особі Волинської обласної державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Державне підприємство «Ліси України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Ковельської районної державної адміністрації про скасування розпорядження, скасування державної реєстрації та повернення земельної ділянки., задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати пункт 2 частини 1 розпорядження Турійської районної державної адміністрації № 197 від 21.08.2014 «Про затвердження проектів землеустрою та надання у власність земельних ділянок».

Скасувати у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :04:001:0906 площею 0,0812 га.

Скасувати у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :04:001:0906 площею 0,0812 га.

Скасувати в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :04:001:0906 площею 0,0812 га.

Усунути перешкоди державі у здійснення права користування та розпорядження земельною ділянкою, шляхом зобов`язання ОСОБА_1 повернути у власність держави в особі Волинської обласної державної (військової) адміністрації земельну ділянку з кадастровим номером :04:001:0906 площею 0,0812 га.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Волинської обласної прокуратури сплачений судовий збір в сумі 4473 гривні 33 копійки.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Волинської обласної прокуратури сплачений судовий збір в сумі 4473 гривні 33 копійки.

Стягнути з Ковельської районної державної адміністрації на користь Волинської обласної прокуратури сплачений судовий збір в сумі 4473 гривні 33 копійки.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Волинського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повний тест рішення складено 16.04.2024 року.

Позивач: Керівник Ковельської окружної прокуратури Волинської області Новосад Юрій, адреса здійснення діяльності: м. Ковель, вул.. Шевченка, 7, Волинської області.

Позивач в інтересах якого подано позов: Волинська обласна державна адміністрація, , юридична адреса: м. Луцьк, Київський майдан, 9, Волинської області.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Державне підприємство «Ліси України», , юридична адреса: м. Київ, вул.. Шота Руставелі, 9.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_1 , рнокпп НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 . .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт НОМЕР_3 , рнокпп НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Відповідач: Ковельська районна державна адміністрація, , юридична адреса: м. Ковель, вул. Незалежності, 73, Волинської області.

Суддя О.В. Ковальчук