Провадження № 22-ц/801/799/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко В. М.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2024 рокуСправа № 127/26851/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Міхасішина І. В., Сопруна В. В.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Вінниці цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 лютого 2024 року у цивільній справі за позовом Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за надані послуги з постачання теплової енергії,

Рішення ухвалив суддя Бойко В. М.

Рішення ухвалено о 14:19 у м. Вінниця

Дата складення повного тексту рішення 06 лютого 2024 року,

Встановив:

У серпні 2023 року КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» (далі КП ВМР «ВМТЕ») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надані послуги з постачання теплової енергії, який мотивувало тим, що відповідачі зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 , і регулярно отримують послуги від КП ВМР «ВМТЕ» з постачання теплової енергії.

Відповідачі порушують умови та правила споживання послуг з постачання теплової енергії в результаті чого заборгували за надані послуги за період з 01 травня 2020 року по 31 березня 2023 року (включно) 29 295,33 грн., що підтверджується оборотною відомістю по особовому рахунку. Таким чином, КП ВМР «ВМТЕ» терпить матеріальні збитки, у зв`язку з відмовою відповідачів розрахуватись за спожиті послуги з постачання теплової енергії. Викладене і стало підставою для звернення до суду із даним позовом.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01 лютого 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь КП ВМР «ВМТЕ» заборгованість за надані послуги з постачання теплової енергії за період з 01 травня 2020 року по 31 грудня 2020 року в розмірі 1145,75 грн, з яких: 1102,36 грн. - сума заборгованості за спожиті послуги з централізованого теплопостачання; 32,73 грн. - сума втрат від інфляційних процесів; 10,66 грн. - сума 3% річних від суми заборгованості за спожиті послуги теплопостачання.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь КП ВМР «ВМТЕ» заборгованість за надані послуги з постачання теплової енергії за період з 01 січня 2021 року по 31 березня 2023 року в розмірі 28 149,58 грн, з яких: 26 775,71 грн. - сума заборгованості за спожиті послуги з централізованого теплопостачання; 1046,54 грн. - сума втрат від інфляційних процесів; 327,33 грн. - сума 3% річних від суми заборгованості за спожиті послуги теплопостачання.

Стягнуто ОСОБА_3 на користь КП ВМР «ВМТЕ» судовий збір у розмірі 2684,00 грн.

В решті вимог відмовлено.

В апеляційних скаргах відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять рішення суду скасувати і постановити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 полягають в тому, що судом першої інстанції не враховано, що він є особою, яка має право на пільги інвалідів війни 2 групи, тому оплату за теплову енергію компенсувано через створені управління та департаменти. З копій Єдиного рахунку вбачається, що за надане тепло теплову енергію за спірний період загальна сума проплат здійснених Ощадбанком, склала 15 947,40 грн. Крім того, його дружиною відповідачем ОСОБА_3 , здійснювались платежі за теплоенергію на загальну суму 5431,61 грн. Отже, розрахунок заборгованості, вказаний в оборотній відомості, не відповідає дійсності та не може братися до уваги судом.

Також, він вважає, що без показників лічильника тепла щомісячно з 01 січня 2017 року по 31 березня розрахунки за отримане теплопостачання є необґрунтованими та безпідставними. Крім того, відповідачі у спірний період не проживали у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , а були лише зареєстровані, тобто не користувалися послугами КП ВМР «ВМТЕ», як і фактично не споживали теплову енергію.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 полягають у тому, що на його думку судом першої інстанції в порушення норм процесуального права відкрито провадження за позовною заявою КП ВМР «ВМТЕ», оскільки та підписана представником ОСОБА_4 , яка не додала до позовної заяви довіреність чи інший документ, що підтвердив би її повноваження, як представника позивача. Крім того, суд першої інстанції належним чином не повідомляв відповідачів про судові засідання та розглянув справу у відсутність двох відповідачів, що в силу положень статті 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Крім того у апеляційній скарзі наголошено, що судом першої інстанції не враховано, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 хоча і були зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 , проте фактично за даною адресою не проживали, послугами КП ВМР «ВМТЕ» не користувалися, теплову енергію не споживали.

Відзив у встановлений судом строк не надходив.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, позовних вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення за таких підстав.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї, при цьому не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 є власниками квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом з реєстру особового рахунку № НОМЕР_1 та свідоцтвом про право власності на житло, яке забезпечується послугами теплової енергії, що надаються КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» (а. с. 5, 73).

26 квітня 2023 року КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» звернулося до Вінницького міського суду Вінницької області із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 заборгованості за спожиті послуги з постачання теплової енергії (а. с. 62-63).

У подальшому ОСОБА_2 звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області із заявою про скасування судового наказу №127/13242/23 від 19 травня 2023 року (а. с. 64-68).

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 07 липня 2023 року судовий наказ №127/13242/23 скасовано (а. с. 8).

Із Витягу з реєстру територіальної громади зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є АДРЕСА_1 з 25 січня 2021 року. Вказане також підтверджується відміткою про реєстрацію у паспорті ОСОБА_2 (а. с. 45-46).

З акту про місце проживання особи від 01 листопада 2016 року вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_6 проживають за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 50).

Також, згідно довідки № 1477/02-06 від 02 червня 2023 року ОСОБА_2 з дружиною ОСОБА_7 та дітьми ОСОБА_8 та ОСОБА_9 проживають з 2016 року по теперішній час без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 51).

Згідно довідки № 1568/01/11-2021 від 25 жовтня 2021 року ОСОБА_2 в період з 13 липня 2021 року по 13 вересня 2021 року брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації на території Донецької та Луганської областей (а. с. 58).

У свою чергу, ОСОБА_3 постійно проживає з 2018 року по теперішній час за адресою: АДРЕСА_2 , але зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою № 2347/02-06 від 05 жовтня 2023 року (а. с. 55).

З довідки № 109523 від 24 березня 2021 року вбачається, що ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 включений до Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги (а. с. 72).

На аркушах справи №74-114 містяться квитанція єдиного рахунку про нарахування послуг за період з травня 2020 року по березень 2023 року. Із вказаних квитанцій вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 мешканців 2, пільговиків 2 (інвалід війни 2 група 100%). Крім того вказано, що за вказаною адресою наявна пільга, яка призначена для відшкодування витрат на оплату ЖКП готівкою з травня 2020 по жовтень 2020, та безготівкова з листопада 2020 року.

Крім того, відповідачами надані квитанції про оплату житлово-комунальних послуг (а. с. 106, 107а, 108б, 109, 112, 113,114, 115).

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що не проживання відповідачів у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві власності, та у якій зареєстрований ОСОБА_2 , не звільняють їх, як споживачів, від обов`язку нести витрати з оплати житлово-комунальних послуг, зокрема, послуг з постачання теплової енергії, виконавцем яких є КП ВМР «ВМТЕ». А отже, враховуючи, що відповідачі свої зобов`язання належними чином не виконали, та згідно оборотної відомості і розрахунку заборгованості, розмір заборгованості ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за послуги з постачання теплової енергії за період з 01 травня 2020 року по 31 грудня 2020 року складає: 1145,75 грн., з яких: 1102,36 грн. - сума заборгованості за спожиті послуги з централізованого теплопостачання; 32,73 грн. - сума втрат від інфляційних процесів; 10,66 грн. - сума 3% річних від суми заборгованості за спожиті послуги теплопостачання. Крім того, розмір заборгованості відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 і ОСОБА_2 за надані послуги з постачання теплової енергії за період з 01 січня 2021 року по 31 березня 2023 року складає: 28 149,58 грн., з яких: 26 775,71 грн. - сума заборгованості за спожиті послуги з централізованого теплопостачання; 1046,54 грн. - сума втрат від інфляційних процесів; 327,33 грн. - сума 3% річних від суми заборгованості за спожиті послуги теплопостачання, які підлягають стягненню на користь позивача.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Статтею 4 ЦПК України гарантовано право особи на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Правовідносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з теплопостачання у вигляді централізованого опалення регулюються, зокрема, Житловим Кодексом України, Законами України «Про житлово-комунальні послуги» та «Про теплопостачання».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Одним із різновидів комунальних послуг є послуги з постачання теплової енергії (ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону Укравїни «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

За змістом п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтями 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» встановлено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. У разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується у судовому порядку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 «Про затвердження правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання вищезазначених послуг» розрахунки за користування тепловою енергією, яка відпускається енергопостачальними організаціями, здійснюються споживачами відповідно до діючих тарифів, установлених місцевими органами влади та на підставі показань приладів обліку споживання теплової енергії.

Згідно з пунктом 7 «Правил користування приміщеннями житлових будинків» затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 45 від 24 січня 2006 року, встановлено, що власники та наймачі квартир зобов`язані оплачувати надані житлово-комунальні послуги.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, хоч у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 6 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16).

В силу ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Згідно положень частини четвертої статті 319 ЦК України власність зобов`язує.

Статтею 322 Цивільного кодексу України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тобто, положення статті 322 ЦК України встановлюють презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, у тому числі з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном.

Таким чином, закон покладає обов`язок утримання квартири та сплати житлово-комунальних послуг на власника квартири у багатоквартирному будинку.

Відповідно до ст. 541 ЦПК України, солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Свідоцтвом про право власності на житло від 08 лютого 2007 року підтверджується, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 є власниками квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 73).

Відповідно до витягу з реєстру особових рахунків житлового фонду м. Вінниця, особовий рахунок № НОМЕР_1 відкрито на ОСОБА_3 , що проживає і постійно зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 . Кількість проживаючих 3. В квартирі зареєстровані ОСОБА_3 власник; ОСОБА_1 чоловік; ОСОБА_2 син (а. с. 5).

Оскільки особовий рахунок на оплату комунальних послуг між відповідачами не розділений та між ними відсутня домовленість про розподіл комунальних платежів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за надані комунальні послуги з теплопостачання, що передбачено статтею 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», статтею 541 ЦК України, а доводами апеляційних скарг не спростовується.

Доводи апеляційних скарг стосовно того, що відповідачі тривалий час не мешкали у належній їм квартирі, колегія суддів відхиляє, виходячи з того, що згідно зі статтею 317 ЦК України, на зміст права власності не впливають місце проживання власників та місцезнаходження майна.

Тобто, персональне не отримання послуги з теплопостачання не є підставою для звільнення власника майна від оплати фактично наданих послуг.

На користь вказаному свідчать прийнята Верховним Судом правова позиція, висловлена у постановах від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15-ц, від 02 квітня 2020 року у справі № 757/29813/17-ц, згідно з якою не проживання відповідача у квартирі, яка належить йому на праві власності, не звільняє його як власника квартири від обов`язку нести витрати по оплаті житлово-комунальних послуг.

Аналізуючи зазначені у цій постанові норми матеріального права та усталену практику Верховного Суду можна дійти висновку, що за загальним правилом, власник зобов`язаний утримувати майно, яке йому належить, у тому числі сплачувати житлово-комунальні послуги. Разом із тим, власник не позбавлений права вимагати від осіб, які фактично користуються (споживають) житлово-комунальними послугами сплати відповідної компенсації, якщо інше не передбачено договором між ними.

Водночас у пункті 6 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» зазначено, що споживач житлово-комунальних послуг має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг.

У відповідності до п. 29 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» затвердженими постановою Кабінету Міністрів України № 630 вiд 21 липня 2005 року: споживач має право на зменшення розміру плати у разі тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї на підставі письмової заяви споживача та офіційного документа, що підтверджує його/їх відсутність (довідка з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби, відбування покарання).

Доказів того, що відповідачі зверталися до позивача з приводу відсутності за вказаною адресою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 матеріали справи не містять.

Наданий позивачем розрахунок заборгованості (а. с. 6, 124) відповідачами не спростовано, контррозрахунку не надано, оскільки відповідачі фактично заперечують всю суму боргу.

Посилання в апеляційних скаргах стосовно того, що відповідач ОСОБА_3 здійснювала оплату за комунальні послуги, а також частина витрат була компенсована державою, а тому розрахунок заборгованості вказаний в оборотній відомості не відповідає дійсності, суд не приймає до уваги, оскільки такі доводи скарг носять характер припущення, а фактично сплачені кошти уже були враховані при визначенні розміру заборгованості.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 , що суд першої інстанції всупереч норм процесуального закону прийняв позовну заяву, що була підписана представником ОСОБА_4 , яка не додала до позовної заяви довіреність чи інший документ на підтвердження своїх повноважень, апеляційний суд відхиляє з урахуванням наступного.

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Визнання особи такою, що діє в порядку самопредставництва, необхідно, щоб у відповідному законі, статуті, положенні чи трудовому договорі (контракті) було чітко визначене її право діяти від імені такої юридичної особи (суб`єкта владних повноважень без права юридичної особи) без додаткового уповноваження (довіреності).

Колегія суддів звертає увагу, що з метою забезпечення державних органів достовірною інформацією створено Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі - Єдиний державний реєстр, Реєстр) (частина перша статті 7 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань»).

Обов`язковому відображенню (реєстрації) в Єдиному державному реєстрі, серед інших перелічених у цій статті відомостей, належать: відомості щодо керівників державних органів і органів місцевого самоврядування, як юридичних осіб та осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи.

Статус документів та відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру, закріплений статтею 10 вказаного Закону, яка, зокрема, визначає, що якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою Якщо відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не внесені до нього, вони не можуть бути використані у спорі з третьою особою, крім випадків, коли третя особа знала або могла знати ці відомості.

Зі змісту виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що ОСОБА_4 є представником КП ВМР «ВМТЕ» з повноваженнями: вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори тощо (вчинення дій від імені КП «ВМТЕ» у судах України всіх інстанцій та спеціалізацій без окремого доручення керівника, в тому числі з правом подання, зміни, уточнення позову, підпису клопотань, заяв, посвідчення копій документів, що підтверджують повноваження)(а. с. 9).

Отже, для подання позовної заяви у порядку самопредставництва ОСОБА_4 не потрібні додаткові документи на підтвердження її повноважень.

Посилання ОСОБА_2 на обов`язкові на його думку процесуальні підстави для скасування рішення у зв`язку з неналежним повідомленням відповідачів про судові засідання та розгляд справи у відсутності двох відповідачів, не знайшли підтвердження в ході апеляційного розгляду справи, а тому судом відхиляються, оскільки він не навів переконливих доводів, яким чином їх неявка до суду першої інстанції вплинула на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, зокрема на повноту з`ясування судом попередньої інстанції фактичних обставин справи.

Між тим, з метою забезпечення права на доступ до правосуддя та права на апеляційне оскарження рішення суду, процесуальні права сторони позивача поновлені шляхом звернення до апеляційного суду і під час апеляційного розгляду судом безпосередньо перевірені докази, якими обґрунтовуються обставини, викладені в позовній заяві та апеляційній скарзі.

Інші доводи апеляційних скарг є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до припущень, переоцінки доказів і незгоди з висновками суду з їх оцінки.

При цьому, колегія суддів враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційні скарги не містять.

З урахуванням встановлених обставин справи, правовідносин, які випливають із встановлених обставин та правових норм, застосованих до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість і законність рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, у зв`язку з чим апеляційні скарги відповідачів не підлягає до задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до положень пункту 2 частини 6 статті 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому рішення у цій справі не підлягає касаційному оскарженню (пункт 2 частини 3 статті 389 ЦПК України).

На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. В. Матківська
СуддіІ. В. Міхасішин
В. В. Сопрун