Провадження № 2/641/282/2024 Справа № 641/1920/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2024 року Комінтернівський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Музиченко В.О.,

за участю секретаря судового засідання Подосокорської А.О.,

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення матеріальної та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з позовом в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просить стягнути з ОСОБА_4 стягнути на її користь матеріальну шкоду в сумі 14000,00 грн., моральну шкоду у розмірі 50000,00 грн., витрати на правничу допомогу.

В обґрунтування позову зазначила, що 22.11.2021 року вона та ОСОБА_4 уклали договір оренди квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Орендна плата за місяць складає 7000,00 грн. Строк дії договору з 22.11.2021 року по 21.11.2022 року 22.11.2021 року, відповідно до умов договору вона сплатила ОСОБА_4 за перший та останній місяць проживання в квартирі 13500,00 грн. та 500 грн. вона передала готівкою. Договір був укладений у присутності ФОП ОСОБА_5 23.02.2022 року вона оплатила ОСОБА_4 за оренду проживання в квартирі за період з 22 лютого по 22 березня 2022 року. 24.02.2022 року було оголошено воєнний стан через військову агресію РФ проти України. В цей же день вона повідомила ОСОБА_4 , що виїхала з квартири і що не буде там проживати у зв`язку з війною, так як багатоповерховий будинок знаходиться на перехресті центральних вулиць міста, поряд знаходиться аеропорт та тролейбусне депо, вона боялась за своє життя та життя дитини. 02.03.2022 року вона вивезла усі свої речі з орендованої квартири. На її прохання повернути кошти за оплату оренди та аванс у загальному розмірі 14000 грн., відповідач відповіла відмовою. 09.04.2022 року вона покинула м. Харків, а з 13.04.2022 року вона разом із сином стали проживати у Німеччині. Торгово-промислова палата України підтвердила, що введення на території України воєнного стану є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб за договором, окремими податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/якого настало згідно з умовами виконання відповідно яких/якого стало неможливим у встановлений термін унаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). Крім того, незаконними діями відповідачки їй нанесено моральну шкоду, яка полягає у тому, що вона незаконно користувалась її грошима коли почалась війна. Вона не могла одразу виїхати з Харкова, бо не мала грошей, вокзали були переповнені, вони з дитиною є інвалідами, та не могли фізично їхати у переповнених вагонах. Якби відповідачка повернула гроші, то вона могла би виїхати на авто. Вона вимушена була залишитись у Харкові до моменту коли назбирає гроші, іншого доходу окрім пенсії вона не мала. Увесь час вона переживала та не спала ночами. Зараз ситуація із судом призводить до постійних нервувань, тому що вона вимушена боротись за відновлення свого права. Якби відповідачка одразу повернула гроші, цього б не було, тому спричинену їй моральну шкоду вона оцінює у 50000,00 грн.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21.04.2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідачем надано відзив на позовну заяву в якому зазначено, що дійсно 22.11.2021 року між нею та позивачкою було укладено договір оренди квартири. Договір укладено терміном на 12 місяців, закінчення терміну дії оренди квартири 22.11.2022 року. Відповідно до п. 3.3. договору у разі дострокового припинення дії договору сторона, яка ініціює розірвання договору, зобов`язана письмово повідомити іншу сторону договору за 30 днів. Договір оренди припиняється, шляхом укладення додаткової угоди, яка підписується сторонами. Відповідно до п. 4.3. Договору, гарантійний платіж в розмірі 7000 грн. не підлягає поверненню орендарю в разі порушення орендарем умов договору та недотриманням вимог п. 3.3 договору оренди. Об`єкт оренди було звільнено 18.05.2022 року, сторонньою особою, якій позивачка передала ключі від квартири та який вивозив диван позивачки та її речі. За період з 22 лютого по 22 березня 2022 року позивачка сплатила 7000,00 грн., за період з 22 березня по 22 квітня 2022 року можливо врахувати 7000,00 грн. гарантійний платіж, тобто завдаток за останній місяць оренди. За період з 22 квітня по 18 травня 2022 року утворився борг, який їй не було сплачено. Окрім зазначеного, квартиру залишено в жахливому стані, про що нею складено акт. Згідно практики Верховного Суду, відмова від договору вважається такою, що відбулася, якщо одна сторона направила іншій стороні відповідну заяву (лист, повідомлення), надавши суду докази такого направлення та отримання її іншою стороною. За невиконання умов договору існує відповідальність передбачена законом. Також вона заперечує проти стягнення моральної шкоди, оскільки позивачем жодним чином не доведено наявність її вини у спричинені такої шкоди. Позивачка мала можливість виконати умови договору, одна таких дій не вчинила.

06.03.2023 року позивачем подано відповідь на відзив в якій зазначила, що війна є форс-мажорною обставиною, існувала пряма загроза її життю та життю її дитини. 24.02.2022 року вона одразу виїхала з орендованої квартири. Розташування квартири є місцем підвищеної небезпеки. Вона не мала можливості повідомити відповідача щодо розірвання договору, оскільки її район перебував під обстрілами. Вона повідомила ОСОБА_4 , що більше не буде проживати в квартирі 24.02.2022 р. по телефону. Вона сказала, що в квартирі залишився посуд, диван та килим, що вона може користуватися цими речами, здати цю квартиру іншим людям і нехай вони цим користуються. Відповідачка сказала, що гроші їй повертати не збирається. Відповідачка вказує, що квартира було звільнена 18.05.2022 року, однак вона її звільнила 09.04.2022 року. 18.05.2022 року це дата коли відповідачка відвідала свою квартиру. Відповідачка самостійно склала акт про пошкодження майна, однак зазначені пошкодження вона могла нанести сама. За її рахунок відповідачка намагається заробити гроші.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18.07.2023 року частково задоволено клопотання позивача та витребувані докази.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14.12.2023 року задоволено клопотання позивача, витребувані докази, в судове засідання викликані свідки.

Позивач та її представник в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Як на підставу для відновлення своїх прав позивачка також посилалась на положення ст. 617 ЦК України.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила в його задоволенні відмовити. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу зробила заяву, що надасть їх після ухвалення рішення у справі.

Суд, дослідивши матеріали справи, письмові докази прийшов до наступного.

22.11.2021 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 уклали договір оренди житлового приміщення (квартири). Предметом договору є однокімнатна квартира АДРЕСА_2 . Договір укладений терміном на 12 місяців, строк дії оренди з 22.11.2021 року по 21.11.2022 року. Орендна плата за місяць становить 7000,00 грн. Відповідно до п. 4.3 Договору, за взаємною домовленістю сторін, Орендар на момент підписання цього Договору, передає Орендарю 7000,00 грн. у якості оплати за перший місяць оренди квартири і у розмірі 7000,00 грн. у якості гарантійного платежу. Гарантійний платіж повертається в день закінчення договору оренди за умови дотримання умов договору і відсутності заборгованості по платежам. Гарантійний платіж не підлягає поверненню Орендарю в разі порушення Орендарем умов договору, в також недотриманням вимог п. 3.3, п. 4.5, п. 4.6 Договору. Сторони, за взаємною згодою, можуть змінити термін і порядок внесення орендної плати, а також порядок здійснення платежів, обумовлених у п. 4.5 цього Договору. При цьому сторона, яка ініціює такі зміни, зобов`язана повідомити іншу сторону за 30 днів.

Згідно квитанції АТ КБ «Приват банк» від 22.11.2021 року, ОСОБА_1 перевела ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 13500,00 грн., призначення платежу переказ особистих коштів.

Згідно експрес-накладної № 3571 ТОВ «Нова пошта» від 02.03.2022 р. ОСОБА_1 з адреси АДРЕСА_1 надіслана відправлення на адресу: АДРЕСА_3 . Повний опис відправлення «Тара».

Згідно посадочного документа 000В43СС-EFD9-6A86-0001 ОСОБА_1 придбала квиток маршрутом Харків-Львів на 07.04.2022 року.

13.04.2022 року ОСОБА_1 разом з сином прибули до Німеччини, де були поставлені на облік 28.04.2022 року.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК України вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до положень статей 12 і 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Статтею 13 Конвенції про захист людських прав і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Водночас під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також передбачений перелік способів захисту цивільних прав та інтересів.

Відповідно до ст.ст.81,83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відтак на позивача покладений обов`язок обґрунтувати свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Установивши наявність у особи, яка звернулась з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові, незалежно від інших встановлених судом обставин.

При зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який би міг відновити його становище і захистити порушене, на його думку, право. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних відносин (предмет і підстави позову), характер порушеного права позивача і можливість його захисту в обраний ним спосіб, зокрема, встановити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Своєю чергою, відсутність порушеного права або неправильний спосіб захисту встановлюються при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову у задоволенні позову.

В позовній заяві позивач посилається на положення ст. 1166, 1167 ЦК України та просить стягнути з відповідача спричинену матеріальну та моральну шкоду.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Частиною 1 статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК України необхідно довести такі факти:

- неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії;

- наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки ст. 22 ЦК України);

- причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди;

- вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6, при розгляді позовів про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

В судовому засіданні позивач також посилалась на положення ст. 617 ЦК України, відповідно до яких особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

За змістом абзацу 1 ст. 617 ЦК України та ст. 14-1 Закону "Про торгово-промислові палати в Україні" форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні і невідворотні обставини за даних умов здійснення господарської діяльності, що об`єктивно унеможливлюють виконання особою зобов`язань за умовами договору, обов`язків, передбачених законодавством.

Надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості.

Невідворотними є обставини, настанню яких учасник правовідносин не міг запобігти, а також не міг запобігти наслідкам таких обставин навіть за умови прояву належного ступеня обачливості та застосуванню розумних заходів із запобігання таким наслідкам. Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести (п.38 постанови Верховного Суду від 21 липня 2021 у справі №912/3323/20), а не лише таким, що викликає складнощі, або є економічно невигідним.

Частина друга статті 14-1 Закону "Про торгово-промислові палати в Україні" містить невичерпний перелік обставин, що можуть бути визнані форс-мажором (обставинами непереборної сили).

Верховний Суд неодноразово зазначав, що одне лише передбачене законом віднесення певних подій до форс-мажорних обставин не свідчить про існування форс-мажору у конкретних правовідносинах сторін, де така обставина може стати форс-мажорною лише у випадку, якщо особа доведе, що конкретний обмежувальний захід, запроваджений в рамках надзвичайного стану, надзвичайної ситуації тощо, унеможливлює виконання конкретного договору (постанова Верховного Суду від 21 липня 2021 у справі №912/3323/20 (п.40), від 03 серпня 2022 у справі №914/374/21 (п.99).

Для застосування форс-мажору (обставин непереборної сили) як умови звільнення від відповідальності судам необхідно встановити, які саме зобов`язання за Договором були порушені / невиконані та причину такого невиконання.

Водночас, форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання. При цьому сертифікат ТПП, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами.

Такі правові висновки викладені Верховним Судом, у постановах від 14 лютого .2018 у справі №926/2343/16, від 15 червня 2018 у справі №915/531/17, від 16 липня 2019 у справі №917/1053/18, від 26 травня 2020 у справі №918/289/19, від 17 грудня 2020 у справі №913/785/17, від 25 листопада 2021 у справі №905/55/21, від 30 листопада 2021 у справі №913/785/17, від 25 січня 2022 у справі № 904/3886/21, від 19 серпня 2022 у справі №908/2287/17.

Позивач як на підставу повернення коштів за оренду, як на форс-мажорні обставини посилалась на військову агресію Російської Федерації проти України та введення воєнного стану на всій території України, а також проведення бойових дій безпосередньо на території Харківської області, обстрілів м. Харкова, де знаходиться об`єкт договору оренди.

Листом Торгово-промислової палати України від 28 лютого 2022 року №2021/02.0-7.1, визначено військова агресія Російської Федерації проти України та введення воєнного стану відповідно до указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, виконання якого стало неможливо у встановлений термін, внаслідок настання таких форс-мажорних обставин.

Визначаючи належність обраного позивачем способу захисту, слід оцінювати його ефективність для захисту того права чи інтересу, за захистом якого позивач звернувся до суду. Вимога про захист цивільного права або інтересу має відповідати змісту цього права чи інтересу, характеру його порушення, оспорювання або невизнання і повинна забезпечувати поновлення права чи інтересу, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати отримання відповідного відшкодування (пункти 69 та 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 травня 2020 року у справі № 750/3917/17 (провадження № 14-24цс20) вказано, що особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.

Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлена позовна вимога взагалі не може бути використана для захисту будь-якого права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, така вимога не може розглядатися як спосіб захисту.

Посилання позивачки одночасно на положення ст. 1166, 1167 ЦК України та ст. 617 ЦК України є такими, що протирічать одне одному.

Для стягнення матеріальної та моральної шкоди має бути доведений факт завдання такої шкоди протиправними діями завдавача шкоди. У даному випадку позивачкою не доведено якими саме діями відповідачки їй спричинено шкоду та не доведено причинно-наслідковий зв`язок. Введення в країні воєнного стану є форс-мажорною обставиною для обох сторін договору та вплинуло як на позивача так на відповідача.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви, позивачем не надано жодних належних, достовірних та достатніх доказів того, що відповідач своїми діями завдала матеріальну шкоду позивачу, в чому виражається завдання такої шкоди та чим це підтверджено. Тобто самі по собі викладені позивачем у позовній заяві обставини, не є доказом у вказаній справі.

Позивач стверджує, що залишила орендовану квартиру одразу після початку повномаштабного вторгнення Росії на територію України, однак належних доказів про це матеріали справи не містять. Твердження позивача, що засобами телефонного зв`язку вона повідомила відповідачку, що виїжджає з квартири належними доказами не підтверджено, факт здійснення дзвінку не може бути доказом, що зміст діалогу стосувався викладених у позові обставин. Надана експрес-накладна з ТОВ «Нова Пошта» від 02.03.2022 року, також не свідчить про те, що позивачка вивезла з орендованої квартири свої речі, оскільки в описі відправлення вказано «Тара». Відповідно до умов договору оренди, у разі внесення до нього змін, сторона повинна про це повідомити іншу сторону. Сама позивачка у своїй заяві про збільшення позовних вимог зазначає, що фактично звільнила орендовану квартиру 09.04.2022 року.

В судовому засіданні за клопотанням позивача були допитані свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які підтвердили факт непроживання позивачки у орендованій квартирі з 24.02.2022 року. Свідки також підтвердили, що у березні 2022 року позивачка вивозила свої речі з орендованої квартири. З матеріалів справи та показань наданих свідками вбачається, що можливо позивачка і виїхала з орендованої квартири 24.02.2022 року, однак у квартирі залишились її особисті речі та продовжував діяти договір оренди, жодних доказів щодо повідомлення про розірвання договору оренди позивачкою не надано.

Всі перелічені обставини не підтверджують факт спричинення позивачу матеріальної шкоди саме ОСОБА_4 , передбаченої ст. 1166, 1167 ЦК України.

Положення ст. 617 ЦК України також не можуть бути застосовані до виниклих правовідносин, оскільки ОСОБА_4 не зверталась до суду з вимогами про застосування до ОСОБА_1 наслідків невиконання договору оренди, яка в свою чергу не могла продовжувати виконувати умови договору оренди внаслідок форс-мажорних обставин.

Фактично між сторонами виникли правовідносини, які регулюються положенням Глави 58 ЦК України у сфері найму та оренди.

Враховуючи зазначене, позивачем невірно обрано спосіб захисту порушеного права, тому суд розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позивач була звільнена від сплати судового збору за подання до суду позовної заяви, судові витрати в цій частині компенсуються за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 617, 1166, 1167, ЦК України, ст.ст. 3, 10,12,13,76-78, 141,263,265,268 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення матеріальної та моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень:.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_4 , адреса: АДРЕСА_4 .

Повний текст судового рішення виготовлений 19.04.2024 року.

Суддя: В. О. Музиченко