ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 564/1067/22

провадження № 61-9685св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів, - приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Скоропад Валентина Володимирівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Михайлов Володимир Олександрович, на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 22 грудня 2022 року у складі судді Олійника П. В. та постанову Рівненського апеляційного суду у складі колегії суддів: Гордійчук С. О, Боймиструк С. В., ХилевичС. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів, -приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Скорпад В. В. (далі - приватний нотаріус Скоропад В. В.), про визнання недійсними договорів дарування.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що 04 березня 2009 року між нею та відповідачами укладений договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями та договір дарування земельної ділянки.

За умовами зазначених договорів вона подарувала ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частках по 1/2 кожному, житловий будинок з надвірними будівлями, за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд за цією ж адресою.

Посилаючись на те, що договори дарування від 04 березня 2009 року укладені нею помилково, оскільки вона вважала, що укладає договір довічного утримання, а приватний нотаріус Скоропад В. В. не роз`яснила їй зміст оспорюваних договорів, а також на те, що відповідачі фактично не набули право власності на отримане у дар нерухоме майно, оскільки не здійснили державної реєстрації права власності, позивачка просила визнати недійсними договори дарування від 04 березня 2009 року.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 22 грудня 2022 року, залишеним без змін постановою Рівненького апеляційного суду від 25 травня 2023 року, возовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, мотивоване тим, що позивачка не довела, що на час укладення договорів дарування від 04 березня 2009 року її волевиявлення не було вільним та не відповідало її внутрішній волі, а також, що оспорювані договори укладено під впливом помилки, обману, насильства, злочинної домовленості або внаслідок тяжкої обставини.

Суд відхилив доводи позивачки про те, що договори дарування від 04 березня 2009 року є неукладеними, з тих підстав, що відповідачі не здійснили їх державної реєстрації, оскільки згідно з частинами першою, четвертою статті 722 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), у редакції, чинній на час укладення оспорюваних договорів, право власності на дарунок у обдаровуваного виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка. Обдаровувані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 отримали від ОСОБА_1 ключі від житлового будинку та технічну документацію на нерухоме майно, а отже прийняли дарунок.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У червні 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Михайлов В. О., звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Костопільського районного суду Рівненької області від 22 грудня 2022 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 25 травня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального правата порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Як на підставу касаційного оскарження заявниця посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, оскільки оскаржувані судові рішення ухвалено без урахування висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 та постановах Верхового Суду від 19 травня 2021 року у справі № 718/955/20, від 20 листопада 2019 року у справі № 308/3593/17, від 24 червня 2020 року у справі № 405/2719/17, від 11 серпня 2021 року № 926/324/20, від 29 квітня 2020 року у справі № 161/5372/17 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Крім того, зазначає, що суди не дослідили наявні у справі докази (пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Касаційна скарга обґрунтована тим, що вирішуючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на доводи позивачки про те, що на час укладення оспорюваних договорів дарування вона фактично проживала сама, оскільки її чоловік помер, а дочка є важкохворою та потребує постійного догляду. Нотаріусу вона пояснила, що має намір передати житловий будинок та земельну ділянку сім`ї онука, натомість щоб вони доглядали її та надавали матеріальну допомогу. Водночас приватний нотаріус ОСОБА_4 не роз`яснила їй, що нею укладаються саме договори дарування, а не довічного утримання. Крім того, вона не передавала відповідачам ключі від будинку та технічну документацію.

Суди не врахували, що на порушення пункту 3.3 договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями від 04 березня 2009 року відповідачі не здійснили державної реєстрації правочину, а отже не набули права власності на житловий будинок з надвірними будівлями, за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, на порушення пункту 2.3 договору дарування земельної ділянки від 04 березня 2009 року відповідачі не здійснили державної реєстрації правочину, а отже не набули речових прав на земельну ділянку.

Вказане вплинуло на правильність сприйняття позивачкою обставин укладення оспорюваних договорів та підтверджує її доводи про те, що вона помилилася щодо правової природи правочинів, оскільки вважала, що передаючи своє майно відповідачам, вони зобов`язуються її доглядати та утримувати до смерті.

Зазначене дає підстави для висновку, що оспорювані правочини не відповідають вимогам частини третьої статті 203 ЦК України, а тому відповідно до частини першої, третьої статті 215, частини першої статті 229 ЦК України мали бути визнані судами недійсними.

Суди попередніх інстанцій не врахували, що відповідач ОСОБА_2 визнав, що він сам займався оформленням договорів дарування у зв`язку з чим звертався до приватного нотаріуса Скоропад В. В., яка, на його прохання, роз`яснила позивачці, що ОСОБА_1 укладає договір, за умовами якого відповідачі будуть утримувати та доглядати її до смерті, а вона передає їм у власність будинок та земельну ділянку.

Він також визнав, що вони з дружиною ( ОСОБА_3 ), укладаючи оспорювані договори ввели позивачку в оману, оскільки мали на меті лише отримати у власність житловий будинок та земельну ділянку, не маючи наміру утримувати та доглядати позивачку.

Таким чином, суд першої та апеляційної інстанції не врахували, що ОСОБА_2 визнав позовні вимоги.

Суди не звернули увагу на показання свідків та не надали їм відповідної оцінки, зібрані у справі докази належно не дослідили, а тому дійшли помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.

У вересні 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_3 , у якому вона просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Відзив обґрунтовано тим, що посилання позивачки на те, що вона мала намір укласти договори довічного утримання не відповідають дійсності. Оспорювані правочини було укладено 04 березня 2009 року, а за захистом своїх прав ОСОБА_1 звернулася лише 01 липня 2022 року, тобто через тринадцять років після їх укладення, і лише після того, як її онук ОСОБА_2 створив іншу сім`ю. Звернення із зазначеним позовом зумовлене бажанням ОСОБА_2 уникнути поділу майна подружжя.

У листопаді 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від Головатого В. М.

Відповідно до частини першої статті 395 ЦПК України учасники справи мають право подати до суду касаційної інстанції відзив на касаційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом касаційної інстанції в ухвалі про відкриття касаційного провадження.

В ухвалі Верховного Суду від 20 липня 2023 року про відкриття касаційного провадження, зазначено, що сторони мають право подати відзив на касаційну скаргу у строк тривалістю в двадцять днів від часу отримання копії цієї ухвали.

Зважаючи на те, що копію зазначеної ухвали Верховного Суду ОСОБА_2 отримав 10 серпня 2023 року, а відзив на касаційну скаргу подав 30 жовтня 2023 року, Верховний Суд не бере відзив до уваги, у зв`язку з пропуском строку для його подання.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 червня 2023 року касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Михайлов В. О., передана на розгляд судді-доповідачу Погрібному С. О.

Ухвалою Верховного Суду від 20 липня 2023 року (після усунення недоліків) відкрито касаційне провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389, пунктом 1 частини третьої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), витребувано матеріали справи № 564/1067/22 із Костопільського районного суду Рівненської області та надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У липні 2023 року матеріали справи № 564/1067/22 надійшли до Верховного Суду.

Протоколами повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 січня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Михайлов В. О., та цивільну справу № 564/1067/22 передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., у зв`язку із обранням судді ОСОБА_5 до Великої Палати Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що 04 березня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , укладений договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями, посвідчений приватним нотаріусом Скоропад В. В., зареєстрований у реєстрі за № 857, за умовами якого ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_3 та ОСОБА_2 прийняли, в рівних долях по 1/2 частці кожний, безоплатно житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 .

Згідно з пунктом 3.1 зазначеного договору вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається сторонами, їм роз`яснено нотаріусом. Сторони стверджують, що це договір не носить характеру уявного або удаваного правочину. Дарувальник стверджує, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального.

Також, 04 березня 2009 року сторони уклади договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Скоропад В. В., зареєстрований у реєстрі за № 859, за умовами якого ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_3 та ОСОБА_2 прийняли, в рівних долях по 1/2 частці кожний, безоплатно земельну ділянку АДРЕСА_1 , загальною площею земельної 0,1000 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Відповідно до пункту 2.1 зазначеного договору вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається сторонами, їм роз`яснено нотаріусом. Сторони стверджують, що це договір не носить характеру уявного або удаваного правочину. Дарувальник стверджує, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального.

На час укладення договорів дарування від 04 березня 2009 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України (тут і далі, у редакції чинній на час укладення оспорюваних правочинів) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування. Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах (постанова Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 447/2297/19).

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суди встановили, що на час укладення договорів дарування від 04 березня 2023 року їй було 63 роки, доказів того, що вона потребувала догляду чи сторонньої допомоги у зв`язку із незадовільним станом здоров`я чи матеріального забезпечення, вона не надала. Крім того, позивачка не обґрунтувала, які саме положення договорів дарування є такими, що призвели до неправильного розуміння нею правової природи договорів. Внаслідок укладення оспорюваних договорів вона не позбулася єдиного житла, оскільки мала у власності інше.

Суд першої інстанції. з висновком якого погодився апеляційний суд, обгрунтовано виходив з того, що ОСОБА_1 не довела, що на момент укладення оспорюваних договорів дарування вона помилилася стосовно правової природи укладених правочинів та існували обставини, які зумовлюють визнання договорів дарування недійсними, оскільки, укладаючи ці договори, вона усвідомлювала їх істотні умови і правові наслідки укладення.

Нотаріус роз`яснила позивачці вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків укладення оспорюваних правочинів. Сторони укладених договорів дарування підтвердили, що ці договори не мають характеру уявних та удаваних правочинів. Дарувальниця стверджувала, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального (пункт 3.1 договору дарування житлового будинку та з надвірними будівлями від 04 березня 2009 року, пункт 2.1 договору дарування земельної ділянки від 04 березня 2009 року).

Установивши, що ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема, що на час укладення оспорюваних договорів дарування вона мала намір укласти інший договір - договір довічного утримання, суди дійшли правильного висновку про відсутність підстав для визнання договорів дарування недійсними.

Верховний Суд відхиляє позивачки про те, що фактична передача подарованого майна не відбулася, оскільки відповідачі не здійснили державної реєстрації договорів дарування, як це передбачено умовами оспорюваних договорів

(пункт 3.3 договору дарування житлового будинку та з надвірними будівлями від 04 березня 2009 року, пункт 2.3 договору дарування земельної ділянки від 04 березня 2009 року), з огляду на таке.

Момент набуття права власності за договором визначений статтею 334 ЦК України.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Відповідно до частини четвертої статті 722 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдарованим документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Згідно з пунктами 2.1, 2.2 договору дарування житлового будинку та з надвірними будівлями від 04 березня 2009 року сторони домовилися, що під передачею нерухомого майна за цим договором слід вважати символічну передачу речі. Прийняття обдаровуваними від дарувальника ключів від житлового будинку з надвірними будівлями та технічної документації свідчить, про те, що передача речі відбулася.

У присутності нотаріуса дарувальник передав обдаровуваним ключі від житлового будинку з надвірними будівлями та його технічну документацію. Сторони усвідомлюють, що цим актом підтверджують його передачу обдаровуваним.

Підставою виникнення права власності є державна реєстрація договору (пункт 3.3 договору дарування житлового будинку та з надвірними будівлями від 04 березня 2009 року).

На виконання вимог статті 210 ЦК України нотаріус здійснила державну реєстрацію договору у реєстрі за № 857.

Відповідно до пункту 1.10 договору дарування земельної ділянки від 04 березня 2009 року право власності на земельну ділянку виникає у обдаровуваних з моменту державної реєстрації.

На виконання вимог статті 210 ЦК України нотаріус здійснила державну реєстрацію договору у реєстрі за № 859.

За правилами Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 671, чинного на час виникнення спірних правовідносин, державна реєстрація правочинів проводиться відповідно до вимог ЦК України шляхом внесення відповідної інформації до Державного реєстру правочинів. Реєстратори - державні нотаріальні контори, приватні нотаріуси (далі - нотаріуси), які згідно з договорами, укладеними з адміністратором Реєстру, проводять державну реєстрацію правочинів, змін, внесених до них, відомостей про припинення їх дії, приймають запити, видають завірені витяги з Реєстру та виконують інші функції, передбачені цим Порядком. Державна реєстрація правочинів проводиться шляхом внесення нотаріусом запису до Реєстру одночасно з його нотаріальним посвідченням.

За таких обставин доводи касаційної скарги про те, що житловий будинок та земельна ділянка, які були предметом дарування, фактично не прийняті обдаровуваними оскільки на порушення укладених між сторонами договорів дарування відповідачі не здійснили державної реєстрації правочинів, є безпідставними.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій обставин визнання відповідачем ОСОБА_2 позовних вимог ОСОБА_1 , з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Учасниками справи відповідно до частини першої статті 42 ЦПК України є сторони та треті особи.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (частина четверта статті 206 ЦПК України).

Отже, визнання позову відповідачем може бути підставою для задоволення позову за сукупності умов: визнання усіма учасниками справи обставин, що мають значення для вирішення спору та не підлягають доказуванню відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України; відсутності в суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин; якщо таке визнання відповідачем позову не суперечить закону та/або не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Одним із основоположних принципів цивільного права є принцип добросовісності (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права.

У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право (постанова Верховного Суду від 23 листопада 2023 року у справі № 381/4598/21).

Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанова Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17).

Посилаючись на визнання позову, ОСОБА_2 зазначав, що на його прохання, приватний нотаріус Скоропад В. В. роз`яснила позивачці, що вона укладає договір, за умовами якого відповідачі будуть утримувати та доглядати її до смерті, а вона передає їм у власність будинок та земельну ділянку. Водночас, зазначене суперечить змісту позовних вимог ОСОБА_1 , яка не посилалася на надання нотаріусом їй недостовірної інформації, а стверджувала, що нотаріус взагалі не роз`яснила їй правової природи оскаржуваних правочинів.

Зазначене дає підстави для висновку, що вказані ОСОБА_2 підстави для визнання позову не відповідають сукупності необхідних умов, за наявності яких суд може прийняти визнання відповідачем позову, зважаючи ще й на те, що ОСОБА_3 та приватний нотаріус Скоропад В. В. зазначені обставини заперечували.

Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.

За встановлених судами фактичних обставин справи, Верховний Суд дійшов висновку, що позивачка змінила наміри щодо відчуження майна після укладення договорів дарування, що не може вказувати на помилку стосовно правової природи договорів під час укладення їх укладення.

Перевіряючи доводи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 та постановах Верхового Суду від 19 травня 2021 року у справі № 718/955/20, від 20 листопада 2019 року у справі № 308/3593/17, від 24 червня 2020 року у справі № 405/2719/17 колегія суддів виходить з такого.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 зазначено, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

У постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 718/955/20 зазначено, що сам по собі факт ознайомлення сторін із текстом договору дарування при його посвідченні нотаріусом та роз`яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання договору дарування недійсним у зв`язку з помилкою дарувальника щодо правової природи цього правочину.

За обставинами цієї справи суди встановили, що позивачі є особами похилого віку, дітей не мають, за станом здоров`я у зв`язку із віковими захворюваннями потребують стороннього догляду й піклування. При цьому ОСОБА_2 безпосередньо перед укладенням оспорюваних договорів знаходився на стаціонарному лікуванні. Спірний житловий будинок є єдиним житлом подружжя, іншого житла вони не мають, проживали у ньому та продовжують проживати після укладення спірних договорів, фактичної передачі спірного майна між сторонами не відбулося. Витрати на утримання будинку та сплату комунальних послуг несуть позивачі, які не вчиняли жодних дій, що могли б свідчити про їх небажання користуватись спірним майном.

Зважаючи на наведене, Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про наявність підстав для задоволення позову, оскільки при укладенні договорів дарування мала місце помилка щодо обставин, які мають істотне значення. Позивачі бажали укласти договір довічного утримання, за умовами якого відповідач буде доглядати за ними. Під час укладення оспорюваних договорів дарування волевиявлення ОСОБА_2 не відповідало його внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування.

Отже, оспорювані правочини не відповідають загальним підставам дійсності правочинів (частина третя статті 203 ЦК України), а тому відповідно до частин першої, третьої статті 215, частини першої статті 229 ЦК України вірно визнані судами недійсними.

У постановах Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 308/3593/17, від 24 червня 2020 року у справі № 405/2719/17 зазначено, що за змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на обман або помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише у разі встановлення цих обставин норми статей 203, 229 та 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

У справі № 308/3593/17 справи, суди встановили, що на час укладення оспореного договору дарування ОСОБА_1 виповнилось 68 років, тобто позивач є особою похилого віку. Спірна квартира є єдиним житлом позивача, іншого житла останній не має. З моменту укладення оспорюваного правочину позивач продовжував проживати та проживав на момент вирішення спору у спірній квартирі, фактична передача квартири відповідачу так і не відбулася, отже, нерухоме майно не вибуло із фактичного володіння та користування позивача.

У справі № 405/2719/17 суди встановили, що дарувальник помилився щодо обставин, які мають істотне значення, оскільки вважав, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого відповідач буде доглядати за ним та його дружиною. Під час укладення оспорюваних договорів дарування волевиявлення ОСОБА_2 , а також ОСОБА_1 , 1941 року народження, не відповідало їх внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування. Після укладання договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки вони продовжують проживати у спірному будинку і іншого житла не мають, фактичного передання дарунку не відбулося, отже, майно не вибуло із їх фактичного володіння та користування.

Аналізуючи наведе, необхідно дійти висновку, що оскаржувані судові рішення згаданим висновкам Верховного Суду не суперечать, а ухвалені за інших встановлених судами фактичних обставин справи.

Колегія суддів не бере до уваги висновки Верховного Суду викладені у постановах від 11 серпня 2021 року № 926/324/20, від 29 квітня 2020 року у справі № 161/5372/17, оскільки вони ухвалені не у подібних правовідносинах.

У постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 161/5372/17 (про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення) зазначено, що цінність свідка полягає в його безпосередньому об`єктивному сприйнятті обставини справи за допомогою органів чуттів і відсутності юридичної зацікавленості у вирішенні справи. І саме з огляду на своє нейтральне становище людина здатна об`єктивно та правильно засвідчити події і факти так, як вони дійсно відбувалися для можливості уникнення формалізму та зловживання процесуальними правами.

Натомість, на підставі показань свідків не можуть встановлюватися факти, які з огляду на закон або звичай установлюються в документах.

Таким чином, обставини, що підтверджуються показаннями свідка повинні узгоджуватись з іншими доказами у справі, тоді вони можуть бути визнані судом достовірними та достатніми для висновку про винуватість особи в тому чи іншому адміністративному правопорушенні.

У постанові Верховного Суду від 11 серпня 2021 року № 926/324/20 (про визнання недійсними пунктів додаткової угоди до договору оренди землі) зазначено, що згідно з частиною першою статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 Цивільного кодексу України).

З аналізу наведених норм чинного законодавства вбачається, що господарський договір не може існувати без істотних умов, позаяк недосягнення згоди з усіх його істотних умов свідчить про його неукладеність.

Посилання у касаційній скарзі на недослідження судами попередніх інстанцій зібраних у справі доказів, фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Посилання у касаційній скарзі на недослідження судами попередніх інстанцій зібраних у справі доказів, фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Інші доводи, викладені у касаційній скарзі, правильність висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судами попередніх інстанцій, а також пов`язуються з необхідністю встановлення обставин, які, на думку заявниці встановлені судом неповно і неправильно, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів та їх переоцінювати згідно з положеннями статті 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновків суду першої та апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень не впливають, Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, ВерховнийСуд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Михайлов Володимир Олександрович, залишити без задоволення.

Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 22 грудня 2022 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 25 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. Ю. Гулейков Р. А. Лідовець Д. Д. Луспеник