Справа № 932/4388/23
Провадження № 2/932/597/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2024 року м. Дніпро

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді - Куцевола В.В.

при секретарі - Рибалці В.І.

за участі

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача 1 - ОСОБА_2

представника відповідача 2 - Сумського С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у місті Дніпрі за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договору недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2023 року до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська надійшла позовна заява ОСОБА_3 , у якій позивач просив суд визнати недійсним договір поруки від 19.02.2019 укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилався на те, що вважає оскаржуваний договір фіктивним з огляду на те, що його було підписано ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з метою зміни територіальної підсудності у разі виникнення спору між ним та ОСОБА_4 за борговими зобов`язаннями.

З огляду на вказане, позивач вважав за необхідне звернутися до суду.

Відповідачем ОСОБА_4 було надано відзив, доводи викладені в якому зводяться до не згоди з заявленими вимогами. Так, останньою зазначено, що між нею та ОСОБА_3 , 19.09.2017, було укладено договір позики, за умовами якого останній отримав 61 000,00 доларів США зі строком повернення до 08.09.2021. З метою забезпечення належного виконання ОСОБА_3 умов договору позики від 19.09.2017, 19.02.2019 між нею та ОСОБА_5 було укладено договір поруки, за яким остання взяла на себе обов`язок нести солідарну відповідальність з позичальником у розмірі 5 000,00 доларів США. Виходячи з того, що ОСОБА_3 не повернув кошти в обумовлений строк, нею, керуючись приписами ЦПК України, було подано позовну заяву за місцем проживання ОСОБА_5 , оскільки остання взяла на себе обов`язок солідарно відповідати з позичальником. Оскільки при розгляді справи щодо стягнення боргу за договором позики від 19.09.2017, судом перевірялося дотримання позивачем правил територіальної підсудності та правомірність договору поруки, вважала заявлені вимоги такими, що спрямовані на уникнення відповідальності за порушене боргове зобов`язання.

Відповідачем ОСОБА_5 , відзиву не надано.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 11.05.2023 позовну заяву ОСОБА_3 залишено без руху у зв`язку з її не відповідністю приписам ЦПК України.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 31.07.2023, у зв`язку з усуненням недоліків зазначених в ухвалі від 11.05.2023, відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження.

У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та надав пояснення аналогічні викладеним у позові.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 заперечував проти позову та надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_5 , заперечував проти позову.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, судом встановлено, що 19.09.2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладений договір позики, відповідно якого ОСОБА_4 передала ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 61 000 доларів США.

В забезпечення виконання зобов`язань по вказаному договору позики між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 19.02.2019 року було укладено договір поруки, згідно умов якого остання взяла на себе зобов`язання відповідати по борговим зобов`язанням ОСОБА_3 у межах 5000 доларів США та разом з ним нести солідарну відповідальність у межах цих зобов`язань.

Вказані обставини, зокрема, встановленні рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15.03.2023 у справі №201/9765/22.

Відповідно до копії рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15.03.2023 ухваленого за результатами розгляду справи №201/9765/22 та залишеного без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 04.07.2023, постановою ВС/КЦС від 20.03.2024, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 борг за договором позики від 19.09.2017 у розмірі 56 000,00 доларів США (еквівалентно 2 047 841,60 грн.), а також відсотки річних від боргу за період з 08.09.2021 до 20.10.2022 в сумі 2 045,59 доларів США, що еквівалентно 74 804,36 грн.

Як вбачається з вищезазначених судових рішень судом досліджувався договір поруки від 19.02.2019 укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та судом з`ясовано, що під час перебування справи в суді, ОСОБА_5 , як особа яка зобов`язалась нести солідарну відповідальність з позичальником у межах 5 000,00 доларів США, виконала своє зобов`язання за вказаним договором шляхом погашення боргу у розмірі 5 000,00 доларів США.

Також з постанов Дніпровського апеляційного суду та ВС/КЦС вбачається, що останніми досліджувалося питання дотримання судом першої інстанції правил територіальної підсудності, і доводи ОСОБА_3 щодо таких порушень, не знайшли свого підтвердження.

За загальними положеннями, визначеним ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу кожна особа має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес особи в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України.

Так, як вбачається з позовної заяви позивач, як на підставу звернення до суду зазначає, що оскаржуваний договір є фіктивним, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків та метою його укладення є зміна територіальної підсудності у випадку виникнення спору щодо стягнення коштів, що є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.234 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1-2 ст.234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Згідно з висновком якого дійшла колегія суддів ВС/КГС у постанові від 24.11.2021 прийнятій за результатами розгляду справи №905/2030/19, фіктивний правочин, виключає наявність наміру створити юридичні наслідки в момент його вчинення, що, в свою чергу, унеможливлює виникнення будь-яких майнових наслідків, оскільки такий правочин їх не породжує.

Оскільки на підставі фіктивного правочину відсутня можливість передачі майна, restitutio in integrum виключається юридичною конструкцією фіктивного правочину. Якщо ж буде встановлено, що така передача de facto відбулася, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний, і тому норма статті 234 ЦК України не підлягає застосуванню, адже фіктивний правочин de jure не породжує будь-яких правових наслідків. В свою чергу, правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами (ч. 3 ст. 234 ЦК України).

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони не бажають настання правових наслідків, обумовлених договором; усі сторони договору поінформовані про його фіктивність; письмовим текстом договору створюється лише видимість правовідносин між сторонами; мета вчинення фіктивного правочину не має значення.

Відповідно до висновків ВС/КГС викладених у постанові від 03.09.2019 прийнятій за результатами розгляду справи №904/4567/18, якщо хоча б одна зі сторін оспорюваного договору намагалася досягти правового результату, то цей правочин не може визнаватися фіктивним.

Отже, з аналізу зазначеного вбачається, що «фіктивний правочин» характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому такі цілі можуть бути протизаконними або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Сам по собі факт невиконання сторонами умов правочину не робить його фіктивним. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину.

Відповідно до загальних приписів норм права, які регулюють виниклі правовідносини, тягар доведення у спорі про визнання недійсним правочину покладений на заявника таких вимог, оскільки діє презумпція правомірності правочину.

Згідно ч.ч. 1-3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Виходячи з того, що матеріали справи не містять належних доказів які б свідчили, що оскаржуваний договір є фіктивним, тобто таким, що не спрямований на настання правових наслідків, обумовлених ним, підстави для визнання його таким відсутні.

Посилання позивача з приводу того, що договір поруки було укладено пізніше ніж договір позики, а також про те, що порукою забезпечено лише частину боргу не свідчить про недійсність оскаржуваного правочину, оскільки це не заборонено Законом.

Посилання позивача щодо відсутності знайомства з ОСОБА_5 само по собі не може свідчити про фіктивність оскаржуваного договору, оскільки обов`язковість наявність будь-яких стосунків між боржником та поручителем не встановлена жодним нормативно-правовим актом.

Крім того, суд зазначає, що з огляду на зміст судових рішень прийнятих у справі №201/9765/22, борг ОСОБА_3 було зменшено на суму, яка була погашена ОСОБА_5 в межах розміру її зобов`язань за договором поруки, що виключає можливість кваліфікації оскаржуваного правочину як фіктивного.

Окрім, цього суд звертає увагу, що ВП/ВС неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі (постанова ВС прийнята за результатами розгляду справи №234/16272/15-ц).

З огляду на те, що під час розгляду справи про стягнення заборгованості (справа №201/9765/22) судами було встановлено наявність зобов`язань виниклих з договору позики та договору поруки, заявлена позовна вимога не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 76-81, 83, 258, 259, 265, 268, 272-273, 352-355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договору недійсним залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 273 ЦПК України та може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду.

Повний текст рішення суду складено 08.04.2024 року.

Суддя В.В. Куцевол

03 квітня 2024 року