К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2024 року місто Київ

справа № 362/1998/23

апеляційне провадження № 22-ц/824/857/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Головачова Я.В.,

суддів: Верланова С.М., Невідомої Т.О.,

за участю секретаря судового засідання: Осінчук Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області у складі судді Марчука О.Л. від 11 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності.

Позов мотивовано тим, що у період з 3 грудня 2003 року по 28 квітня 2021 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Під час перебування у шлюбі, в кінці 2008 року, сторони розпочали будівельні роботи з будівництва садового будинку в Садовому товаристві "Вільха" (далі - СТ "Вільха") на земельній ділянці площею 0,0786, кадастровий номер :01:015: 0209, за адресою: АДРЕСА_1 . Власником зазначеної земельної ділянки є відповідач.

У кінці 2012 року - на початку 2013 року сторони вселилися до будинку. Вказаний будинок збудований частково за спільні кошти подружжя та частково за особисті кошти позивач, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Будівництво будинку закінчено та він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформляється з вини відповідача, що перешкоджає йому реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу майна.

Посилаючись на викладене, позивач просив визнати об`єкт незавершеного будівництва, що розташований на земельній ділянці площею 0,0786, кадастровий номер :01:015:0209, за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя та визнати за ним в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 3/4 частини об`єкту незавершеного будівництва.

У травні 2023 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про зміну предмету позову, в якій зазначив, що після пред`явлення ним позову, відповідач вчинила відповідні дії щодо прийняття спірного будинку в експлуатацію та зареєструвала на своє ім`я право власності на закінчений будівництвом об`єкт - садовий будинок загальною площею 202,1 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Із урахуванням наведеного, позивач у заяві про зміну предмету позову просив суд: визнати спільною сумісною власністю подружжя садовий будинок літера "А-2", цокольний поверх літера "Ацок", ганок, веранда літера "а1", за адресою: АДРЕСА_1 , та складові частини об`єкта нерухомого майна: будівля, навіс, Б; споруда, септик 1; споруда, хвіртка 2; споруда, скважина, 3; споруда, огорожа, 4; споруда, огорожа, 5; споруда, ворота, 6; в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним право власності на 3/4 частини садового будинку літера "А-2", цокольний поверх літера "Ацок", ганок, веранда літера "а1", за адресою: АДРЕСА_1 , та складові частини об`єкта нерухомого майна: будівля, навіс, Б; споруда, септик 1; споруда, хвіртка 2; споруда, скважина, 3; споруда, огорожа, 4; споруда, огорожа, 5; споруда, ворота, 6.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що спірний садовий будинок, як завершений будівництвом об`єкт нерухомого майна, набутий відповідачем після реєстрації шлюбу із позивачем та після укладення із ним шлюбного договору, а тому, на підставі положень укладеного між сторонами шлюбного договору від 24 листопада 2020 року, зазначений садовий будинок є особистим майном і належить на праві особистої приватної власності відповідачу, оскільки саме на її ім`я таке майно було набуте і зареєстроване.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Скаржник зазначає, що спірний садовий будинок як завершений будівництвом об`єкт нерухомого майна набутий подружжям за час шлюбу за спільні сумісні кошти та спільну працю подружжя, а том він належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Завершення будівництва новоствореного спірного садового будинку відбулося до укладення шлюбного договору і майнові права подружжя на спірний об`єкт виникли після закінчення будівництва в кінці 2012 року. Реєстрація права власності на спірний садовий будинок лише за відповідачем не спростовує той факт, що позивач набув права спільної сумісної власності на майнові права на об`єкт незавершеного будівництва, який в подальшому був зареєстрований лише на ім`я відповідача. Отже, суд першої інстанції помилково встановив, що садовий будинок є особистим майном і належить на праві особистої приватної власності відповідачу, оскільки саме на її ім`я таке майно було набуте і зареєстроване.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , заперечує проти апеляційної скарги та зазначає, що будинок почав будуватися батьком відповідача ще до реєстрації шлюбу між сторонами, але дійсно, будівництво закінчено у 2009 році, коли сторони вже перебували у шлюбі. Разом з тим, взаємовідносини сторін щодо поділу спірного будинку врегульовані пунктом 3 шлюбного договору, згідно з яким все майно, в тому числі рухоме і нерухоме, придбане та/або набуте чоловіком або дружиною після реєстрації шлюбу, є особистим майном і належить на праві особистої приватної власності тому з подружжя, на чиє ім`я таке майно придбане чи набуте. Відповідно до пункту 6 шлюбного договору у випадку розірвання шлюбу всі об`єкти рухомого та нерухомого майна, належні чоловіку або дружині, вважаються особистою приватною власністю того з подружжя, на чиє ім`я таке майно придбане або набуте.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримала апеляційну скаргу з наведених у ній підстав та просила її задовольнити.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 проти задоволення апеляційної скарги заперечувала та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що 3 грудня 2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб, який в подальшому розірвано на підставі рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 28 квітня 2021 року.

Під час перебування сторін у шлюбі побудовано садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Станом на 31 грудня 2012 року право власності на спірний садовий будинок не було зареєстровано, проте він був заінвентаризований на ім`я ОСОБА_3 , а процент готовності складав 100 %, що підтверджується архівною довідкою КП КОР "Київське обласне бюро технічної інвентаризації" від 16 травня 2023 року № 73.

24 листопада 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено шлюбний договір, який посвідчений приватним нотаріусом Васильківського міського нотаріального округу Київської області Здоренком О.М., зареєстрований в реєстрі за № 1552.

У зазначеному шлюбному договорі сторони дійшли згоди, що: все майно, в тому числі рухоме і нерухоме, придбане та/або набуте чоловіком або дружиною після реєстрації шлюбу, є особистим майном і належить на праві особистої приватної власності тому з подружжя, на чиє ім`я воно було придбане або набуте (пункт 3); все майно, в тому числі рухоме і нерухоме, яке буде придбане та/або набуте чоловіком або дружиною після укладення даного договору, є особистим майном і належить на праві особистої приватної власності тому з подружжя, на чиє ім`я воно було придбане або набуте (пункт 4); у випадку розірвання шлюбу всі об`єкти рухомого і нерухомого майна належні чоловіку або дружині, вважаються особистою приватною власністю того з подружжя, на чиє ім`я таке майно придбане або набуте (пункт 6).

17 травня 2023 року ОСОБА_3 зареєструвала за собою право власності на садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відповідним витягом з Державного реєстру речових прав від 23 травня 2023 року.

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У статті 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За частинами першою та другою цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Згідно з вимогами статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (стаття 190 ЦК України).

До речей як складової поняття майна, зокрема нерухомих, відповідно до положень статті 181 ЦК України належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Права та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина 1 статті 182 ЦК України).

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Підстави набуття права власності на новостворене майно та об`єкти незавершеного будівництва наведені у статті 331 ЦК України.

Так, за змістом частини 2 статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (аналогічні положення містить і норма частини 3 статті 368 ЦК України).

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Згідно з частиною 1 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними (частина 1 статті 70 СК України).

Майнові відносини між подружжям, визначення їх майнових права та обов`язків, може бути врегульовано у шлюбному договорі (частина 1 статті 93 СК України).

Згідно зі статтею 96 СК України у шлюбному договорі може бути встановлено загальний строк його дії, а також строки тривалості окремих прав та обов`язків. У шлюбному договорі може бути встановлена чинність договору або окремих його умов і після припинення шлюбу.

Пунктом 3 шлюбного договору від 24 листопада 2020 року встановлено, що все майно, в тому числі рухоме і нерухоме, придбане та/або набуте чоловіком або дружиною після реєстрації шлюбу, є особистим майном і належить на праві особистої приватної власності тому з подружжя, на чиє ім`я воно було придбане або набуте.

Суд встановив та сторони не заперечують, що спірний будинок був збудований (100 % готовності) у період перебування сторін у шлюбі, проте в експлуатацію не був зданий та право власності на нього за жодним із подружжя не було зареєстровано.

Наведене свідчить про те, що відповідач після реєстрації шлюбу та до його розірвання не набула права власності на спірний будинок як завершений будівництвом об`єкт нерухомого майна у розумінні положень статті 331 ЦК України.

Таким чином, положення пункту 3 шлюбного договору від 24 листопада 2020 року не поширюють свою дію на спірні правовідносини.

Положеннями пунктів 4, 6 шлюбного договору від 24 листопада 2020 року передбачено, що все майно, в тому числі рухоме і нерухоме, яке буде придбане та/або набуте чоловіком або дружиною після укладення даного договору, є особистим майном і належить на праві особистої приватної власності тому з подружжя, на чиє ім`я воно було придбане або набуте; у випадку розірвання шлюбу всі об`єкти рухомого і нерухомого майна належні чоловіку або дружині, вважаються особистою приватною власністю того з подружжя, на чиє ім`я таке майно придбане або набуте.

Аналіз зазначених положень шлюбного договору свідчить про те, що ними врегульовано правовий режим майна, набутого сторонами, в тому числі після укладення цього договору, і до моменту розірвання шлюбу між сторонами.

Разом з цим, шлюбний договір не визначає правовий статус майна, набутого кожною із сторін після розірвання шлюбу, оскільки на таке майно апріорі не поширюється режим спільної сумісної власності.

Суд встановив, що право власності на спірний будинок зареєстровано за відповідачем 17 травня 2023 року, тобто після розірвання шлюбу із позивачем.

Таким чином, положення пунктів 4, 6 шлюбного договору від 24 листопада 2020 року не поширюють свою дію на спірні правовідносини.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що на підставі положень укладеного між сторонами шлюбного договору від 24 листопада 2020 року спірний садовий будинок є особистим майном і належить на праві особистої приватної власності відповідачу.

Встановивши, що у період перебування сторін у шлюбі вони збудували спірний садовий будинок та він фактично експлуатувався за своїм функціональним призначенням, але не був введений в експлуатацію та право власності на нього не було зареєстровано, тобто жодна із сторін не набула права власності на спірний будинок до моменту розірвання шлюбу, колегія суддів доходить висновку, що у сторін по справі в період їхнього перебування у шлюбі виникло право власності на матеріали, обладнання, які були використані в процесі будівництва спірного будинку.

Матеріали справи не містять належних та достатніх доказів, які б підтверджували факт придбання матеріалів, обладнання, які були використані в процесі будівництва спірного садового будинку, за особисті кошти одного із подружжя, а тому таке майно в силу положень статті 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя та у позивача виникло право на частку в такому майні. При цьому частка у такому майні є рівною, оскільки презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно не спростована. Доводи позивача про наявність у нього права на 3/4 частини у спірному майні не підтверджена належними та достатніми доказами.

Із урахуванням конкретних обставин цієї справи, а саме того, що під час розгляду справи право власності на спірний будинок було зареєстровано за відповідачем та майно, яке набуте сторонами у шлюбі, втратило статус об`єкта незавершеного будівництва та внаслідок проведеної такої реєстрації трансформувалося в самостійний об`єкт нерухомого майна, колегія суддів вважає, що права позивача підлягають захисту шляхом визнання за ним права власності на 1/2 частку в спірному садовому будинку.

Такий підхід відповідає закріпленим у статті 7 СК України засадам розумності й добросовісності, оскільки без проведення поділу спірного садового будинку, який був повністю побудований сторонами у період шлюбу, позивач позбавляється як можливості користуватися спірним майном, право власності на яке зареєстровано за відповідачем після розірвання шлюбу, так і грошової компенсації за частку в спірному майні.

Водночас, вимога позивача про визнання спірного садового будинку спільною сумісною власністю подружжя не підлягає задоволенню, оскільки при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя встановлення обсягу спільно нажитого майна визначається на момент розірвання шлюбу або припинення фактичних шлюбних відносин та є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2023 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову та визнання за сторонами права власності на спірне нерухоме майно в рівних частинах.

Відповідно до частин 1, пункту 3 частини 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі часткового задоволенні позову, судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позову та визнання за сторонами права власності на спірне майно в рівних частинах, то судові витрати підлягають поділу порівну (13 956 грн 80 коп. / 2).

Таким чином, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 6 978 грн. 40 коп.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2023 року скасувати і ухвалити нове судове рішення такого змісту.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності задовольнити частково.

В порядку поділу спільного майна подружжя, визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_2 ) право власності на 1/2 частину садового будинку літера "А-2", цокольний поверх літера "Ацок", ґанок, веранда літера "а1", за адресою: АДРЕСА_1 , та складові частини об`єкта нерухомого майна: будівля, навіс Б; споруда, септик, 1; споруда, хвіртка, 2; споруда, скважина, 3; споруда, огорожа, 4; споруда, огорожа, 5; споруда, ворота, 6.

В порядку поділу спільного майна подружжя, визнати за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ; АДРЕСА_2 ) право власності на 1/2 частину садового будинку літера "А-2", цокольний поверх літера "Ацок", ґанок, веранда літера "а1", за адресою: АДРЕСА_1 , та складові частини об`єкта нерухомого майна: будівля, навіс Б; споруда,

септик, 1; споруда, хвіртка, 2; споруда, скважина, 3; споруда, огорожа, 4; споруда, огорожа, 5; споруда, ворота, 6.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ; АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_2 ) судовий збір в розмірі 6 978 грн. 40 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: