ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Барильської А.П., Демченко Е.Л.,

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: державний нотаріус Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Тимченко Ольга Миколаївна про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: державний нотаріус Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Тимченко О.М. про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, в якому просила суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 , що належала на праві власності ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . В обґрунтування позовної заяви позивачка посилалася на те, що з 15 жовтня 1983 року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 . 09 грудня 1999 року спільно з чоловіком приватизувала квартиру АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. Після смерті її чоловіка залишилося спадкове майно 1/4 частина вказаної вище квартири. 27 лютого 2009 року позивачці було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 . Крім того їй стало відомо, що мати померлого чоловіка ОСОБА_2 звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, яка належала ОСОБА_2 . До теперішнього часу мати її померлого чоловіка до нотаріальної контори для оформлення спадщини не звернулася, свідоцтво про право на спадщину за законом не отримала. Позивачка більше 10 років безперервно та відкрито володіє нерухомим майном, за власні кошти періодично робить поточний ремонт квартири. Відповідачка жодного дня в квартирі не проживала, квартирою не цікавиться, не утримує її.

Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що відсутні підстави для визнання за позивачкою права власності за набувальною давністю у вигляді 1/4 частини спірної квартири, оскільки сам по собі факт користування позивачем спірною квартирою не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю. При цьому, позивачу відомо, що відповідачка звернулася з заявою про прийняття спадщини, вона не відмовлялась від своєї частки майна, що в повній мірі виключає можливість набуття позивачем права власності за набувальною давністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що 15 жовтня 1983 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі. (а.с.11)

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 09 грудня 1999 року виданого відділом по обліку та розподілу житлової площі, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить кожному по 1/2 частині квартирі АДРЕСА_1 . (а.с.18)

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (а.с. 13)

07 лютого 2009 року позивачка отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті чоловіка ОСОБА_3 , а саме на 1/2 (однієї другої) частки квартири АДРЕСА_1 (а.с. 17)

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_1 належить на праві власності 3/4 частки квартири АДРЕСА_1 . (а.с. 41)

Згідно довідки про реєстрацію та склад сім`ї № 2846 від 28 червня 2023 року за адресою: АДРЕСА_2 зареєстрована ОСОБА_1 . (а.с. 19)

Як вбачається з матеріалів спадкової справи заведеної Першою Павлоградською державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_3 , крім позивачки до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини звернулася мати померлого ОСОБА_2 .

25 червня 2009 року Першою Павлоградською Державною нотаріальною конторою видано свідоцтво про право на спадщину за законом спадкоємцю 1/2 частки всього майна ОСОБА_3 , його матері ОСОБА_2 , а саме на грошовий внесок у відділенні № НОМЕР_1 АКІБ «УкрСиббанк» та страхових виплат в ЗАТ «УАСК АСКА-ЖИТТЯ».

Свідоцтва про право на спадщину за законом на частку квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 не видавалося.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відсутні підстави для визнання за позивачкою права власності за набувальною давністю у вигляді 1/4 частини спірної квартири, оскільки сам по собі факт користування позивачем спірною квартирою не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю. При цьому, позивачу відомо, що відповідачка звернулася з заявою про прийняття спадщини, вона не відмовлялась від своєї частки майна, що в повній мірі виключає можливість набуття позивачем права власності за набувальною давністю.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною 1 ст. 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Так, згідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно, роз`яснень, викладених у п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав № 5 від 7 лютого 2014 року при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Отже, задоволення вимог про визнання права власності на нерухоме майно на підставі статті 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. За набувальною давністю може бути отримано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, власник якого невідомий або відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризики настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не була здійснена оцінка письмових доказів, а саме, що відповідно до довідок про склад сім`ї у спірній квартирі зареєстрована вона разом з ОСОБА_3 до дня його смерті, тоді як відповідачка ОСОБА_2 за цією адресою не була зареєстрована та не проживала, колегія суддів відхиляє, оскільки ці обставини не є підставою для задоволенні позову про визнання права власності за набувальною давністю.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка ОСОБА_2 до теперішнього часу за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно, а саме на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 не звернулась, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони не впливають на правильність оскаржуваного рішення.

Вірно встановивши, що позивачу відомо, що відповідачка звернулася з заявою про прийняття спадщини, вона не відмовлялась від своєї частки майна, що в повній мірі виключає можливість набуття позивачем права власності за набувальною давністю, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з висновком якого погоджується й апеляційний суд.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми, що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.

Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді А.П. Барильська

Е.Л. Демченко