Справа № 129/3524/21
Провадження № 22-ц/801/563/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Капуш І. С.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2024 рокуСправа № 129/3524/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів: Сала Т. Б., Берегового О.Ю.,

за участі секретаря Луцишина О. П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання земельної ділянки та об`єкта незавершеного будівництва спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Гайсинського районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 16 січня 2024 року суддею цього суду ОСОБА_3 , дата складання його повного тексту невідома,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , у якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 18 травня 2023 року, просила:

- визнати земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1000 га, кадастровий номер :08:001:0094, що розташована по АДРЕСА_1 та незавершене будівництво житлового будинку з ґанком № 19, готовністю 6 %, господарською будівлею з погрібом та гаражем, що розташоване по АДРЕСА_1 об`єктами спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

- виділити ОСОБА_1 на праві приватної власності вказану земельну ділянку та стягнути з неї на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію у розмірі 1/2 частки вартості цієї земельної ділянки, що становить 66 136 грн.;

- виділити ОСОБА_1 на праві приватної власності незавершене будівництво зазначеного житлового будинку та стягнути з неї на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію у розмірі 1/2 частки вартості даного майна, що становить 267 895 грн.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 із ОСОБА_2 перебували у в зареєстрованому шлюбі з 28 серпня 2015 року, який рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 18 серпня 2021 року у справі №129/2024/21 було розірвано. У шлюбі у них народилися діти: донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивач та її неповнолітні діти проживають з її батьками в належній їм двокімнатній квартирі загальною площею 52 кв. м, що занадто мало для такої кількості людей, а відповідач вирішити спір про поділ майна подружжя у позасудовому порядку відмовляється, чим створює дискомфорт для нормального розвитку та життя своїх дітей.

Під час шлюбу сім`я позивача та відповідача проживала разом з батьками позивача в належній їм квартирі. Її батькові, ОСОБА_6 , належала вищевказана земельна ділянка, яку він передав у власність сім`ї ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , щоб вони розпочали на ній будівельні роботи. Цю земельну ділянку батько позивача відчужив відповідачу шляхом укладення договору купівлі-продажу. Як вказує позивач, це був найдешевший спосіб набуття права власності, батько позивача після укладення такого договору не отримав взамін відповідної плати. Були придбані різного роду будівельні матеріали, наймано будівельну бригаду, яка розпочала будівельні роботи, усе це фінансувалось переважно батьками позивача, однак відповідач в такому процесі активної участі не приймав, оскільки він завжди був безробітнім, підробляв неофіційно по найму, мав мінливий нерегулярний дохід.

Спільними зусиллями сторін на вищевказаній земельній ділянці було викопано криницю, вигрібну яму, зведено фундамент для майбутнього житлового будинку та побудовано господарську будівлю, що була облаштована як однокімнатна квартира, до якої входить коридор, одна простора кімната, кухня, ванна, туалет, гараж та погріб. У ній було зроблено ремонт, проведено світло, воду, підключено опалення, облаштовано її меблями та всім необхідним для життя. Дана будівля по всім умовам прирівнюється до житлового будинку, однак правовстановлюючі документи на будівлю відсутні.

Також позивач указувала, що після розірвання шлюбу відповідач вивіз все спільне майно сторін, техніку, меблі, залишки будівельних матеріалів, металобрухту та інше, при цьому змінив всі замки, чим обмежив ОСОБА_1 в праві користування та розпорядження спільно нажитим майном.

Пославшись на викладені обставини, позивач просила її вимоги задовольнити.

16 січня 2024 року рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області позов задоволено повністю. Визнано згадані вище земельну ділянку та незавершене будівництво житлового будинку з ганком № 19 готовністю 6 %, господарською будівлею з погрібом та гаражем об`єктами спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Виділено ОСОБА_1 на праві приватної власності вказану земельної ділянку та стягнуто з неї на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію у розмірі 1/2 частки вартості земельної ділянки, що становить 66 136 грн. Виділено ОСОБА_1 на праві приватної власності зазначений вище об`єкт незавершеного будівництва та стягнуто з неї на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію у розмірі 1/2 частки вартості даного майна, що становить 267 895 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені позивачем судові витрати, а саме: 15 000 грн. витрат на отримання професійної правничої допомоги адвоката; 5 481, 81 грн. судового збору за подання позовної заяви; 454 грн. судового збору за подання заяви про забезпечення доказів; 1 000 грн. за проведення незалежної оцінки об`єкта незавершеного будівництва.

Не погодившись із ухваленим рішенням, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити частково, а саме визнати зазначену вище земельну ділянку спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Зокрема скаржник посилається на те, що судом першої інстанції не встановлено і у рішенні не зазначено, що відповідач надав згоду на присудження йому грошової компенсації у розмірі вартості його частки у спільній сумісній власності на земельну ділянку. Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятий до експлуатації, у судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативно-правовими актами не передбачено.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві представник позивача адвокат Івченко В.П. зазначила, що оскаржуване рішення вважає законним, а тому просить апеляційний суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. У ньому вона вказує на те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду скасувати з огляду на таке.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції цим вимогам не відповідає.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що шлюб, який був укладений 28 серпня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , розірвано рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 18 серпня 2021 року у справі №129/2024/21 (а. с. 11).

29 грудня 2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер :08:001:0094, що розташована по АДРЕСА_1 (а. с. 103).

Того ж дня за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на цю земельну ділянку, що слідує із Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а. с. 76).

16 травня 2015 року ОСОБА_2 видано будівельний паспорт на будівництво житлового будинку, гаража та господарської будівлі по АДРЕСА_1 (а. с. 71).

Довідкою про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 09 листопада 2021 року визначено, що вартість вказаної вище земельної ділянки становить 132 272,11 грн. (а.с.23-25).

09 травня 2023 року КП «Гайсинське МБТІ» складено звіт про незалежну оцінку незавершеного будівництвом житлового будинку з ганком № НОМЕР_1 , господарською будівлею з погрібом та гаражем по АДРЕСА_1 , згідно якого оціночна вартість цього об`єкту становить 535 790 грн. (а. с. 96-110).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що сторонами не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, а саме об`єкта незавершеного будівництва. За звітом про незалежну оцінку незавершеного будівництвом житлового будинку від 09 травня 2023 року можливо встановити його вартість, а тому такий зведений за час шлюбу об`єкт незавершеного будівництва може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. Системний аналіз змісту норм ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Вказані норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості з земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, і визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду. Таким чином, вказана земельна ділянка, право власності на яку було набуто відповідачем під час шлюбу з позивачем, може бути визнана об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. А тому суд вважав за можливе в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнути грошову компенсацію у розмірі 1/2 частки вартості об`єкта незавершеного будівництва та земельної ділянки з позивача на користь відповідача.

При цьому суд послався на висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 07 вересня 2016 у справі №6-47цс1, про те, що за позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців, суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін. У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності.

Однак із такими висновками суду не можливо погодитись з огляду на таке.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно зі ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Правилами ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. ч. 1-2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України).

Отже, ст. 60 СК України та ст. 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Як роз`яснено в п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України) відповідно до ч. ч. 2-3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 4, 5 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Системне тлумачення ч. 4 та ч. 5 ст. 71 СК України дає підстави дійти висновку, що згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно.

Відповідно до ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Водночас ч. 2 ст. 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Аналіз положень ст. 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами ст. ст. 177-179, 182 цього Кодексу, ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації, а державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.

Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятий до експлуатації, у судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.

Вказаний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 200/22329/14-ц.

Отже, новостворене нерухоме майно, будівництво якого здійснено в передбаченому законом порядку, набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього.

До цього об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів як речей матеріального світу, як у зібраному виді (конструкції, окремі елементи об`єкта незавершеного будівництва, чи сам об`єкт у цілому залежно від ступеня готовності), так і у вигляді окремих видів будівельних матеріалів, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

У постанові від 06 травня 2020 року у справі № 722/823/17-ц Верховний Суд розмежував правовий статус незавершеного та самочинного будівництва, зазначивши, що об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, а отже, є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил може підлягати поділу між ними, а щодо самочинного будівництва такі способи захисту прав не застосовуються.

При вирішенні спору про поділ майна подружжя Верховний Суд України зазначив, що в разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію. Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання (постанова від 18 листопада 2015 року у справі № 6-388цс15).

У постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15 Верховний Суд України звернув увагу на те, що новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними (аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року № 6-388цс15, від 27 травня 2015 року № 6-159цс15).

Зазначене узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19.

До подібного висновку дійшов також Верховний Суд у постанові від 10 травня 2023 року у справі № 520/16281/15-ц.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов висновку, що задовольняючи позов частині вирішення вимоги про визнання об`єкта незавершеного будівництва спільним сумісним майном позивача і відповідача, виділ ОСОБА_1 на праві приватної власності зазначеного об`єкта незавершеного будівництва, стягнення з неї на користь ОСОБА_2 грошової компенсації у розмірі 1/2 частки вартості даного майна, що становить 267 895 грн., суд першої інстанції не врахував, що обраний позивачем спосіб захисту права на об`єкт незавершеного будівництва, що розташований за згаданою вище адресою, не відповідає способу захисту, встановленому законом для спірних правовідносин, оскільки визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, у судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено, що є підставою для відмови у задоволенні цієї вимоги, а позивач позовних вимог про визнання права власності на частину будівельних матеріалів, що були витрачені на будівництво спірного будинку, відповідно до ч. 3 ст. 331 ЦК України, не заявляла.

За ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Задовольняючи позов у зазначеній частині та при цьому посилаючись на висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 07 вересня 2016 у справі №6-47цс1, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19 відступила від висновку Верховного Суду України, висловленого саме у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, про те, що оскільки спірний об`єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя; будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача; позивачка позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна, є підстави для визнання за позивачкою права на частину спірного об`єкта незавершеного будівництва.

Таких висновків суд першої інстанції не врахував і послався на не актуальну практику суду касаційної інстанції, яка не може бути застосованою до даних правовідносин.

Крім того, вирішуючи спір, суд першої інстанції не врахував, що Верховний Суд у постанові від 08 листопада 2023 року у справі № 456/2635/21 зазначив, що згідно з усталеною судовою практикою щодо застування ч. 5 ст. 71 СК України, ст. 365 ЦК України суд визнає ідеальні частки подружжя в майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності, якщо один із подружжя не вчинив передбачених ч. ч. 4-5 ст. 71 СК України дій.

У постанові від 04 жовтня 2023 року у справі № 691/1240/18 Верховний Суд звернув увагу, що визнання права на половину частини спірного майна (визнання права на ідеальну частку у майні без його виділу в натурі) є поділом майна подружжя у розумінні ч. 1 ст. 71 СК України.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 370 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з ч. 3 ст. 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 цього Кодексу.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абз. 1 і 2 ч. 2 ст. 364 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч. ч. 2, 4, 5 ст. 71 СК України) (п. 34 постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Так за системним тлумаченням ч. ч. 4-5 ст. 71 СК України згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц вказала, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.

У цій ж постанові зазначено, що помилковим є висновок судів першої та апеляційної інстанцій про необхідність задоволення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном.

Задоволення вимоги позову про визнання земельної ділянки спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є неефективним способом захисту права з огляду на зазначений вище висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц, що вказує на те, що суд першої інстанції невірно визначив і застосував норми матеріального права, які підлягали до застосування, тому у задоволенні такої вимоги слід відмовити.

Вирішуючи спір в частині вимоги про поділ земельної ділянки з огляду на підстави позову та зміст позовних вимог у цій справі, апеляційний суд встановив, що сторони не дійшли згоди щодо поділу цієї земельної ділянки в натурі, а ОСОБА_2 не надавав згоди на присудження йому грошової компенсації в розмірі вартості його частки у праві власності на земельну ділянку, що з урахуванням приписів ч. 4 ст. 71 СК України унеможливлює присудження йому грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на це майно. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів того, що позивач попередньо внесла відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду у відповідності до ч. 5 ст. 71 СК України. Відтак суд не був управі здійснювати поділ земельної ділянки указаним вище шляхом.

Однак наведене не позбавляє суд обов`язку вирішити спір про поділ земельної ділянки відповідно до підстав та змісту позову із застосуванням норм матеріального права, які регулюють ці спірні правовідносини, шляхом визначення ідеальних часток сторін (колишнього подружжя) в цьому майні без його реального поділу і залишення майна у їх спільній частковій власності. Метою заявленого ОСОБА_1 позову є поділ спільного сумісного майна, набутого за період перебування у шлюбі, поділити яке суд може із застосуванням спеціально визначеного законодавчого механізму, а тому вимогу позивача про поділ земельної ділянки слід задовольнити частково. З урахуванням приписів ч. 1 ст. 370 ЦК України про те, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, у порядку поділу спільного майна подружжя слід визнати за ОСОБА_1 та за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини зазначеної земельної ділянки за кожним з них.

Апеляційний суд також погоджується з доводами апелянта, що матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 надав згоду на присудження йому грошової компенсації в розмірі вартості його частки у праві власності на об`єкт незавершеного будівництва відповідно до ч. 4 ст. 71 СК України, а також того, що ОСОБА_1 внесла відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду згідно ч. 5 ст. 71 СК України, а тому суд першої інстанції у будь-якому разі не мав достатніх правових підстав для того, щоб виділяти ОСОБА_1 на праві приватної власності об`єкт незавершеного будівництва та стягувати з неї на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію у розмірі 1/2 частки вартості даного майна.

З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги відповідача є обґрунтованими.

За ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України слід скасувати повністю, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні вимог про визнання об`єкта незавершеного будівництва спільною сумісною власністю подружжя, його поділ, а також вимоги про визнання земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя відмовити, а вимогу про поділ земельної ділянки слід задовольнити частково, визнавши за ОСОБА_1 та за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини зазначеної земельної ділянки за кожним з них.

Частинами 1, 2, 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За ч. ч. 1-3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Що стосується судових витрат, понесених позивачем в суді першої інстанції, які пов`язані із отриманням професійної правничої допомоги, то слід зауважити, що розмір витрат на правничу допомогу скаржник не оспорює, а тому, в силу вимог ст. 367 ЦПК України, він апеляційним судом не перевіряється.

За таких обставин, у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог та задоволенням вимог апеляційної скарги, відповідно до положень ст. 141, п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог, вважає за необхідне стягнути із відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 500 грн., судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 2 704, 90 грн. та судовий збір за подання заяви про забезпечення доказів у розмірі 227 грн.

Понесені позивачем витрати у розмірі 1 000 грн. за підготовку звіту про незалежну оцінку об`єкта незавершеного будівництва слід залишити за позивачем, оскільки наявна у цьому звіті інформація не була використана судом при вирішенні спору, натомість про відшкодування таких витрат позивач не позбавлена заявити під час звернення до суду із позовом про визнання права власності на частину будівельних матеріалів, що були витрачені на будівництво спірного будинку відповідно до ч. 3 ст. 331 ЦК України та мати право на їх компенсацію у разі ухвалення рішення на її користь.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 16 січня 2024 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні вимоги позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання об`єкта незавершеного будівництва, а саме будинку з ґанком № 19, готовністю 6 %, господарської будівлі з погрібом та гаражем, що розташовані по АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , вимоги позову про поділ цього об`єкта незавершеного будівництва шляхом виділу ОСОБА_1 на праві приватної власності зазначеного вище об`єкта незавершеного будівництва та стягнення з неї на користь ОСОБА_2 грошової компенсації у розмірі 1/2 частки вартості даного майна, що становить 267 895 грн., а також вимоги позову про визнання земельної ділянки кадастровий номер :08:001:0094 спільною сумісною власністю подружжя відмовити.

Позовну вимогу ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ цієї земельної ділянки задовольнити частково.

У порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині за кожним з них на земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1000 га, кадастровий номер :08:001:0094, що розташована по АДРЕСА_1 .

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції у розмірі 7 500 грн., судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 2 704, 90 грн. та судовий збір за подання заяви про забезпечення доказів у розмірі 227 грн.

Понесені позивачем витрати у розмірі 1 000 грн. за підготовку звіту про незалежну оцінку об`єкта незавершеного будівництва залишити за нею.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 4 110, 75 грн., сплачений за подачу апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді: Т. Б. Сало

О. Ю. Береговий