Справа № 761/8617/24
Провадження № 2/761/6083/2024
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2024 року суддя Шевченківського районного суду м. Києва Сіромашенко Н.В. ознайомившись із позовною заявою ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки України, третя особа: Таврійський національний університет імені В.І. Вернадського про приведення положень трудового контракту до вимог нормативно-правових актів та внесення змін до трудового контракту, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом, в порядку цивільного судочинства, до до Міністерства освіти і науки України, третя особа: Таврійський національний університет імені В.І. Вернадського, в якому просить: зобов"язати Міністерство освіти і науки України привести положення контракту №І-140 від 24.11.2021, укладеного між Міністерством освіти і науки України та ректором Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського ОСОБА_1., до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 05.12.2014 №726 "Деякі питання реалізації статті 42 Закону України "Про вищу освіту"(зі змінами, внесеними згідно з Постанови КМ України №633 від 19.08.2015, №212 від 21.03.2016, №1005 від 28.11.2018, №360 від 13.05.2020, №1195 від 17.11.2021, №649 від 03.06.2022), яким визначено типову форму контракту з керівником державного закладу вищої освіти, та зобов"язати Міністерство освіти і науки України процедуру приведення у відповідність здійснити у спосіб внесення відповідних змін до контракту №І-140 від 24.11.2021, виклавши пункту 2 та підпункту 3 пункту 6 в новій редакції, а саме: у пункті 2 у всіх стовбцях речення з визначенням процентних показників виключити; підпункт пункту 6 викласти у новій редакції: у разі порушення законодавства, статуту та умов цього контракту застосувати до керівника такі заходи дисциплінарного впливу: зауваження, попередження, тимчасове відсторонення від посади. Термін дії контракту - з 25112021 до 24.11.2026, залишається без змін.

З приводу можливості розгляду провадження в порядку цивільного судочинства суд зазначає таке.

Відповідно ч.1 ст.19 ЦПК України, та роз`яснень, викладених в абз.1 п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ в суді першої інстанції» вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, Суд повинен виходити з того, що згідно зі ст. 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають в державі, а за частинами першою та другою ст. 15 ЦПК України (редакції ЦПК України до 15.12.2017 року),в порядкуцивільного судочинстварозглядаються справипро захистпорушених,невизнаних абооспорюваних прав,свобод чиінтересів,що виникаютьіз цивільних,житлових,земельних ,сімейних,трудових відносин,а такожінших правовідносин,крім випадків,коли розглядтаких справза КАСУкраїни (ст.17 редакції КАСУкраїни до15.12.2017 року)або ГПКУкраїни (ст.1,12 редакції ГПК України до 15.12.2017 року) віднесено до компетенції адміністративних або господарських судів.

Виходячи з визначення, цивільне право (лат, ius civile; англ. civil law, нім. Zivilrecht, фр. droit civil) це галузь права, яка включає в себе норми права, що регулюють майнові та особисті немайнові правові суспільні відносини між рівноправними суб`єктами права- фізичними та юридичними особами, територіальними громадами, державами та іншими суб`єктами публічного права.

Отже предметом цивільного права є майнові (вольові суспільні відносини з приводу належності, використання чи переходу нерухомого і рухомого майна та інших матеріальних благ від одного суб`єкта до іншого) та особисті немайнові (абсолютні суб`єктивні права, що налеоісить коленій фізичній особі, є невіддільними від неї, не мають економічного змісту, мають властивість індивідуалізації особи, яке виникає у неї від народоюення (чи за законом) та належать їй довічно) відносини, так звані «цивільні відносини», засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Разом з тим статтею 5 КАС України встановлено право на звернення до суду та способи судового захисту і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Згідно з частиною першою статті 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема:

1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;

2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби;

3) спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень;

4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів;

5) за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом;

6) спорах щодо правовідносин, пов`язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму;

7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації;

8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності;

9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб;

10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб;

11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставіЗакону України"Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони", за винятком спорів, пов`язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю;

12) спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбаченіЗаконом України"Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень";

13) спорах щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставіЗакону України"Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років".

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2018 року в цивільній справі №461/12052/15-ц, провадження № 14-14цс18, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства. Це правило є загальним. Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади. Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, і в якомудержава вособі відповіднихорганів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носійсуверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.4 КАС України публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Згідно п.17 ч.1 ст.4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Із системного, сутнісного та цільового підходу до розуміння зазначених конституційних положень та положень профільного (базового) законодавчого акта, який визначає статус, функції та повноваження Міністерства освіти і науки України, убачається, що у спірних правовідносинах Міністерство освіти і науки України є публічними особами, а їх діяльність набуває певних особливих властивостей суб`єктів публічних відносин.

Отже, коли виникає спір із правовідносин, у яких Міністерство освіти і науки України, як особлива формація реалізують надані їм делеговані державно владні повноваження, то такий спір за наявності для цього підстав може підпадати під ознаки публічно-правового, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів.

При розмежуванні юрисдикційних форм захисту порушеного права основним, критерієм є характер (юридичний зміст) спірних відносин.

Відтак, на думку суду, в контексті предмета позову, характер спірних відносин дозволяє зробити висновок, що між позивачем та відповідачами, зокрема, Міністерством освіти і науки України, відсутні будь які майнові (з приводу належності, використання чи переходу рухомого майна та інших матеріальних благ від одного суб`єкта до іншого) та особисті немайнові відносини (абсолютні суб`єктивні права, що належать кожній фізичній особі, є невіддільними від неї, не мають економічного змісту, мають властивість індивідуалізації особи, яке виникає в неї від народження та належать їй довічно) відносини, а відтак позов до Міністерства освіти і науки України, не підлягає до розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України, суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 186, 353, 354 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки України, третя особа: Таврійський національний університет імені В.І. Вернадського про приведення положень трудового контракту до вимог нормативно-правових актів та внесення змін до трудового контракту.

Роз`яснити позивачу право на звернення за даними вимогами в порядку КАС України.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали. Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга на ухвали суду подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суд.

Суддя: Н.В. Сіромашенко