Справа № 562/526/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ У К Р А Ї Н И

"15" квітня 2024 р.

Здолбунівський районний суд Рівненської області

у складі: головуючого судді Кушніра О.Г.,

секретар судового засідання Парфенюк Т.А.,

учасники справи: представник позивача-адвокат Цимбал А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Здолбунів Рівненської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» про витребування безпідставно отриманих коштів, -

в с т а н о в и в:

У поданій в суд заяві позивач ОСОБА_1 просить стягнути на його користь з ТОВ «Вердикт Капітал» безпідставно отримані ним кошти в розмірі 56098,51 грн. та понесені судові витрати, мотивуючи тим, що рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 22 грудня 2022 року виконавчий напис №93114 від 20 листопада 2020 року, вчинений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С., визнано таким, що не підлягає виконанню, проте, безпідставно набуті за цим написом кошти йому не повернуті, а тому відповідач за прострочення виконання грошового зобов`язання має сплатити 3% річних від простроченої суми, інфляційні втрати та пеню.

У відзиві на позов відповідач позовні вимоги не визнав, мотивуючи тим, що кошти за виконавчим написом нотаріуса ним отримано правомірно, скасування виконавчого напису нотаріуса не є підставою для повернення боржнику стягнутих на його підставі коштів в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. На рахунок ТОВ «Вердикт Капітал» надійшли кошти в загальній сумі 33314,71 грн., а не 39638,09 грн., як зазначає позивач. При цьому ці кошти не є коштами, якими стягувач користується та зобов`язаний сплатити позивачу відсотки, інфляційні втрати та пеню. А розмір заявлених витрати на правничу допомогу є завищеними та неспіврозмірними.

У відповіді на відзив позивач з доводами позивача не погодився.

У судовому засіданні представник позивача-адвокат Цимбал А.А. в режимі ВКЗ позовні вимоги підтримала повністю з наведених у позові підстав.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином відповідно до вимог ст.128 ЦПК України, клопотань про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю прибуття з поважних причин не надходило.

З`ясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку.

Установлено, що 14 грудня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Малковою М.В. відкрито виконавче провадження ВП №63906186 з примусового виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С. №93114 від 20 листопада 2020 року, а саме: про стягнення з боржника ОСОБА_1 на користь стягувача ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованості в розмірі 39638,09 грн., а також виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця в розмірі 3963,81 грн.

З повідомлення приватного виконавця Малкової М.В. від 08 лютого 2024 року №3280 вбачається, що в межах виконавчого провадження №63906186 з ОСОБА_1 стягнуто 36488,12 грн., які розподілені наступним чином: 33314,71 грн. в рахунок погашення заборгованості перед стягувачем, 2504,41 в рахунок погашення основної винагороди приватного виконавця, 669 грн. в рахунок погашення витрат виконавчого провадження.

Надалі постановою приватного виконавця Малкової М.В. від 10 лютого 2023 року виконавче провадження №63906186 на підставі п.5 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» закінчено у зв`язку з набранням законної сили рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 22 грудня 2022 року про визнання таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису №93114 від 20 листопада 2020 року.

Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно) зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Наведене у своїй сукупності свідчить, що кондикція це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст.1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно.

Судовий акт про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, який набрав законної сили і за яким відбулося повне або часткове виконання є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акту правова підстава вважається такою, що відпала. Відповідно до ст..1212 ЦК України у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов`язаний зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №757/42443/15-ц та від 08 вересня 2021 року в справі №201/6498/20.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, ст.625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості.

Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст.549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Аналогічні правові позиції викладені, зокрема, в постановах Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі №904/312/18 та від 30 січня 2019 року в справі №922/175/18.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі (ч.1 ст.547 ЦК України).

Доказів укладення між сторонами правочину щодо забезпечення виконання зобов`язання позивач не надав, розрахунок пені за ставкою НБУ не ґрунтується на вимогах закону та не передбачений положеннями ст.625 ЦК України, а тому суд погоджується з доводами відповідача про безпідставність вимоги про стягнення пені в сумі 16728,56 грн.

За змістом статті 1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців.

Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Правовою основою діяльності органів державної виконавчої служби та приватних виконавців згідно ст.2 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» є Конституція України, цей Закон, міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, інші закони, нормативно-правові акти, прийняті на їх виконання.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.3 Закону України «Про виконавче провадження» примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих написів нотаріусів.

За змістом ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно з п.1 ч.1, ч.5 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження приватний виконавець відповідно до ч.7 ст.31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» виносить постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Кошти виконавчого провадження, крім основної винагороди приватного виконавця; складаються також з авансового внеску стягувача та стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження (ч.1 ст.42 «Про виконавче провадження»).

Як зазначено вище, здійснення особою захисту порушеного права шляхом застосування кондикційного позову можливе лише за умови наявності підстав, передбачених ст.1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача відповідне майно (у тому числі грошові кошти).

При цьому для правильного застосування ст.1212 ЦК України необхідно установити факт абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Стягнення з позивача 2504,41 грн. в рахунок погашення основної винагороди приватного виконавця та 669 грн. в рахунок погашення витрат виконавчого провадження, пов`язане зі здійсненням приватним виконавцем примусового виконання виконавчого документа.

Підставою для виникнення у боржника обов`язку зі сплати таких витрат є сам факт наявності відкритого виконавчого провадження, під час виконання якого приватний виконавець виконує обов`язки, покладені на нього Законами України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» та «Про виконавче провадження».

Будь-які дії чи бездіяльність приватного виконавця під час виконавчого провадження №63906186 позивачем не оскаржувались, постанови, зокрема, про відкриття виконавчого провадження, про стягнення основної винагороди та витрат виконавчого провадження незаконними не визнавались, передбачити визнання цього виконавчого напису незаконним виконавець не міг, що виключає факт абсолютної безпідставності набуття ним грошових коштів як витрат виконавчого провадження у передбачений Законом України «Про виконавче провадження» спосіб.

Належних та допустимих доказів набуття позивачем коштів, стягнутих приватним виконавцем в рахунок погашення основної винагороди приватного виконавця та в рахунок погашення витрат виконавчого провадження на загальну суму (2504,41 грн. + 669 грн.) 3173,41 грн. не надано, а тому вимоги про стягнення цих коштів з відповідача є безпідставними.

З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню лише в частині стягнення з відповідача набутих ним коштів за виконавчим написом в сумі 33314,71 грн., інфляційні втрати за весь час прострочення в сумі 1554,73 грн. (33314,71 х 1.04666805 -33314,71) та 3% річних від простроченої суми 1075,90 грн. (33314,71 х 3% : 366 х 394), а всього на загальну суму 35945,34 грн.

Згідно положень частин 1-2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Розмір задоволених судом позовних вимог в даній справі становить 64,08% від суми заявлених вимог.

04 березня 2024 року позивачем, крім оплати судового збору в сумі 1211,20 грн., на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу за укладеною 10 липня 2023 року угодою №55-вн/ц-23, долучено в справу квитанцію до прибуткового касового ордеру №37 про сплату 8000 грн., рахунок фактуру та акт виконаних робіт на вказану суму.

З огляду на викладене, з відповідача підлягає до стягнення на користь позивача понесені ним судові витрати у розмірі 5902,54 грн. (9211,20 х 64,08%) пропорційно розміру задоволених вимог.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.258-273, 351 355 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 задоволити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (04053, м.Київ, вул.Кудрявський Узвіз, 5Б, ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого по АДРЕСА_1 ) кошти в сумі 35945 (тридцять п`ять тисяч дев`ятсот сорок п`ять) грн. 34 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 5902 (п`ять тисяч дев`ятсот дві) грн. 54 коп.

У решті вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 /тридцяти/ днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Текст повного рішення виготовлено 18 квітня 2024 року.

Суддя: