Справа № 761/1111/24
Провадження № 2/761/5102/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2024 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарі: Габунії М.Г.,

за участі:

представника позивача: ОСОБА_1

представників відповідача: ОСОБА_2 , ОСОБА_7.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення порядку користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

10.01.2024 року до суду надійшла зазначена позовна заява.

В позовних вимогах позивач просить: встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 :

-виділити в особисте користування позивачу кімнату площею 25,8 кв.м. та кімнату площею 47,6 кв.м.;

-виділити в особисте користування відповідача кімнату площею 73,9 кв.м.;

-місця загального користування залишити в загальному користуванні співвласників.

Вимоги позову обгрунтовані тим, що під час перебування в шлюбі сторони придбали вказану квартиру.

Як зазначає позивач, всупереч існуючим раніше домовленостям відповідач почав використовувати спірну квартиру на власний розсуд. На момент звернення до суду з позовом сторони не досягли домовленості щодо подальшого використання спірної квартири. Тому на думку позивача, є необхідність визначити порядок користування квартирою.

05.03.2024 року до суду надійшов відзив відповідача на заявлені вимоги в якому уповноважений представник відповідача просить відмовити в задоволенні заявлених вимог. Як вказав представник, 27.05.2019 року між сторонами було укладено шлюбний договір за умовами п.4.12 якого подружжя домовилось що у випадку розірвання шлюбу їх спільна сумісна власність - квартира АДРЕСА_1 має бути якомога швидше продана у розумні строки. Таким чином сторони домовились щодо подальшого використання квартири - продаж. Однак сторонам не вдалось продати квартиру. Так як спірна квартира належить сторонам на праві спільної сумісної власності а не на праві спільної часткової власності, частка позивача у вказаній квартирі не визначена, то і порядок користування жилим приміщенням не може бути встановлений судом без визначення частки позивачки.

В судовому засіданні яке відбулось 13.03.2023 року до матеріалів справи було приєднано відповідь на відзив в якій позивач наполягає на задоволенні заявлених вимог з підстав, викладених у позовній заяві.

Заперечення на відповідь на відзив до суду не надходили.

В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав та просив його задовольнити.

Представники відповідача в судовому засіданні вимоги позову не визнали та просили відмовити в їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві.

Вислухавши сторони, врахувавши їх процесуальні заяви та оцінивши в сукупності надані суду докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог за наступних підстав.

Стаття 317 ЦК України визначає, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з положеннями статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Водночас стаття 368 ЦК України передбачає, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із статтею 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

В той же час, частина 3 статті 358 ЦК України передбачає, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Як встановлено судом, сторони перебували з 26.11.2005 року в зареєстрованому шлюбі.

27.05.2019 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 уклали шлюбний договір за умовами п.4.12 якого подружжя дійшло згоди, що у випадку розірвання шлюбу, їх спільна сумісна власність, а саме: квартира АДРЕСА_1 має бути якнайшвидше продана у розумні строки, при цьому після розірвання шлюбу, подружжя зобов`язане продати зазначене приміщення у найкоротший термін.

Таким чином умовами шлюбного договору спростовується твердження позивача, що сторони не домовились щодо подальшого використання квартири після розірвання шлюбу.

Позивач не надала суду доказів, що вона оскаржувала шлюбний контракт.

Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 27.08.2019 року (справа №753/10938/19) шлюб між сторонами розірвано.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 11.04.2023 року (справа №761/22825/21) позовну заяву ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю та усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом вселення - задоволено повністю. Визнано квартиру АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_6 та ОСОБА_4 . Усунути перешкоди ОСОБА_6 у користуванні нерухомим майном: квартирою АДРЕСА_1 шляхом її вселення до вказаної квартири.

Рішення оскаржувалось в апеляційному порядку та постановою Київського апеляційного суду від 30.11.2023 року рішення Шевченківського районногосуду м. Києва від 11 квітня 2023 року залишено без змін.

Представник позивача в судовому засіданні пояснив, що він не звертався до виконавчої служби щодо примусового виконання рішення суду в частині вселення позивача у квартиру АДРЕСА_1 .

Крім того, позивач не зверталась до відповідача з проханням надати їй можливість проживати в спірній квартирі.

З інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Як повідомили сторони в судовому засіданні, ні позивач, ні відповідач не користувались спірною квартирою, так як вона була передана в оренду.

Таким чином, оскільки діюче законодавство не передбачає визначення порядку користування квартирою у випадку, якщо сторони володіють квартирою на праві спільної сумісної власності, так як в даному випадку у відповідності до положень статті 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Враховуючи що позивач не позбавлена можливості на виконання рішення суду вселитися в квартиру АДРЕСА_1 , суд не вбачає підстав для задоволення заявлених вимог.

Так, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 7, 10, 76 - 81, 244-245, 259, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд,

вирішив:

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення порядку користування житловим приміщенням - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 16 квітня 2024 року

Суддя: Н.Г. Притула