Єдиний унікальний номер судової справи 462/3056/24
Номер провадження 2/462/1020/24
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження

15 квітня 2024 року суддя Залізничного районного суду м. Львова Галайко Н. М., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Першої львівської державної нотаріальної контори Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Львівський авіаційний завод «ЛДАРЗ» про зняття обтяження з нерухомого майна,

встановив:

Рух справи.

Уповноважений представник позивача ОСОБА_1 адвокат Осадець М. Т., 08.04.2024 року (вх. № 8750) звернувся у Залізничний районний суд м. Львова із позовною заявою до Першої львівської державної нотаріальної контори Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, третя особа: ТОВ «Львівський авіаційний завод «ЛДАРЗ» про зняття обтяження з нерухомого майна, у якій просить суд:

-зняти обтяження з будинку АДРЕСА_1 , накладене Першою львівською державною конторою Львівської області та внесене до Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна за № 4466809 від 08.02.2007 року.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.04.2024 року для розгляду зазначеної справи визначено головуючого суддю Галайко Н. М.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, крім іншого, суддя перевіряє додержання усіх передумов відкриття провадження. Так, перевіривши матеріали позовної заяви, суд дійшов наступних висновків.

Щодо можливості прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі.

Так, згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині другій цієї статті визначено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Адміністративною справою у розумінні п. 1, 2 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, тобто спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ст. 2 КАС України).

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України, суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

За правилами п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності.

Отже до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

З наведеного вище можна зробити висновок про те, що до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлено інший порядок судового вирішення.

Щодо юрисдикційної підвідомчості.

Так, зматеріалів поданої позовної заяви, у тому числі вбачається, що позивач, як підставу для звернення до суду у порядку цивільного судочинства вказала, що позов стосується захисту її майнового права, а саме захисту права власності на нерухоме майно, зокрема вказала на безпідставність обмеження права власності у зв`язку із накладенням обтяження.

Однак, суд звертає увагу на те, що вказане твердження не відповідає фактичним матеріалам справи, так у даному конкретному випадку предметом спору є дії та рішення державного реєстратора як суб`єкта, наділеного владно-управлінськими функціями, а не поновлення чи отримання права власності позивача на нерухоме майно.

Зокрема, із змісту позовної заяви (та додатків до такої) вбачається, що таке право ніким не оспорюється, а у позивача є труднощі із фактичною реєстрацією та оформленням такого права, внаслідок неправомірного, на її думку, рішення державного реєстратора (який відмовив у реєстрації права власності, як вказує позивач).

Відтак, у даній справі дослідженню та оцінці підлягають виключно владні управлінські рішення та дії державного реєстратора, який у межах спірних відносин діє як суб`єкт владних повноважень, а саме їх законність.

Таким чином, вказаний спір не має ознак приватноправового та підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд звертає увагу на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені, зокрема, у постанові від 12.06.2018 року у справі № 823/378/16, згідно яких спір не має ознак приватноправового характеру, якщо предметом перевірки в цій справі є виключно дотримання державним реєстратором як суб`єктом владних повноважень публічно-владних управлінських функцій, зокрема, правомірність здійснення повторної реєстрації (в цьому випадку права користування земельною ділянкою), у разі наявного та зареєстрованого тотожного права на цю земельну ділянку за іншим користувачем.

Окрім цього, у постанові від 25.07.2018 року у справі № 128/3652/16-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що публічно-правовий характер спору, має місце у тому випадку, коли предмет і підстава позову жодним чином не пов`язані з майновими правами, виконанням чи невиконанням цивільно-правових угод, а дослідженню підлягають виключно владні, управлінські рішення та дії нотаріуса як державного реєстратора, який діє як суб`єкт владних повноважень.

Також слід врахувати, що такий критерій визначення юрисдикції спору як наявність порушень вимог чинного реєстраційного законодавства у діях державного реєстратора під час державної реєстрації прав на нерухоме майно не завжди є достатнім та ефективним, адже наявність цих порушень можна встановити лише під час розгляду справи по суті, а не на момент звернення позивача з позовною заявою.

У свою чергу, зміст та суть позовної заяви свідчать про те, що саме скасування державної реєстрації обтяження у порядку адміністративного судочинства дозволить остаточно вирішити спір, який стосується виключно правомірності дій реєстратора, внаслідок чого буде виконане завдання судочинства, оскільки ніхто не оспорює майнових чи спадкових прав позивача. Так, у даному спорі перед судом, серед іншого, не постає питання правомірності укладення цивільно-правових договорів, на підставі яких відбулись реєстраційні дії. Відповідно, особа повинна оскаржувати саме в порядку адміністративного судочинства відповідне рішення державного реєстратора.

Окрім цього, слід зазначити, що визначення правильної юрисдикції спорів має суттєве та важливе значення для можливості ухвалення у подальшому законного рішення у відповідній справі.

У п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція), яку Україна ратифікувала Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, Першому протоколі та протоколах № 2, 4, 7 та 11 до конвенції» і які, відповідно до ст. 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у п. 24 рішення від 20/07/2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» наголосив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання ним певних норм, які регулюють його діяльність. Як зазначено у рішенні в справі «Занд проти Австрії», термін «судом, встановленим законом» у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає «всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

Термін «встановленим законом» у ст. 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом». У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. Фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, який не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, що не мала регулювання законом.

Отже, висловлювання «судом, встановленим законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

У процесуальному законодавстві України, для визначення «суду встановленого законом», застосовано підхід віднесення до юрисдикції загальних судів всіх справ, що виникають із житлових, сімейних, цивільних, трудових та інших правовідносин, однак це не застосовується до категорій справ, розгляд яких здійснюється у порядку цивільного судочинства. Із зазначеного слідує, що якщо конкретну справу віднесено до юрисдикції господарських чи адміністративних судів, то така справа не може бути розглянута загальним судом.

Висновки суду.

Із змісту позовної заяви та доданих до неї документів вбачається, що у даному конкретному випадку предметом спору є дії та рішення державного реєстратора як суб`єкта, наділеного владно-управлінськими функціями, а не поновлення чи отримання права власності позивача на нерухоме майно, які позивач вважає незаконними та такими, що грубо порушують її законні права та інтереси.

При цьому, позивач у позовній заяві не ставить вимоги про визнання права власності (володіння, користування розпорядження) на майно, на яке накладено обтяження.

Так, враховуючи наведене, суд зазначає, що спір у даній справі є публічно-правовим, оскільки виник у зв?язку з діями (бездіяльністю) суб?єкта владних повноважень публічно-владних управлінських функцій, та відповідно до наведених вище приписів закону, належить до юрисдикції адміністративних судів.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно правил ч. 2 ст. 186 ЦПК України про відмову у відкритті провадження у справі постановляється ухвала не пізніше п`яти днів з дня надходження заяви.

З огляду на викладене, даний спір підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства, тому у відкритті провадження у справі слід відмовити.

На підставі наведеного та керуючись ст. 186 ЦПК України, суд -

постановив:

У відкритті провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Першої львівської державної нотаріальної контори Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Львівський авіаційний завод «ЛДАРЗ» про зняття обтяження з нерухомого майна відмовити.

Роз`яснити ОСОБА_1 її право на звернення з позовною заявою у порядку адміністративного судочинства.

Порядок оскарження ухвали суду та набрання нею законної сили.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо (ч. 1 ст. 355 ЦПК України) до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення (ч. 1 ст. 354 ЦПК України).

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду (ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання (ч. 2 ст. 261 ЦПК України).

Суддя/підпис/

Згідно з оригіналом.

Суддя: Н. М. Галайко