суддів Великої Палати Верховного Суду Мартєва С. Ю., Воробйової І. А.,
27 березня 2024 року
Справа № 185/9701/21
Провадження № 14-17цс24
за касаційною скаргою заступника керівника Дніпропетровської окружної прокуратури на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року у справі за позовом керівника Дніпропетровської окружної прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Вербківської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, Товариства з обмеженою відповідальністю «Сегеста», ОСОБА_1 про визнання незаконним і скасування наказу, визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування земельної ділянки.
Відповідно до змісту частини третьої статті 35 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку; про наявність окремої думки повідомляються учасники справи без оголошення її змісту в судовому засіданні.
І. Обставини справи
У листопаді 2021 року керівник Павлоградської окружної прокуратури, в інтересах держави в особі Вербківської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області (далі - Вербківська територіальна громада) звернувся до суду з позовом до Головного управління Дерджгеокадастру у Дніпропетровській області (далі - ГУ Дерджгеокадастру у Дніпропетровській області), Товариства з обмеженою відповідальністю «Сегеста» (далі - ТОВ «Сегеста»), ОСОБА_1 , у якому просив:
- визнати незаконним та скасувати наказ від 25 лютого 2020 року № 4-2556/15-20СГ ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність», для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 ;
Мотивував позов тим, що наказом від 19 серпня 2016 року № 4-4632/15-16-СГ ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області надало ОСОБА_1 дозвіл на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2 га у власність, розташованої на території Вербківської територіальної громади, в порядку безоплатної передачі для ведення особистого селянського господарства.
Зазначив, що розроблену документацію із землеустрою 25 травня 2017 року ОСОБА_1 подала до ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області для затвердження. За результатами розгляду якої 29 червня 2017 року отримала лист про невідповідність поданого проєкту землеустрою вимогам законів та прийнятих до них нормативно-правових актів.
Виходив з того, що ОСОБА_1 оскаржила цю відмову в судовому порядку. Рішенням від 07 червня 2019 року Дніпропетровський окружний адміністративний суд визнав протиправною бездіяльність ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області, яка полягала, зокрема, в невиданні наказу про затвердження проєкту землеустрою, поданого ОСОБА_1 , та зобов`язав ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області видати наказ про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої на території Вербківської територіальної громади.
Зазначив, що 20 березня 2020 року ОСОБА_1 зареєструвала право власності за собою на цю земельну ділянку.
Зауважив, що на час прийняття оскарженого наказу ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області та звернення позивача до суду з позовом, ососбою, уповноваженою здійснювати функції власника спірної земельної, ділянки була Вербківська територіальна громада, а саме сільська рада.
Дійшов висновку, що підставою для прийняття оскарженого наказу є рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 червня 2019 року у справі № 160/3584/19, проте ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області проігнорувало, що предметом дослідження у справі № 160/3584/19 був проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 , розроблений Приватним підприємством «Земельний ресурс» (далі - ПП «Земельний ресурс») у 2016 році, тоді як на затвердження у 2020 році був поданий проєкт землеустрою, розроблений у 2019 році. При цьому вказані документи істотно різняться за змістом, конфігурацією та місцем розташування земельної ділянки. Під час розгляду та затвердження проєктної документації у 2020 році ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області не надало оцінки новому проєкту землеустрою на предмет його відповідності вимогам законодавства, а також не пересвідчилося щодо дійсності волевиявлення заявниці, наявності в неї бажання самостійно вести особисте селянське господарство.
Наголошував на тому, що спірна земельна ділянка відводилася ОСОБА_1 саме для ведення особистого селянського господарства, проте після набуття права власності на неї відповідачка 07 квітня 2020 року і ще сорок громадян відчужили на користь ТОВ «Сегеста» сорок земельних ділянок, які складають єдиний масив, загальною площею понад 84 га. Ці особи набули права власності на ці сорок земельних ділянок з таких же підстав, що й ОСОБА_1 . Зокрема, шляхом звернення до адміністративних судів зазначали у позовах та інших процесуальних документах адреси для листування: АДРЕСА_1 , що є одночасно адресою одного із засновників та кінцевих бенефеціарних власників ТОВ «Сегеста».
Виходив з того, що відсутність дійсного волевиявлення та бажання у ОСОБА_1 самостійно вести особисте селянське господарство та перепродаж спірної земельної ділянки через 2 місяці після її отримання у власність юридичній особі разом з іншими громадянами єдиним масивом значної площі беззаперечно порушує основні принципи і мету запровадження в державі інституту особистого селянського господарства та закріплення особливої процедури набуття прав на неї у порядку безоплатної приватизації. Штучне вилучення земельних ділянок із комунальної власності за відсутності дійсного волевиявлення та бажання до самостійного ведення особистого селянського господарства та фактичне нездійснення ведення такого господарства призводить до зменшення кількості таких земель у державі та неможливості в подальшому реалізації іншими громадянами такого права на ведення особистого селянського господарства.
Дійшов висновку, що оскаржений наказ щодо отримання ОСОБА_1 спірної земельної ділянки у власність та оспорений договір про подальше її відчуження на користь ТОВ «Сегеста» порушують публічний порядок, оскільки спрямовані на порушення конституційних прав територіальної громади, створюють небезпеку для держави та суспільства в цілому. Також спірна земельна ділянка відноситься до пасовищ, з огляду нащо її використання у спосіб розорювання та засівання будь-якими сільськогосподарськимим культурами суперечить її правовому режиму та конкретному цільовому призначенню.
Рішенням від 02 листопада 2022 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у позові відмовив.

Постановою від 28 лютого 2023 року Дніпровський апеляційний суд залишив без змін рішення місцевого суду.

Свої рішення суди мотивували тим, що процедура отримання ОСОБА_1 земельної ділянки не порушена. Втручання у право власності особи призведе до порушення балансу та рівноваги між інтересами суспільства, територіальної громади та прав особи на майно, яке набуте нею на законних підставах.

28 березня 2023 року засобами поштового зв`язку заступник керівника Дніпропетровської окружної прокуратури подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року. Просив скасувати рішення судів попередніх інстанцій і прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Ухвалою від 01 червня 2023 року Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду відкрив касаційне провадження.

Ухвалою від 21 грудня 2023 року Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду відмовив у задоволенні клопотання заступника керівника Київської обласної прокуратури про розгляд справи за участю представника Офісу Генерального прокурора та призначив справу до судового розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами.

Ухвалою від 07 лютого 2024 року Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступу від правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, а також для вирішення виключної правової проблеми щодо застосування статті 20 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та можливості розгляду справи в одному судовому провадженні таких спорів, коли позивачем є юридична особа, відповідачами - як фізичні, так і юридичні особи, а предметом спору є один і той самий предмет (об`єкт).

Ухвалою від 27 березня 2024 року Велика Палата Верховного Суду справу повернула на розгляд до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Мотивувала ухвалу тим, що сама по собі незгода з правовою позицією у справі, від висновку у якій бажає відступити Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду, не є підставою для передачі до розгляду Великою Палатою Верховного Суду відповідно до частини четвертої статті 403 ЦПК України.

Також повертаючи на розгляд цієї справи до Касаційного цивільного суду, Велика Палата зазначила, що колегія суддів при передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду не навела суперечливості практики щодо порушеного питання у подібних правовідносинах.

Вважала, що обґрунтування якісного критерію не є достатнім та не свідчить про те, що порушене колегією суддів питання має характер виключної правової проблеми. Натомість існують інші механізми вирішення такого правового питання. Зокрема вирішення його в межах суду касаційної інстанції відповідної юрисдикції з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у подібних правовідносинах.

ІІ. Зміст окремої думки

З висновками, викладеними в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2024 року у цій справі, не погоджуємося.

У контексті вирішення питання про прийняття цієї справи до провадження Великої Палати Верховного Суду основним було питання юрисдикційності вимог юридичної особи про витребування майна в юридичної особи - набувача, які виникли з правовідносин на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з фізичною особою, та які поєднані з позовними вимогами про визнання незаконним і скасування наказу ГУ Держгеокадасту Дніпропетровської області, яким затверджено проєкт землеустрою та надано у власність фізичній особі земельну ділянку.

Від вирішення цього питання залежало, чи будуть досліджуватися інші питання, зокрема про відступ від висновку Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц.

У справі, переданій на розгляд Великої Палати Верховного Суду, предметом спору

є земельна ділянка, яка, на думку прокурора, незаконно вибула із власності держави на користь фізичної особи, а згодом була відчужена на користь юридичної особи.

У справі заявлено декілька вимог:

- визнати незаконним і скасувати наказ від 25 лютого 2020 року № 4-2556/15-20СГ ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність», для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 ;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки (кадастровий номер :01:003:0797) від 07 квітня 2020 року, площею 2 га, що розташована на території Вербківської територіальної громади, як такий, що порушує публічний порядок, з одночасним припиненням речових прав ТОВ «Сегеста» на земельну ділянку;

- витребувати від ТОВ «Сегеста» земельну ділянку (кадастровий номер :01:003:0797) площею 2 га, що розташована на території Вербківської територіальної громади.

За частиною першою статті 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.

Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Звернувшись до суду з наведеним вище позовом, позивач об`єднав декілька вимог з єдиним предметом спору, пов`язаних між собою підставою виникнення, поданими доказами (основні та похідні позовні вимоги).

Предметом доказування у цій справі є незаконність вибуття із власності держави та набуття фізичною особою спірної земельної ділянки.

Колегія суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду констатувала, що заявлені у цій справі позовні вимоги стосуються як фізичних, так і юридичних осіб і така справа мала б розглядатись у порядку цивільного судочинства.

Проте аналіз судової практики свідчить, що суди застосовують різний підхід до вирішення питання юрисдикції у такій категорії справ.

Так, Велика Палата Верховного Суду у справі № 359/3373/16-ц, предмет і підстави позову якої є подібними до предмета і підстав у справі, що передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду, виснувала, що в частині позову, пред`явленого до юридичних осіб, про визнання недійсним свідоцтв про право власності, рішень про державну реєстрацію, договорів іпотеки, укладених між юридичними особами, та витребування у них земельної ділянки справу передати на розгляд до господарського суду, а в частині вимог фізичних осіб про визнання недійсним державних актів на право власності, рішень про державну реєстрацію за ними права власності та витребування у них земельних ділянок - розглядати у цивільному судочинстві.

Передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів Касаційного цивільного суду звернула увагу на висновки Великої Палати Верховного Суду у постановах від 30 травня 2018 року у справі № 569/2749/15-ц (провадження № 14-123цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 755/13532/15-ц (провадження № 14-319цс18), від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц (провадження № 14-600цс18), від 16 жовтня 2019 року у справі № 303/2408/16-ц (провадження № 14-361цс19) та інші, де зазначено, що позовні вимоги до кількох відповідачів, серед яких є хоча б одна фізична особа, мають розглядатися в одному провадженні, якщо такі вимоги однорідні, нерозривно пов`язані між собою та від вирішення однієї з них залежить вирішення інших вимог. Розгляд справи в межах одного виду судочинства є більш прогнозованим і відповідає принципу правової визначеності.

Схожі висновки Велика Палата Верховного Суду висловила у постановах від 13 березня 2018 року (провадження № 14-40цс18), від 21 березня 2018 року (провадження № 14-41цс18), від 25 квітня 2018 року (провадження № 14-74цс18), від 30 травня 2018 року (провадження № 14-123цс18), від 14 листопада 2018 року (провадження № 14-258цс18), від 24 квітня 2019 року (провадження № 14-159цс19), від 26 червня 2019 року (провадження № 14-275цс19), від 11 грудня 2019 року (провадження № 14-503цс19) і від них не відступала.

Подібних за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 27 жовтня 2021 року у справі № 127/6686/21 (провадження № 61-12983св21) та Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 квітня 2023 року у справі № 357/8277/19 (провадження № 14-65цс22).

Повертаючи на розгляд цю справу до Касаційного цивільного суду, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що посилання Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду на висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду, не є релевантними до цієї справи, оскільки у зазначених справах стосуються стягнення заборгованості за кредитними договорами. Однак із висновком Великої Палати Верховного Суду не можемо погодитися, адже висновок у справах, на які послався Касаційний цивільний суд як на підставу для передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду, виснувано про доцільність розгляду вимог до кількох відповідачів, серед яких є хоча б одна фізична особа, в одному провадженні, якщо такі вимоги однорідні, нерозривно пов`язані між собою і від вирішення однієї з них залежить вирішення інших вимог.

Таким чином, об`єднання декількох вимог з єдиним предметом спору, пов`язаних між собою підставою виникнення, поданими доказами, є правомірним, і виходячи

з висновків у частині основних та похідних позовних вимог такі справи мали б розглядатись у порядку цивільного чи господарського судочинства залежно

від того, яка вимога, що становить предмет спору, спрямована на відновлення порушеного права і забезпечує повернення земельної ділянки у власність держави, територіальної громади тощо, тобто вирішення спору.

Зокрема, Велика Палата Верховного Суду у постановах від 15 травня 2018 року у справі № 911/4144/16 (провадження № 12-71гс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 911/2034/16 (провадження № 12-303гс18) зазначила, що справи у спорах, що виникають із земельних відносин, у яких беруть участь суб`єкти господарської діяльності, проте предмет спору в яких безпосередньо стосується прав і обов`язків фізичних осіб, підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства. У справі № 911/4144/16 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що доводи суду апеляційної інстанції про те, що власник спірної земельної ділянки (фізична особа) не був зазначений позивачем під час подання позову як відповідач, оскільки спірна земельна ділянка не була виділена в натурі на місцевості й перебувала у володінні та користуванні товариства, не можуть бути підставою для розгляду спору господарськими судами, адже предмет спору безпосередньо стосується прав і обов`язків такої фізичної особи.

У постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 522/3777/17 (провадження № 14-651цс19 за позовом заступника керівника Одеської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до фізичних та юридичних осіб про витребування майна) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що ефективний судовий захист інтересів держави буде можливим за умови розгляду цього спору в межах однієї справи за правилами цивільного судочинства. Такий розгляд відповідає принципу юридичної визначеності, оскільки не допускає роз`єднання позовних вимог про витребування спірних приміщень, що є складовими майна санаторію, залежно від суб`єктного складу учасників спору, а також вплине, зокрема, на ефективність виконання відповідного рішення суду із забезпеченням прав усіх учасників відповідних правовідносин. Крім того, вирішення такого спору за правилами господарського судочинства в частині позовних вимог до юридичних осіб, а за правилами цивільного судочинства - в частині позовних вимог до фізичних осіб, порушуватиме принцип повноти, всебічності й об`єктивності з`ясування обставин справи, оскільки дослідження одного і того ж предмета й тих самих підстав позову здійснюватиметься судами різних юрисдикцій.

До подібних висновків щодо необхідності концентрації процесу для визначення юрисдикційності спору, який щодо того самого об`єкта буде вирішуватися в різних юрисдикціях, що уможливить вирішення спору у судах двох юрисдикцій і порушить принципи правової визначеності, доходила Велика Палата Верховного Суду в своїх останніх постановах: від 04 липня 2023 року у справі № 686/20282/21, провадження № 14-102цс22, і від 03 жовтня 2023 року у справі № 366/203/21, провадження № 14-101цс22.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 квітня 2023 року у справі

№ 357/8277/19 (провадження № 14-65цс22) зазначила, що при визначенні юрисдикції суд прагне запобігти ситуаціям штучного створення преюдиції чи ситуаціям, коли для вирішення одного спору потрібно ініціювати два і більше процесів у судах різних юрисдикцій. Рішення суду має остаточно вирішувати спір по суті та захищати порушене право чи інтерес. Якщо для реалізації рішення суду потрібно ще раз звертатися до іншого суду й отримувати ще одне рішення - це означає, що обраний спосіб захисту (який часто зумовлений обмеженнями, що діють у певній юрисдикції) є неефективним. «Один спір - один процес» - це правило, якого Верховний Суд намагається дотримуватися і забезпечувати його через ухвалені правові висновки щодо юрисдикційності спорів.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи,

у яких хоча б одна зі сторін, як правило, є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними. Визначальною ознакою справи господарської юрисдикції є суть (зміст, характер) спору.

Проте не можна визнати сталою судову практику в цій категорії спорів, зокрема у справах, у яких позивач об`єднав декілька вимог з єдиним предметом спору, пов`язаних між собою підставою виникнення, поданими доказами (основні та похідні позовні вимоги), і предметом доказування у яких, у тому числі,

є незаконність вибуття із власності держави та набуття фізичною особою спірної земельної ділянки.

Залишається невирішеним питання щодо мети розгляду позовних вимог про незаконність набуття фізичною особою земельної ділянки, незаконність затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки

у власність фізичній особі окремо (в межах різних проваджень) від вимог про витребування цієї ж земельної ділянки із чужого незаконного володіння (зокрема, від юридичної особи), тобто розмежування таких вимог і їх розгляд за різними видами судочинства.

Вирішення питань щодо первинних підстав виникнення спірних правовідносин (незаконні накази ГУ Держземагентства) та предмета спору, який становить основну майнову вимогу, дозволяло б вирішити системно питання основних і похідних вимог та належної юрисдикції більшості земельних спорів, у яких первинною підставою незаконного вибуття земельної ділянки з власності держави чи територіальної громади були незаконні рішення органів влади на користь фізичних осіб.

Зокрема, вирішення вимог щодо незаконності набуття фізичною особою (первісним набувачем) у власність земельної ділянки, в тому числі про незаконність затвердження відповідної документації та її надання на підставі рішення органу місцевого самоврядування, безпосередньо впливає на права і обов`язки такої фізичної особи, яка, за умови вирішення спору про витребування (чи повернення) земельної ділянки в останнього набувача без пред`явлення вимог до нього (первісного набувача) нестиме тягар відповідних правових наслідків, проте буде позбавлена можливості доводити правомірність набуття нею у власність землі і обґрунтовувати свої доводи відповідними доказами. Зазначене також стосується і останнього набувача, який у силу процесуальних норм може бути обмежений у можливості у повній мірі доводити правомірність вибуття земельної ділянки із власності держави на користь первісного набувача, оскільки не був учасником цих правовідносин, зокрема у процедурі виділення земельної ділянки, надання її у власність та в оформленні права власності на неї.

Існує очевидна необхідність у формуванні єдиної правозастосовчої практики, що належало до компетенції Великої Палати Верховного Суду як інституції, діяльність якої спрямована на вирішення виключної правової проблеми з метою забезпечення однакового застосування судами норм процесуального права.

Ураховуючи вищенаведене, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду, передаючи цю справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, правильно зазначив, що є підстави для відступу (або конкретизації) від правових висновків (які є релевантними до цієї справи), висловлених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21).

В ухвалі від 07 лютого 2024 року про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду колегія суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду навела як кількісний, так і якісний критерії, що свідчить про наявність виключної правової проблеми.

Вважаємо мотиви, викладені в ухвалі колегії суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07 лютого 2024 року, такими, що містили обґрунтування для прийняття справи до провадження Великої Палати відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 403 ЦПК України, зокрема для вирішення питання юрисдикційності розгляду позовних вимог керівника Павлоградської окружної прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Вербківської територіальної громади про витребування майна в юридичної особи - набувача, яке виникло з правовідносин на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з фізичною особою, та яке поєднане з позовними вимогами про визнання незаконним та скасування наказу ГУ Держгеокадасту Дніпропетровської області, яким затверджено проєкт землеустрою та надано у власність фізичній особі земельну ділянку.

Отже, справу потрібно було прийняти до розгляду Великою Палатою Верховного Суду з підстав, викладених в окремій думці.

Судді С. Ю. Мартєв І. А. Воробйова