16.04.2024 Провадження по справі № 2/940/45/24
Справа № 940/1167/23
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

16 квітня 2024 року Тетіївський районний суд Київської області в складі :

головуючого судді Косович Т.П.

при секретарі Козуб І. С.

з участю адвокатів: Порхун О.П., Столярчука В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тетієві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа виконавчий комітет Тетіївської міської ради, про позбавлення батьківських прав,

встановив:

02.10.2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно його неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посилаючись на те, що відповідач з 2020 року ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по догляду та вихованню дітей, не цікавиться їх життям та здоров`ям, не піклується про їх фізичний та духовний розвиток, не відвідує навчальний заклад, де навчається син, доньку взагалі не бачить, не спілкується з нею, остання від нього відвикла та не сприймає як батька (позовна заява - а.с. 1-4).

15.11.2023 року відповідач ОСОБА_2 надав відзив на позовну заяву, в якому позовних вимог не визнає, посилаючись на те, що до кінця 2021 року він займався виховання дітей, працював, в тому числі і за кордоном, та витрачав зароблені кошти на утримання сім`ї. Після розірвання шлюбу позивачка заборонила йому бачитися з сином, намовляла сина проти батька. Побачитися з донькою ОСОБА_1 взагалі не надавала можливості, в результаті чого він був змушений звертатися до поліції, виконавчого комітету Тетіївської міської ради із заявою про встановлення порядку участі його як батька у вихованні та спілкуванні з донькою ОСОБА_4 , а також до Тетіївського районного суду Київської області з позовом про усунення перешкод в спілкуванні з дитиною та визначення способів такого спілкування. Аліменти на утримання дітей він сплачує, купує їм одяг та взуття, доньці ОСОБА_5 подарував велосипед, сину ОСОБА_6 - плазмовий телевізор (а.с. 46-49).

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Порхун О.П. позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Крім того, позивачка суду пояснила, що відповідач ніколи не спілкувався з сином, доньку востаннє бачив, коли їй було вісім місяців, при цьому перешкод в спілкуванні з дітьми вона не чинила, відповідач до неї з такими проханнями не звертався. За весь період навчання сина в школі батько жодного разу не прийшов на батьківські збори та не поцікавився його навчанням. Аліменти відповідач сплачує.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Столярчук В.М. позовних вимогне визнали, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов. Крім того, відповідач суду пояснив, що бажає бачитися та спілкуватися з дітьми, проте позивачка йому в цьому перешкоджає та налаштовує сина проти нього.

Представник третьої особи виконавчого комітету Тетіївської міської ради Меленчук О.П. позовних вимогне визнав.

Свідок ОСОБА_7 , який працює поліцейським відділення поліції № 3 Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області, суду пояснив, що до відділення поліції надходили виклики від позивачки ОСОБА_1 з приводу того, що відповідач ОСОБА_4 не дає їй можливості забрати дитячі речі з будинку.

Свідок ОСОБА_3 , який є сином сторін, суду пояснив, що з батьком не спілкується та не бажає спілкуватися і надалі, відчуває до нього ненависть. Останній випивав, ним ніколи не цікавився, не прийшов на випускний вечір, грошей йому не дає, подарунків не дарує. Його речі з будинку батько не віддав, віддав лише телевізор. До сестри ОСОБА_5 батько прийшов лише один раз, проте дитину йому не довірили.

Свідок ОСОБА_8 , яка є матір`ю позивачки, суду пояснила, що ОСОБА_1 разом з дітьми проживає разом з нею. Перешкод ОСОБА_4 у спілкуванні з дітьми вони не чинять, він до них сам не приходить, приходив лише коли ОСОБА_5 було два роки, ще один раз бачив її на подвір`ї під час прогулянки та один раз приходив в погану погоду, то донька йому дитини не дала.

Свідок ОСОБА_9 , який є батьком позивачки, суду пояснив, суду пояснила, що ОСОБА_1 разом з дітьми проживає разом з ним. ОСОБА_4 дітьми взагалі не цікавиться, водив сина лише в садочок та приходив в садочок на випускний. Доньку забирав з пологового будинку, а після розлучення він її не бачив, випадково бачив лише в магазині та на два роки подарував велосипед. ОСОБА_6 останній сказав, що він йому не син.

Свідок ОСОБА_10 , яка є сестрою позивачки, суду пояснила, що ОСОБА_4 до доньки ОСОБА_5 не приходить, з сином ОСОБА_6 не вітається. Щоб приходив на день ОСОБА_11 дітей чи дарував подарунки вона не чула. При ній було таке, що ОСОБА_4 прийшов та хотів взяти ОСОБА_5 , проте остання хворіла, був дощ і сестра дитини йому не дала.

Свідок ОСОБА_12 , який є троюрідним братом відповідача, суду пояснив, що коли сторони проживали у шлюбі, то ОСОБА_4 приділяв багато уваги синові, разом їздили на Нову Пошту за телевізором, купляв велосипеди, записував сина на гуртки. Від ОСОБА_13 він чув, що ОСОБА_14 йому дітей не дає, проте він хоче спілкування з ними.

Свідок ОСОБА_15 суду пояснив, що знає сторін, оскільки є сусідом відповідача. Сторони в шлюбі жили гарно, ОСОБА_4 працював, їздив в Чехію на заробітки. Він гарний батько, купив синові велосипед. У них із сином були гарні відносини, але, зі слів ОСОБА_13 , на даний час він дітей не бачить, оскільки йому не дозволяють.

Свідок ОСОБА_16 , що є товаришем відповідача, суду пояснив, що знає їх сім`ю з 2004 року. Якось одного разу вони з ОСОБА_13 пили каву біля магазину та побачили ОСОБА_1 з донькою ОСОБА_5 . Вони підійшли до них, ОСОБА_13 обняв дитину, остання його впізнала, проте ОСОБА_14 почала відбирати дитину та висловлюватись нецензурною лайкою. В той день ОСОБА_13 купив дитині подарунок та пояснив, що дружина йому забороняє спілкуватися з дітьми.

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги необґрунтовані та задоволенню не підлягають, виходячи з такого.

В судовому засіданні встановлено, що сторони у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 27.09.2003 року по 11.10.2021року перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилося двоє дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 7 від 21.10.2022 року (а.с. 8) та копіями свідоцтв про народження дітей серії НОМЕР_1 від 20.09.2006 року, серії НОМЕР_2 від 04.07.2019 року ( а.с. 6, 7).

Згідно пояснень сторін, неповнолітні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживають разом з матір`ю ОСОБА_1 .

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 26.07.2021 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання дітей з усіх видів його доходу в розмірі 1/3 частини, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, починаючи з 20.04.2021 року до повноліття дітей.

Із пояснень позивачки вбачається, що відповідач з 2020 року ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по догляду та вихованню дітей, не цікавиться їх життям та здоров`ям, не піклується про їх фізичний та духовний розвиток, не відвідує навчальний заклад, де навчається син, доньку взагалі не бачить, не спілкується з нею, остання від нього відвикла та не сприймає як батька, при цьому перешкод в спілкуванні з дітьми вона не чинила.

Згідно характеристики Тетіївського ліцею № 3 Тетіївської міської ради, ОСОБА_3 навчався в даному навчальному закладі, за період навчання батько дитини ОСОБА_2 жодного разу не з`являвся на батьківські збори, не брав участі у вихованні сина, його вихованням та навчанням займалась мати ОСОБА_1 (а.с. 30).

Відповідно висновку про комплексну психолого-педагогічну оцінку розвитку особи № ІРЦ-85693/2023/475729 від 28.11.2023 року, складеного КУ «Інклюзивно-ресурсний центр» Тетіївської міської ради Київської області, малолітня ОСОБА_4 проживає разом з мамою, братом, дідусем та бабусею, успішно комунікує з ними. На продемонстроване мамою фото з телефону, де зображений тато ОСОБА_13 , який тримає ОСОБА_17 братика ОСОБА_6 на руках, відсовується, рука обгортає іншу руку, погляд донизу, тіло напружене. На запитання «Хто на фото?» відповідає « ОСОБА_6 і дядько». При цьому, зі слів мами, негативних моментів спілкування між батьком та дитиною не було, ОСОБА_5 його не знає, вона була ще тоді зовсім маленькою коли вони розлучилися (а.с. 106-111).

Відповідно до ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов?язків по вихованню дитини.

Згідно ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа в сім?ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров?я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для матері (батька), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов?язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов?язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов?язками.

В п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто права на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов?язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об?єктивного з?ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

В п.16 зазначеної постанови роз?яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов?язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності , можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків свідомого нехтування ними своїми обов?язками.

В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов?язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема судове рішення має бути побудоване на з?ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання.

У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78). Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

З урахуванням принципу забезпечення «якнайкращих інтересів дитини» суд може застосувати до батька (матері) дитини крайній захід впливу у вигляді позбавлення його (її) батьківських прав у разі непідтримання ними стосунків з дитиною протягом тривалого часу, відсутність у батька (матері) інтересу до її життя, самоусунення від виконання своїх батьківських обов`язків. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 21.07.2021 року у справі № 202/7712/18.

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини (постанова Верховного суду від 06.05.2020 року у справі 753/2025/19).

При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року N 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи батька, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід потрібно як крайню міру впливу для захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків (постанова Верховного суду від 17.06.2021 року у справі № 466/9380/17).

Суд зазначає, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49).

Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Проте, позивачкою не доведено належними та допустимими доказами того, що поведінка відповідача ОСОБА_2 відносно його неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками, тобто, що він систематично та умисно не виконує свої батьківські обов`язки, втратив інтерес до дітей, а всі інші засоби впливу на нього, незважаючи на попередження, виявилися безрезультатними.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_2 проти позбавлення його батьківських праввідносно неповнолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , заперечує та навпаки бажає бачитись, спілкуватись з дітьми.

В 2022 році він звертався до виконавчого комітету Тетіївської міської ради із заявою про встановлення порядку участі його як батька у вихованні та спілкуванні з донькою ОСОБА_4 , рішенням якого № 248 від 18.10.2022 року було встановлено порядок участі батька ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 10 години до 13 години у першу та третю суботу або неділю місяця в присутності мами дитини ОСОБА_1 або бабусі ОСОБА_8 , або старшого брата ОСОБА_3 до 01.12.2022 року, а в подальшому з 10 години до 13 години у першу та третю суботу або неділю місяця без присутності ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 (а.с. 57).

Крім того, із пояснень сторін встановлено, що ОСОБА_2 в 2023 році звернувся до Тетіївського районного суду Київської області з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі у вихованні дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який на даний час судом не розглянуто.

Згідно копії довідки про доходи № 136 від 06.10.2023 року, ОСОБА_2 працює в ДНЗ «Тетіївське професійно-технічне училище», отримує заробітну плату, з якої сплачуються аліменти (а.с. 53).

Відповідно довідки Тетіївського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) № 29766 від 12.10.2023 року станом на 01.10.2023 року ОСОБА_2 заборгованості зі сплати аліментів на утримання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не має (а.с. 54).

Викладені факти свідчать, що ОСОБА_2 інтересу до своїх неповнолітніх дітей не втратив.

Крім того, висновком виконавчого комітету Тетіївської міської ради як органом опіки та піклування, затвердженим рішенням виконавчого комітету Тетіївської міської ради № 317 від 14.12.2023 року, встановлено недоцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно його неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 88-92).

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).

Батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому погіршення особистих стосунків батька і дитини чи батьків самої дитини може мати тимчасовий характер і не є підставою для позбавлення батьківських прав.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його неповнолітніх дітей не забезпечуватиме інтересів самих дітей.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав у даному випадку є передчасним та недоцільним, так як винна поведінка його або свідоме нехтування своїми обов?язками щодо дітей в суді не доведені,останній умисно не ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дітей, до нього раніше не застосовувалися заходи попередження та впливу, він прагне належним чином виконувати свої батьківські обов`язки, повноцінно приймати участь у вихованні дітей,позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, а тому суд в задоволенні позовних вимог про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно його неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відмовляє.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення судового рішення вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. При цьому відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог , інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в задоволенні позову покладаються на позивача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно із ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, які відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При цьому сам факт оплати таких послуг не є обов`язковою передумовою можливості відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, у разі якщо стороною, на користь якої ухвалено рішення суду, подано необхідні докази, які підтверджують надання відповідних послуг щодо розгляду конкретної судової справи (постанова ВС від 28.09.2021 року у справі № 160/12268/19).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

Разом з тим, Верховний Суд у постанові від 11.01.2023 року у справі № 479/475/21, провадження № 61-6583св22 дійшов наступного висновку.

Так, у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі №905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі №922/2685/19 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Верховний Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).

З огляду на зазначене положеннями ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи і наданих послуг та фінансового стану учасників справи.

Подібні правові висновки викладені у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату певного гонорару, в контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи це питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

Як вбачається з додаткової угоди до договору б/н про надання правничої допомоги від 06.10.2023 року, укладеної між ОСОБА_2 та адвокатом Столярчуком В.М., розмір гонорару за послуги адвоката зазначається у фіксованій сумі та складає 7000 гривень.

В якості доказів суду надано копію договору б/н про надання правничої допомоги від 06.10.2023 рокуз додатковою угодою до нього від 06.11.2023 року та заяву про становлення розміру судових витрат від 10.11.2023 року (а.с. 60-63).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Розподіляючи витрати, понесені відповідачем на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування з позивачки таких витрат в заявленому розмірі, адже цей розмір має відповідати критерію розумної необхідності таких витрат та є завищеним, виходячи з ринкових цін на адвокатські послуги.

Визначаючи розмір витрат, які підлягають відшкодуванню, суд враховує те, що справа про позбавлення батьківських прав є справою, у якій вже склалася стала судова практика та яка не потребує додаткового вивчення норм законодавства та правових позицій, характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, а також критерій їх необхідності, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи.

З урахуванням наведеного суд стягує з позивачки на користь відповідача 3000 гривень витрат на професійну правничу допомогу, що відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, необхідних процесуальних дій сторони та часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги у суді.

Керуючись ст.ст. 81, 133, 137, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, ст.ст. 164, 165 СК України суд,

ухвалив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа виконавчий комітет Тетіївської міської ради, про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , зареєстрованої в АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , зареєстрованого в АДРЕСА_1 , - 3000 (три тисячі) гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Дата складення повного рішення: 19 квітня 2024 року.

Суддя: Т.П. Косович