Провадження № 2/761/1688/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2024 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Сіромашенко Н.В.,

при секретарі Дем`янчук С.Р.,

за участі позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачки Токовенко О.В. ,

представника відповідачки Гайдак О.В. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , 3-ті особи: ОСОБА_6 , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буглак Олеся Гурамівна про визнання договору міни недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшов позов ОСОБА_1 , поданий представником, Токовенком Олексієм Володимировичем , до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , 3-ті особи: ОСОБА_6 , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буглак Олеся Гурамівна про визнання договору міни недійсним.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що ОСОБА_1 є власницею 1/3 частки у праві спільної часткової власності квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі Договору дарування 1/3 частини квартири, посвідченого 13 грудня 2002 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 12579. 1/3 частка у праві спільної часткової власності вищезазначеної квартири належить її чоловіку, ОСОБА_6 , на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 06 січня 1994 року за № 3815. 1/3 частка у праві спільної часткової власності даної квартири належала відповідачці-1, згідно Договору дарування частини квартири, посвідченого 27 жовтня 2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ткачуком С.В., зареєстрованого за № 2876.

Позивач, вказує, що наприкінці вересня 2020 року, ОСОБА_4 звернулась до ОСОБА_1 та її чоловіка з пропозицією викупити у неї належну їй частку даної квартири. Однак, письмову заяву про намір обміняти чи продати свою частку квартири ОСОБА_4 не направляла жодному із співвласників квартири. Наприкінці жовтня 2020 року позивачці стало відомо, що ОСОБА_4 відчужила свою 1/3 частку у праві спільної часткової власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом укладання Договору міни від 20 жовтня 2020 року, між нею та ОСОБА_5 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак О.Г. та зареєстрований в реєстрі за № 6244, здійснивши обмін квартири на ноутбук ASUS ROG Strix G15 G512LI-HN, вартістю у 27 544,00 грн, з доплатою у розмірі 610 028,00 грн, тобто, доплата при цьому обміну склала 96% від вартості майна, відповідно до проведеної оцінки у 637 572,00 грн.

Позивач зазначає, що ОСОБА_4 у вказаній квартирі ніколи не проживала, за комунальні послуги не сплачувала, договорів про надання житлово- комунальних послуг з постачальниками не укладала, її речей в квартирі не було.

При цьому, позивач зауважує, що ОСОБА_5 не отримав та не міг при здійсненні вказаного Договору міни отримати у свою власність 1/3 частину квартири, оскільки така «частина» є часткою у праві спільної часткової власності (майнові права), яка не виділена в натурі, та між співвласниками не укладено нотаріально посвідченої згоди щодо володіння та користування спільним майном. За вказаним договором міни фактично були передані майнові права на частку у праві спільної часткової власності, а не саме майно в натурі, що суперечить вимогам ст. 203, 715 ЦК України. ОСОБА_5 не отримав вказане майно, реальних правових наслідків за вказаним правочином не настало.

Спільна часткова власність дає право всім співвласникам розпоряджатися разом спільним майном. Даний договір міни порушує права інших співвласників відносно користування квартирою. Продавець зобов`язаний попередити покупця про всі права третіх осіб на товар, що продається. Обов`язок сторін, укладаючи договір міни, передати товар вільним від прав і претензій третіх осіб.

Позивач вказує, що на момент укладання Договору міни були і є інші зареєстровані співвласники, що суперечить пункту 6 Договору міни про те, що у «відчужуваній частині квартири зареєстрованих осіб немає», які мають переважне право на придбання частки у праві спільної часткової власності. В оспорюваному договорі міни не вказано, яка саме частина квартири підлягала обміну, які конкретні квадратні метри, в якому приміщенні знаходяться; яка частина квартири була звільнена ОСОБА_4 .

Окрім того, позивач зазначає, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на момент оскаржуваного договору міни від 20.10.2020 був неповнолітнім, мав неповну цивільну дієздатність, згода батьків відсутня, а тому вказані обставини суперечать вимогам ч.2 ст. 32, ч.2 ст. 203 ЦК України, а договір міни на підставі ч.2 ст. 222 ЦК України є недійсним.

Щодо інших порушень, допущених при посвідченні нотаріусом договору міни, позивач вказує, що оскаржуваний договір було посвідчено за межами приміщення, яке є робочим місцем нотаріуса Буглак О.Г., що заборонено законодавством без відповідних підстав. При цьому, ОСОБА_5 квартиру не оглядав, стан нерухомого майна, вказаний у договорі міни не відповідає дійсному. Технічний паспорт квартири не відображає частки у праві спільної часткової власності.

Враховуючи викладене, позивач звернулася до суду за захистом своїх прав.

Одночасно з позовною заявою представником позивача подано заяву про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 та заборони будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо квартири АДРЕСА_2 .

В обґрунтування заяви позивач посилається на те, що квартира АДРЕСА_2 належала на праві власності ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 по 1/3 частині кожному. ОСОБА_4 відчужила свою 1/3 частку у праві спільної часткової власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом укладання договору міни від 20 жовтня 2020 року, між нею та ОСОБА_5 . Позивач вважає, що зазначений договір укладений з порушеннями норм чинного законодавства, які є підставами для визнання його недійсним. Невжиття заходів забезпечення позову може утруднити ти зробити неможливим виконання рішення суду в майбутньому у разі задоволення позову.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.10.2022 вищевказана справа надійшла в провадження судді Сіромашенко Н.В.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 10.10.2022 заяву представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Токовенко О.В., про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_6 , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буглак Олеся Гурамівна про визнання договору міни недійсним задоволено. Накладено арешту на квартиру АДРЕСА_2 . Заборонено будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо квартири АДРЕСА_2 .

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 11.10.2022 цивільну справу за зазначеним вище позовом було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та розгляд справи визначено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін.

09.02.2023 через систему «Електронний суд» представником відповідача-1, адвокатом Гайдаком Олександром Володимировичем подано відзив на позовну заяву, згідно якого представник просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначив, що переважне право інших співвласників на придбання частки не існує у випадках її відчуження іншим чином: шляхом укладення договорів міни, дарування, ренти (якщо майно передається безоплатно - ст. 734 ЦК), довічного утримання, спадкового договору або складання заповіту. Оскільки відповідачами укладено договір міни і кожна із сторін отримала у власність майно, то у ОСОБА_4 був відсутній обов`язок повідомляти інших співвласників про укладення правочину з належним їй нерухомим майном та відсутні підстави для визнання спірного правочину удаваним. Відповідач вважає посилання позивача на підзаконний нормативно-правовий акт - Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції 22.02.2012 № 296/5 не коректним, зважаючи на ієрархію нормативно-правових актів.

Також, відповідач вказує, що ОСОБА_5 був зареєстрований як фізична особа-підприємець 03.06.2019 і відповідно з вказаної дати набув повної цивільної дієздатності, тому твердження про те, що правочин було вчинено особою, що не набула повної цивільної дієздатності не відповідає дійсності.

Постанова Верховного Суду від 17.12.2020 у справі № 466/2582/18, на яку посилається позивач, стосується інших обставин справи. Оскаржуваний договір міни посвідчено нотаріусом в межах нотаріального округу, що відповідає вимогам законодавства.

Відповідач вважає, що надані позивачем в якості доказів Акти обстеження квартири не маю доказового значення для предмету спору у даній справі.

Позивачкою не додано до позовної заяви інформацію про запис №38736731 у Державному реєстрі прав на нерухоме майно. Таким чином, не доведено існування саме такого запису, а тому суд не має об`єктивної можливості задовольнити позов в даній частині.

При цьому, відповідач вважає, що позивачем обрано невірний спосіб захисту. Оспорюваний договір не впливає на права та обов`язки позивачки, а позовні вимоги не враховують всіх умов договору, а стосуються лише його частини.

15.02.2023 до суду засобами поштового зв`язку надійшов відзив на позовну заяву відповідача-2, ОСОБА_5 , згідно якого він просив відмовити у задоволені позову. Зазначив, що ОСОБА_1 не надала жодного доказу на підтвердження своїх вимог, обмежуючись викладенням власних суб`єктивних міркувань щодо намірів сторін договору міни. Обома сторонами було виконано саме ті умови, які передбачені договором. Позивач не довела, що воля обох сторін правочину була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що виникли між сторонами в результаті укладення оспорюваного договору або настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені правочином.

Щодо предмету договору, відповідач-2 вказує, що частка у праві спільної часткової власності є самостійним об`єктом цивільних прав, що може бути об`єктом продажу (а відтак і міни) (Постанова Верховного Суду від 10.11.2021 р. у справі № 641/2498/17).

При цьому, додав, що він був зареєстрований як підприємець 2019 року, а відтак набув повної цивільної дієздатності на момент вчинення правочину міни. На думку ОСОБА_5 , немає значення, в якій саме кімнаті було вчинено нотаріальну дію, на зміст і наслідки укладення договору це не впливає.

21.02.2023 до суду на електронну пошту надійшла відповідь позивача, подана представником, адвокатом Токовенко О.В., на відзив ОСОБА_5 . Позивач вважає твердження відповідача-2 необґрунтованими та безпідставними. Зазначає, що суть позову стосується не удаваності, а недійсності договору. Оспорюваний правочин є недійсним, у зв`язку із тим, що пункт 6 Договору міни не виконано й не могло бути виконано. Частка в праві власності у спільному майні не виділена, тому договір не направлений на настання правових наслідків. При укладенні вказаного правочину не відбулося передача майна.

Посилання відповідача-2 на постанову Верховного Суду у справі № 641/2498/17 позивач вважає безпідставним, оскільки вона стосується інших обставин. Також, повідомляє, що законодавством заборонено нотаріусу, без відповідних підстав, здійснювати нотаріальну діяльність за межами приміщення, яке є робочим місцем нотаріуса.

23.02.2023 до суду засобами поштового зв`язку надійшла відповідь позивача, подана представником, адвокатом Токовенко О.В., на відзив ОСОБА_4 . Позивач вважає твердження відповідача-1 необґрунтованими та безпідставними. Вказує, що за договором міни було передано право власності на 1/3 частку у праві спільної часткової власності, а не майно в натурі. Позивачка не обґрунтовує свою позовну заяву про визнання договору недійсним, порушенням її переважного права, як вказує представник ОСОБА_4 . Позивач наголошує на відмінності підстав та позовних вимог заявлених у даній справі та у справі № 761/36779/20. При цьому, позивач вважає, що ОСОБА_5 на час вчинення правочину мав неповну цивільну дієздатність, інформація щодо надання згоди на вчинення правочину від батьків відсутня. Нотаріальну дію здійснено за межами приміщення, яке є робочим місцем нотаріуса. На підтвердження своїх вимог про скасування запису, позивачем надано Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

01.03.2023 до суду надійшли заперечення представника відповідача-1, адвоката Гайдака О.В., на відповідь на відзив. Представник вказує на суперечливість поведінки позивача, яка визнає з одного боку своє право на 1/3 частини квартири та заперечує його наявність у відповідача. При відчуженні частини квартири у власність переходить саме частині квартири, а не лише частка у праві спільної часткової власності. Представник просив врахувати обставини встановлені у рішенні суду по справі № 761/36779/20.

31.03.2023 до суду через систему «Електронний суд» надійшло клопотання представника позивача, адвоката Токовенко О.В. про поновлення строку на подання доказів в обґрунтування позовних вимог. Представник просив долучити до матеріалів справи: копію свідоцтва про право власності на нерухоме майно; копію технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_2 , оформлений 15.03.2023; копію ордеру на житлове приміщення, виданого 13.12.1943; копію витягу з Рішення Виконавчого комітету Ленінської районної Ради народних депутатів м. Києва від 11.03.1991 № 169; копію позовної заяви ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення, визначення порядку користування жилим приміщенням від 21.02.2021; копію технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_2 , оформлений 22.10.2020; витяг з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 228756509 від 20.10.2020.

14.04.2023 через систему «Електронний суд» до суду надійшло клопотання представника позивача, адвоката Токовенко О.В. про витребування доказів. Представник позивача просив витребувати у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Буглак-Куцевол Олесі Гурамівни належним чином завірені копії документів, які стали підставою для відчуження ОСОБА_4 належній їй частки у праві спільної часткової власності.

01.09.2023 ОСОБА_1 подала до суду клопотання про визнання явки в судове засідання ОСОБА_4 та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Буглак Олесі Гурамівни обов`язковою.

08.11.2023 через систему «Електронний суд» до суду надійшло клопотання представника позивача, адвоката Токовенко О.В. про визнання явки в судове засідання відповідача-2, ОСОБА_5 - обов`язковою.

Протокольною ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 21.02.2024 відмовлено у задоволенні клопотань представника позивача, адвоката Токовенко О.В. про долучення доказів, витребування доказів та клопотань про визнання явки відповідачів і третьої особи в судове засідання - обов`язковою.

В судовому засіданні, 21.02.2024 позивач та її представник просили позов задовольнити.

Представник відповідача-1, адвокат Гайдак О.В. заперечував проти задоволення позовних вимог.

Відповідачі по справі та треті особи в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином.

Третя особа, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буглак-Куцевол Олеся Гурамівна в судове засідання не з`явилася, надіслала заяву в якій просила розглянути справу без її участі.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

За таких обставин, з урахуванням положень ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, що не з`явилися в судове засідання.

Дослідивши матеріали справи, надані докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач, ОСОБА_1 є власницею 1/3 частини квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі Договору дарування 1/3 частини квартири, посвідченого 13 грудня 2002 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою Є.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 12579.

1/3 вищезазначеної квартири належить чоловіку позивачки, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 06 січня 1994 року за № 3815.

1/3 частина даної квартири належала ОСОБА_4 , згідно Договору дарування частини квартири, посвідченого 27 жовтня 2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ткачуком С.В., зареєстрованого за № 2876.

Наприкінці вересня 2020 року, ОСОБА_4 звернулась до ОСОБА_1 та її чоловіка з пропозицією викупити у неї належну їй частку даної квартири, на яку заявниця у відповідь запропонувала надати їм з чоловіком письмові пропозиції щодо цінової вартості та умов придбання зазначеної частки відповідно до норм чинного законодавства.

Пізніше позивачці стало відомо, що ОСОБА_4 відчужила свою 1/3 частки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю у 637 572 (шістсот тридцять сім тисяч п`ятсот сімдесят дві) гривні 00 копійок, шляхом оформлення договору міни від 20 жовтня 2020 року, який укладено між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак О.Г. та зареєстрований в реєстрі за № 6244,

Відповідно до договору міни, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 сторони домовились обміняти належне їм на праві власності майно. Зокрема, відповідно до п.1 даного Договору, ОСОБА_4 обміняла належну їй на праві приватної власності 1/3 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 637575 (шістсот тридцять сім тисяч п`ятсот сімдесят п`ять) гривень 00 копійок, на належний на праві приватної власності ОСОБА_5 ноутбук ASUS ROG Strix G15 G512LI-HN, вартістю у 27544 (двадцять сім тисяч п`ятсот сорок чотири) гривні 00 копійок, з доплатою у 610 028 (шістсот десять тисяч двадцять вісім) гривень 00 копійок.

Позивачка вважає даний договір міни є недійсним, у зв`язку із тим, що пункт 6 Договору міни не виконано. Частка в праві власності у спільному майні не виділена, а договір не направлений на настання правових наслідків. При укладенні вказаного правочину не відбулося фактична передача майна.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно вимог статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вимогами статей 202, 203 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю (ч. 1 ст. 41 Конституції України).

Частиною 1 ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом (ч. 4 ст. 13 Конституції України).

Так, ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно із законом України №475/97-ВР від 17.07.97 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплений принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном і закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦКУкраїни).

Позбавлення або обмеження права власності, а також втручання у здійснення права власності можливе лише на підставах, передбачених законом.

Відповідно до п.34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений.

Судом встанволено, що 1/3 частина квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належала ОСОБА_4 , згідно Договору дарування частини квартири, посвідченого 27 жовтня 2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ткачуком С.В., зареєстрованого за № 2876. А відтак, відповідач-1 мала передбачене законодавством України правом, розпорядитися вказаним майном.

Відповідно до статей 626, 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтями 715, 716 ЦК України встановлено, що за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості. Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов`язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом. Договором може бути встановлений обмін майна на роботи (послуги). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору міни. До договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, договір контрактації або інші договори, елементи яких містяться в договорі міни, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

А відтак, договір міни містить у собі складові інших правочинів, але ключовим моментом, що відрізняє його від інших договорів є саме обмін одного товару (майна) та інший товар (майно). За наслідком укладення вказаного правочину сторони отримують у власність одне майно, натомість передаючи інше. Договір міни, є відплатним, оскільки передбачає надання зустрічного задоволення за переданий у власність товар. Однак, особливість договору міни полягає в характері зустрічного задоволення. Оплата за переданий у власність товар здійснюється у вигляді передачі іншого товару, виконання робіт чи надання послуг. У сторін договору міни виникає взаємний двосторонній обов`язок, та відповідне йому право вимоги, передати саме майно, при цьому компенсація різниці вартості майна не є обов`язковою умовою такого договору і залежить виключно від волевиявлення сторін угоди.

Велика Палата Верховного Суду по справі № 367/6231/16-ц у постанові від 15.01.2020 дійшла висновку, що частка у праві спільної часткової власності є самостійним об`єктом цивільних прав, яка може бути об`єктом продажу, а вітак і передметом договору міни.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 обміняли належне їм на праві власності майно, зокрема: право приватної власності 1/3 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 на ноутбук ASUS ROG Strix G15 G512LI-HN, з доплатою у 610 028 (шістсот десять тисяч двадцять вісім) гривень 00 копійок.

Посилання позивача на неможливість отримання у власність 1/3 частину квартири за договором міни та відсутність правових наслідків правочину, суд оцінює критично, оскільки оспорюваний правочин не суперечить вимогам законодавства, а факт його укладення підтверджується матеріалами справи. Не виділення частки квартири в натурі, на думку суду, не є підставо для визнання правочину недійним.

Також, суд приймає доводи відповідачів про те, що ОСОБА_5 був зареєстрований як фізична особа-підприємець з 03.06.2019, а тому набув повної цивільної дієздатності та міг вчиняти оспорюваний правочин.

Постанова Верховного Суду від 17.12.2020 у справі № 466/2582/18, на яку посилається позивач, стосується інших обставин справи. Оспорюваний договір міни посвідчено нотаріусом в межах нотаріального округу, що на думку суду, відповідає вимогам законодавства, та не може бути підставою для визнання договору недійсним.

А відтак, судом не встанволено підстав для визнання договором міни укладеного 20.10.2020 між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 недісним.

При цьому, суд враховує обставини встановлені у постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року у справі № 761/36779/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_6 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буглак Олеся Гурамівна, про визнання договору міни удаваним та переведення прав та обов`язків покупця.

Так, колегія суддів Верховного Суду звернула увагу на те, що власник майна має право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном. Водночас, якщо законодавством передбачено переважне право інших осіб на купівлю певного майна, то власник майна, який вчинив правочин міни, чи особа, яка обміняла майно незначної вартості, на майно, яке має значну вартість, з доплатою 96 % вартості всієї частки, мають довести розумні мотиви такого правочину. За відсутності таких мотивів правочин може бути визнаний судом удаваним.

Враховуючи зазначені позивачем обставинах, та позицію Верховного Суду, суд вважає, що визнання договору міни від 20.10.2020 удаваним та переведення прав та обов`язків покупця, у даному випадку є належним способом захисту.

Принцип процесуальної економії передбачає, що суд має ефективно захистити право, унеможлививши повторний позов. Обрання позивачем неналежного способу захисту права є самостійною підставою для відмови в позові. Такий висновок неодноразово робила Велика Палата Верховного Суду, висновки якої підлягають застосуванню судами.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

За змістом статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно положень ст.ст. 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, Верховний Суд 23.10.2019 прийняв постанову у справі № 917/1307/18, якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності.

Частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, з огляду на вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, не доведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , 3ті особи: ОСОБА_6 , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буглак Олеся Гурамівна про визнання договору міни недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: