Номер провадження: 22-ц/813/217/24
Головуючий у першій інстанції Мирончук Н.В.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Сегеди С.М.,

при секретарі судового засідання Нечитайло А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 серпня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: управління державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним, витребування автомобіля із чужого незаконного володіння та стягнення грошової компенсації вартості частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про розподіл майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

30 вересня 2014 року до Малиновського районного суду м. Одеси звернулась ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним, витребування автомобіля із чужого незаконного володіння та стягнення грошової компенсації вартості частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль. В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що з 22 вересня 2001 року до 05 березня 2012 року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_1 . В період шлюбу подружжям було придбано: автомобіль марки «Toyota Corolla», 2000 року випуску. 05 березня 2012 року, рішенням Приморського районного суду м. Одеси шлюб між ними було розірвано. Вказане рішення набрало законної сили 03.07.2012 року, але згоди щодо поділу спільного сумісного майна сторонами не досягнуто, а відповідачем без погодження з нею було відчужено спільний автомобіль (т.1, а.с.2-4).

03 грудня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя (т.1, а.с.26-30, а.с.145-147).

28 грудня 2015 року рішенням Малиновського районного суду м. Одеси позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля «Toyota Corolla», 2000 року випуску, укладений 19 серпня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 через ТОВ «Техно-Тест». Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль «Toyota Corolla», 2000 року випуску в сумі 59 905 грн. Стягнуто з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 6034,04 грн в рівних частках на користь ОСОБА_2 по 3017,02 грн з кожного. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Виділено ОСОБА_1 спільно нажите майно, а саме: кухонний комбайн «МULINEKS», мікрохвильову піч «SATURN», праску «ВOSН», всього на суму 750 грн. Виділено ОСОБА_2 спільно нажите майно, а саме: пилосос миючий «ТОМАS ТТ». Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію різниці вартості частки спільного сумісного майна подружжя в розмірі 1066,55 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 307,93 грн (т.2, а.с.50-56).

25 серпня 2016 року ухвалою Апеляційного суду Одеської області апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відхилено. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 грудня 2015 року залишено без змін (т.2, а.с.188-193).

07 червня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційні скарги ОСОБА_3 , ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 25 серпня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (т.3, а.с.159-162).

26 серпня 2020 року рішенням Малиновського районного суду м. Одеси позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль «Toyota Corolla», 2000 року випуску в сумі 59 905 грн. А також стягнуто з відповідача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу, у розмірі 10 тис. грн. Стягнуто з відповідача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , половину суми витрат на проведення судової автотоварознавчої експертизи у розмірі 368,64 грн. Стягнуто з відповідача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 частину суми сплаченого судового збору у розмірі 515,40 грн. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про розподіл майна подружжя задоволено частково. Виділено ОСОБА_1 спільно нажите майно, а саме: кухонний комбайн «МULINEKS»; мікрохвильову піч «SATURN», праску «ВOSН», всього на суму 750 грн. Виділено ОСОБА_2 спільно нажите майно, а саме: пилосос миючий «ТОМАS ТТ» вартістю 2833,10 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію різниці вартості частки спільного сумісного майна подружжя в розмірі 1041,55 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 частину суми сплаченого судового збору у розмірі 35 гривень 83 коп (т.4, а.с.207-216).

28 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 серпня 2020 року. Апелянт не погоджується з оскаржуваним рішенням, вважає його необґрунтованим та незаконним. З огляду на вказане в апеляційній скарзі апелянт просить суд скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 серпня 2020 року, відмовити ОСОБА_2 у задоволенні первісного позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності на момент звернення до суду за захистом, постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 , а саме: визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 земельної ділянки, стягнути на користь ОСОБА_1 1/2 вартості спільного майна подружжя, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти, які було стягнуто на користь ОСОБА_2 , стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати за подання зустрічного позову, апеляційної та касаційної скарги (т. 5, а.с.19-30).

15 лютого 2021 року ухвалою Одеського апеляційного суду (головуюча суддя Ващенко Л.Г.) відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду (т. 5, а.с.51).

20 липня 2021 року рішенням Вищої ради правосуддя №1612/0/15-21 ОСОБА_6 звільнено з посади судді Одеського апеляційного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільну справу було розподілено колегії суддів в складі: головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20.09.2021 справа була прийнята до провадження та призначена до розгляду.

19.03.2021 канцелярією Одеського апеляційного суду зареєстровано відзив на апеляційну скаргу, поданий ОСОБА_2 , в якому вона просить залишити без задоволення апеляційну скаргу. В обґрунтування свого відзиву ОСОБА_2 зазначає, що позовні вимоги були доповнені вимогами про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного майна, що спростовує посилання апелянта на зміну предмета та підстав позову. Спірний автомобіль був придбаний під час перебування сторін в зареєстрованому шлюбі. ОСОБА_1 не надав до суду належних доказів на підтвердження придбання спірного автомобіля за особисті кошти. Доводи апелянта щодо пропуску строку позовної давності є необґрунтованими, оскільки відповідачем не надано до суду доказів, які б вказували, що право власності позивачки як співвласника спільного майна порушувалось, а зібрані матеріали справи спростовують дані доводи, оскільки автомобіль було відчужено 19.08.2014, тобто лише за один місяць до моменту звернення з первісним позовом до суду (30.09.2014). Посилання апелянта щодо розподілу земельної ділянки є необгрунтованими, адже земельна ділянка належить ОСОБА_2 на підставі державного акту від 19.06.2012 на підставі рішення Красносільської сільської ради Комінтернівського району Одеської області від 13.07.2011 про передачу безкоштовно у власність ОСОБА_2 земельної ділянки загальною площею 0,8 га. Відповідно до п. 5 ст. 57 СК України в редакції, на момент видачі державного акту, вказана земельна ділянка є особистою приватною власністю дружини, чоловіка(т. 5, а.с. 70-73).

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 10, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці та тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило затягування розгляду справи по незалежним від суду причинам.

В судовому засіданні представник апелянта - ОСОБА_7 просила задовольнити апеляційну скаргу. Представник ОСОБА_2 ОСОБА_8 заперечував щодо задоволення апеляційної скарги.

Інші учасники провадження не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлялися належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників провадження, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що посилання позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 на те, що під час шлюбу 23.07.2008 було ним особисто придбано автомобіль «Toyota Corolla», 2000 року випуску, оскільки гроші на придбання цього автомобілю йому подарували: його дядько, його двоюрідний брат, його сестра ОСОБА_4 та його батько ОСОБА_9 і його мати: ОСОБА_10 , а тому, це його особисті кошти та автомобіль «Toyota Corolla» є його особистою приватною власністю є необгрунтованими, оскільки позивачем за зустрічним позовом не надано суду належних доказів на підтвердження придбання спірного автомобіля за особисті кошти. Також, і в матеріалах справи відсутні інші докази, які б вказували, що спірний автомобіль є особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

Верховний суд України в своїй ухвалі від 07.06.2017, розглянувши зазначену справу за касаційними скаргами ОСОБА_3 , ОСОБА_1 вказав, що суди попередніх інстанцій правильно встановили, що спірний автомобіль на момент набуття під час перебування у шлюбі був спільною сумісною власністю подружжя. Тому, суд дійшов висновку, що вказаний транспортний засіб автомобіль «Toyota Corolla», 2000 року випуску, було придбано подружжям під час перебування у шлюбі та є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а тому, у відповідності до положень ст. 60, 63 СК України, як ОСОБА_2 , так і ОСОБА_1 , мають рівні права на володіння, користування та розпорядження цим транспортним засобом.

ОСОБА_1 користувався до 2013 року автомобілем «Toyota Corolla» з державним номером НОМЕР_1 . Після здійснення реєстрації цього автомобілю на ОСОБА_3 , а після ОСОБА_3 на ОСОБА_4 , у зв`язку з чим було змінено державний номер на НОМЕР_2 , ОСОБА_1 продовжує користуватись тим же автомобілем.

Позовні вимоги ОСОБА_2 про витребування автомобіля «Toyota Corolla», 2000 року випуску, повернення його відповідачу ОСОБА_1 , а також і вимога про скасування реєстрації спірного автомобіля за ОСОБА_4 та відновлення реєстрації права власності на автомобіль за відповідачем ОСОБА_1 , не підлягають задоволенню, оскільки віндикаційний позов та позов про скасування державної реєстрації автомобіля ОСОБА_2 подано в інтересах відповідача ОСОБА_1 , який заперечує проти його задоволення з підстав відсутності спору з цих питань.

Оскільки ОСОБА_1 здійснив відчуження автомобіля «Toyota Corolla» на свій розсуд проти волі іншого з подружжя, то таке майно або його вартість враховується при поділі і цього буде достатньо без визнання договору купівлі-продажу від 19 серпня 2014 року недійсним.

Доводи ОСОБА_1 про необхідність включення в обсяг спільного майна подружжя дивану «Фьорд» та двох крісел у шкірі, суд вважав безпідставними, оскільки ОСОБА_1 не надано до суду доказів коли саме, ким та де було придбано ці меблі та яка їх вартість.

Твердження відповідача та його представника про початок перебігу строку позовної давності з липня 2011 року є необґрунтованим та відповідачем не надано до суду доказів, які б вказували, що право власності позивачки, як співвласника спільного майна порушувалися, а зібрані матеріали справи навпаки спростовують дані доводи, оскільки автомобіль ОСОБА_1 було відчужено 19.08.2014, тобто лише за один місяць до моменту звернення з первісним позовом до суду 30.09.2014. Також, і Верховний суд України в своїй ухвалі від 07.06.2017, розглянувши зазначену справу за касаційними скаргами ОСОБА_3 , ОСОБА_1 не вказав про наявність підстав для відмови в задоволенні первісного позову у зв`язку з пропущенням строків звернення до суду.

Позивачка набула права власності на спірну земельну ділянку 19 червня 2012 року з моменту державної реєстрації права власності. Оскільки, право власності на приватизовану земельну ділянку ОСОБА_2 виникло з часу її державної реєстрації 19 червня 2012 року, то така земельна ділянка, згідно з положеннями п. 5 ст. 57 СК (в редакції Закону № 4766-VI від 17.05.2012, чинний з 13.06.2012), є її особистою приватною власністю одержаною громадянином безоплатно із земельного фонду України.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Щодо вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля та витребування автомобіля з чужого незаконного володіння

Як вбачається з матеріалів справи 22 вересня 2001 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 22.09.2001, виданим міським відділом реєстрації актів громадянського стану Одеського обласного управління юстиції (т.1, а.с.5).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05.03.2012 (справа №2/1522/12881/11) шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано (т. 1, а.с. 6). Рішення набрало законної сили 03.07.2012 (Ухвала Апеляційного суду Одеської області від 03.07.2012, справа №22ц/1590/6721/12) (т.1, а.с. 7).

23.07.2008 сторонами у шлюбі був придбаний автомобіль «Toyota Corolla», 2000 року випуску, кузов № НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, серії НОМЕР_4 . Автомобіль був зареєстрований ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 8).

На підставі довідки-рахунку від 19 серпня 2014 року №721495 та заяви ОСОБА_3 від 26.08.2014 ВРЕР ДАІ УМВС України в Одеській області, автомобіль «Toyota Corolla», 2000 року випуску, кузов № НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_1 перереєстровано з ОСОБА_1 на ОСОБА_3 (т. 1, а.с. 72, 76-78).

17 жовтня 2014 року на підставі довідки-рахунку від 10 жовтня 2014 року № 721681 та заяви ОСОБА_4 від 17 жовтня 2014 року вищезазначений автомобіль було перереєстровано на ім`я ОСОБА_4 (т. 1, а.с. 72-75).

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

Отже, положеннями сімейного законодавства встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Матеріали цивільної справи не містять жодних належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження придбання спірного автомобілю за особисті кошти ОСОБА_1 . Тому, оскільки презумпція спільності права власності подружжя на автомобіль не була спростована в ході розгляду справи, апеляційний суд відхиляє відповідні доводи апеляційної скарги.

Як роз`яснив КЦС ВС в своїй постанові від 30.01.2019 в справі № 158/2229/16 «…поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи; вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб; у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі».

Тобто, в тому разі, якщо один з подружжя здійснив відчуження спільного майна без згоди іншого з подружжя, останній має право на компенсацію 1/2 частини вартості майна, на що правильно звернув увагу суд першої інстанції.

Разом з тим, апеляційний суд зауважує, що відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин (постанова ВП ВС від 08.06.2021 року, справа № 662/397/15-ц).

Позивачка просила суд стягнути з відповідача на її користь саме компенсацію вартості 1/2 частини автомобілю та саме такий спосіб захисту своїх прав вважала найбільш ефективним для себе (зокрема, вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобілю заявлені з мотивів стягнення з відповідача компенсації вартості авто), однак суд першої інстанції лише зазначив, що стягнення компенсації вартості автомобіля буде достатньо без визнання договору купівлі-продажу недійсним та не вмотивував своє рішення в цій частині. Тому, з врахуванням вище викладеного та в контексті доводів апеляційної скарги, апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції в частині та відмовляє в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, оскільки такий спосіб захисту не відповідає специфіці спірних правовідносин та не може ефективно відновити обсяг порушених прав. При цьому слід враховувати, що стороні належить право на 1/2 частину майна, яке було відчужено третім особам, а тому належним способом захисту є не визнання правочину недійсним та витребовування майна, а стягнення компенсації незаконно відчужену частку.

Щодо ринкової вартості автомобіля. Відповідно до висновку судової автотоварознавчої експертизи № 3280 про визначення ринкової вартості КТС, виконаного 07 вересня 2015 року Одеським науково-дослідницьким інститутом судових експертиз на виконання ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 21.05.2015 в цій справі, середня ринкова вартість автомобіля «Toyota Corolla», 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 становить 119 810 грн. В експертному висновку наявна інформація про те, що експерт повідомлений про кримінальну відповідальність відповідно до ст. 384 КК України (т. 1, а.с. 219-221). Експертна оцінка проводилась без огляду транспортного засобу.

Заперечуючи щодо експертного висновку ОСОБА_1 подав до суду «Експертний висновок № УТЭ-351» від 25.03.2019, згідно до якого, головний фахівець Одеської регіональної торгово-промислової палати, який має свідоцтво оцінювача, надав висновок, що станом на 25.03.2019 вартість автомобілю складає 102 882 грн. Відповідно до висновку пробіг авто складає 177 тис. км, однак не вказано чи оглядався сам транспортний засіб при цьому. Відомостей про обізнаність експерта про кримінальну відповідальність відповідно до ст. 384 КК України вказаний висновок не містить (т. 4, а.с.21-22).

Відповідно до ч. 5 ст. 106 ЦПК України у висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

За ч. 6 цієї статті експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду.

Оскільки у висновку експерта, який надав до суду відповідач, не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та те, що висновок підготовлено для подання до суду, такий доказ не відповідає вимогам, встановленим ст.ст. 76-81 ЦПК України. Вказаний висновок узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду в постанові від 18.12.2019 в справі № 522/1029/18.

Тому апеляційний суд відхиляє відповідні доводи апеляційної скарги. При цьому, апеляційний суд зауважує, що провадження в справі розпочате в 2014 році, висновок експерта на виконання ухвали суду був наданий 07.09.2015, відповідач надав висновок про вартість авто 25.03.2019, тобто майже через 4 роки. Разом з тим, впродовж цього часу автомобіль міг знаходитися в користуванні та регулярній експлуатації, що беззаперечно впливає на ринкову вартість транспортного засобу в бік її зменшення. Однак, позивачка звернулася до суду ще в вересні 2014 року та справедливо має право очікувати відшкодування на її користь вартості автомобіля станом на момент звернення до суду з відповідним позовом.

Щодо уточнення, доповнення позовних вимог. Апеляційний суд звертає увагу на те, що під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Слід зазначити, що правові підстави позову - це зазначена у позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Отже зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки у разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом. Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 та у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 922/2575/19.

Необхідність у зміні предмету позову може виникати тоді, коли початкові вимоги позивача не будуть забезпечувати чи не в повній мірі забезпечать позивачу захист його порушених прав та інтересів.

Зміна предмету позову можлива, зокрема у такі способи: 1) заміна одних позовних вимог іншими; 2) доповнення позовних вимог новими; 3) вилучення деяких із позовних вимог; 4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин.

За обставинами даної справи позивач звернулась до суду з позовом про стягнення компенсації вартості 1/2 частини спірного автомобілю. Разом з тим, в ході розгляду справи було встановлено, що автомобіль був відчужений ОСОБА_1 на користь третьої особи в зв`язку з чим позивачка ОСОБА_2 подала до суду заяву, в якій просила визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля. Тобто, фактично позивач доповнила свої позовні вимоги в зв`язку з появою нових фактичних обставин, які мають значення для справи, при цьому також були збережені обставини та вимоги, на які позивач посилалась при первісній подачі позову. Крім того, в зв`язку зі зміною складу суду розгляд цивільної справи розпочався спочатку, а заяву про уточнення позовних вимог позивачка подала до прийняття справи до провадження новим складом суду. Тому апеляційний суд відхиляє доводи апелянта в цій частині.

Щодо порушення строку позовної давності

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які підтверджували б заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. А визначальним у вирішенні питання про початок перебігу позовної давності є день, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (постанова КЦС ВС від 08.10.2021 в справі № 753/18448/17).

В даній справі позивачка звернулася до суду з позовом про стягнення компенсації вартості 1/2 частини автомобілю 30.09.2014. При цьому, як слушно зауважив суд першої інстанції, перереєстрація транспортного засобу на користь третьої особи була вчинена 26.08.2014. На підтвердження обставин, які б свідчили, що позивачка за первісним позовом була обізнана про порушення її прав та підтверджували точний період, в який позивачка могла дізнатися про таке порушення відповідач доказів до суду не надав, а лише висловлював припущення щодо цього, які спростовуються матеріалами справи. Тому апеляційний суд відхиляє відповідні доводи апеляційної скарги.

Щодо вимог про поділ земельної ділянки

21.09.2006 ОСОБА_2 подала до Красносільської сільської ради заяву про виділення їй земельної ділянки в с. Красносілка для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд (т. 2, а.с. 4).

16.01.2009 головою Красносільської сільської ради наданий висновок про можливість передання у власність ОСОБА_2 земельної ділянки в розмірі 0,080 га для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 (т. 2, а.с. 6).

Рішенням Красносільської сільської ради Комінтернівського району Одеської області від 13 липня 2011 року № 140-VI ОСОБА_2 було передано безкоштовно у власність земельну ділянку загальною площею 0,0800 га, в т.ч. по угіддях: 0,0800 га ріллі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), із земель житлової та громадської забудови, що не надані у власність та користування та перебувають у запасі Красносільської сільської ради Комінтернівського району Одеської області (у межах с. Красносілка).

Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯП № 7860073 від 19 червня 2012 року ОСОБА_2 належить земельна ділянка, загальною площею 0,0800 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (т. 1, а.с. 44).

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України в діючій редакції особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Відповідно до ч. 5 ст. 61 СК, положення якої діяли з 08.02.2011 та до 13.06.2012, приватизована чи набута безоплатно одним з подружжя у цей період, земельна ділянка із земельного фонду, вважалася об`єктом права спільної сумісної власності.

Разом з тим, як правильно звернув увагу суд першої інстанції, право власності на спірну земельну ділянку було зареєстроване за ОСОБА_2 у встановленому законом порядку 19.06.2012, коли діяла редакція Сімейного Кодексу України, відповідно до якої приватизована земельна ділянка є приватною власністю дружини/чоловіка.

Як вбачається з матеріалів справи, процедура приватизації земельної ділянки розпочалась в 2006 році, тобто до введення в дію положень СК України, за якими приватизована земельна ділянка входила до спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Отже, оскільки відповідно до положень законодавства, діючого на момент набуття права власності на земельну ділянку, приватизована земельна ділянка є приватною власністю чоловіка/дружини, апеляційний суд відхиляє відповідні доводи апелянта.

Щодо позовних вимог про поділ майна: дивану «Фьорд» та двох крісел у шкірі. В матеріалах справи міститься довідка б/н від 12.04.2012, видана СПД ОСОБА_11 , відповідно до якої придбано 07.12.2004 комплект меблів - диван та два крісла подружньою парою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на суму 17500 грн (т.1. а.с. 45). В матеріалах справи міститься фотокопія оголошень про продаж в Інтернеті м`яких меблів на суму 30000 грн (т. 2, а.с. 18-19). Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що надані стороною відповідача довідка та фотокопія оголошень не є належними доказами на підтвердження того, що зазначені меблі були фактично придбані сторонами, в тому числі спільно, а наданий гарантійний талон № 13/3-1м на диван «Фьорд» 3р+1+1, виданий салоном - магазином «Гранд» 13 березня 2005 року, спростовує придбання комплекту меблів у СПД ОСОБА_11 , оскільки в ньому зазначено іншого отримувача майна та іншого продавця (т. 1, а.с. 46). Доказів на спростування вказаних висновків апелянтом надано не було. Доводи апеляційної скарги в цій частині зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та не містять обґрунтованих спростувань.

Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Таким чином, враховуючи вище встановлені обставини справи, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України скасовує оскаржуване рішення в частині позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу автомобілю недійсним та відмовляє в задоволенні цих позовних вимог. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишається без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 серпня 2020 року скасувати в частині визнання договору купівлі-продажу автомобілю недійсним та в цій частині ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

М.М. Драгомерецький

С.М. Сегеда

Повний текст постанови складений 10 квітня 2024 року

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк