Номер провадження: 22-ц/813/2053/24
Справа № 521/3802/16-ц
Головуючий у першій інстанції Маркарова С. В.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.04.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.

суддів: Кострицького В.В., Коновалової В.А.

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 11 липня 2023 року

у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа: Департамент міського господарства Одеської міської ради про зобов`язання вчинити певні дії, визнання приватизації недійсною, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло,

встановив:

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаною вище заявою, в якій просив визнати виконавчий лист №521/3802/16-ц, виданий Малиновським районним судом м. Одеси 05 березня 2018 року, за яким його зобов`язано знести дві поза квартирні перегородки, встановлені у поза квартирному коридорі (галереї) на другому поверсі будинку № 3 напроти квартири АДРЕСА_1 .

Вимоги заяви обґрунтовані такими обставинами.

В провадженні суду перебувала вказана вище цивільна справа за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 28 березня 2017 року вказаний вище позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано частково недійсним розпорядження про приватизацію №187933 від 21 квітня 2005 року, видане Управлінням житлово комунального господарства Одеської міської ради, свідоцтво про право власності на житло від 21 квітня 2005 року № 187933, зареєстроване і записане в реєстрову книгу за №3-22406. В решті позову відмовлено. Вирішено питання стосовно судового збору.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 07 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 задоволено частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 березня 2017 року скасовано, та ухвалено нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа: Департамент міського господарства Одеської міської ради задоволено.

Визнано частково недійсним розпорядження про приватизацію №187933 від 21 квітня 2005 року та свідоцтво про право власності на житло від 21 квітня 2005 року № 187933, зареєстроване і записане в реєстрову книгу за № 3-22406, виданого Управлінням житлово комунального господарства Одеської міської ради в частині включення приміщення веранди, площею 3,2 кв.м. та 3,9 кв.м до загальної площі квартири АДРЕСА_2 при проведенні приватизації вказаної квартири.

Зобов`язано ОСОБА_1 знести дві поза квартирні перегородки, встановлені у поза квартирному коридорі (галереї) на другому поверсі будинку № 3 напроти квартири АДРЕСА_1 .

Вирішено питання стосовно судових витрат.

Постановою Верховного суду від 18 грудня 2019 року, касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Одеської області від 07 лютого 2018 року залишено без змін, та поновлено її виконання.

05 березня 2018 року Малиновським районним судом м. Одеси видано виконавчий лист №521/3802/16-ц, за яким 22 березня 2018 року відкрито виконавче провадження.

Звертаючись до суду з вказаною вище заявою, заявник зазначає, що постанова Апеляційного суду Одеської області від 07 лютого 2018 року у справі №521/3802/16-ц, не виконана, при цьому вказує про існування обґрунтованих підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування неможливості виконання вказаного вище судового рішення ОСОБА_1 посилається на висновок будівельного експерта (технічний звіт № 35/21-ТЗ), що отриманий боржником в процесі виконання рішення суду, зокрема, що в разі демонтажу приміщень №1 та №2 квартири АДРЕСА_1 за вказаною вище адресою, можлива втрата несучих та експлуатаційних властивостей галереї загального користування.

У вказаному вище Звіті експерт, зокрема, виснував, що:

- приміщення № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 в квартирі АДРЕСА_2 розміщені та зв`язані конструктивною з будівельними конструкціями галереї загального користування. В разі демонтажу приміщень №1 та №2 можлива втрата несучих та експлуатаційних властивостей галереї загального користування, яка являється єдиним доступом до всіх квартир другого поверху. Тобто знесення приміщень №1 та №2 в квартирі АДРЕСА_2 може привести до порушення інтересів сторонніх осіб;

- в разі знесення приміщень №1 коридору та №2 суміщеної вбиральні, квартира перестане відповідати діючим будівельним нормам щодо об`єктів житлової нерухомості - в квартирі обов`язково повинна бути вбиральня, а вхід в квартиру повинен бути виконаний через вхідний тамбур;

- квартира знаходиться на 2 поверсі. Так як вбиральні не можуть розміщуватись над кухнями та житловими кімнатами, влаштування вбиральні в приміщеннях, які на момент обстеження використовуються як кухня та житлова кімната недопустимо. Тобто в разі знесення приміщень №1 та №2 квартира залишиться без вбиральні і не буде відповідати мінімально необхідним санітарним вимогам;

- інженерні приміщення №1 та №2 зв`язані з інженерними мережами всієї квартири. В разі знесення приміщень №1 та №2 квартира на певний термін часу залишиться без освітлення, опалення та водопостачання;

- тобто в разі знесення приміщень №1 та №2 квартири АДРЕСА_3 втратить можливості для нормальної експлуатації.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 11 липня 2023 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню відмовлено.

Оскаржувана ухвала мотивована тим, що висновок будівельного експерта (технічний звіт № 35/21-ТЗ), отриманий боржником в процесі виконання судового рішення виходить за межі об`єкту спору та стосується випадку демонтажу приміщень №1 та № 2 квартири АДРЕСА_3 .

Не погодившись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 в інтересах якого діяв адвокат Галюров М.Ю. звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій посилаючись на обставини якими обґрунтовуються вимоги вказаної вище заяви, зазначає про порушення судом вимог процесуального права, надання неправильної оцінки доказам, що містяться у справі, що призвело до неправильного вирішення заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, тому просить скасувати ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 11 липня 2023 року та задовольнити вимоги його заяви.

У судовому засіданні скаржник ОСОБА_1 та його представник адвокат Томашевський Р.М. підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги, ОСОБА_3 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на законність оскаржуваного судового рішення.

Інші особи, які беруть участь у справі до судового засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, заяв про відкладення судового засідання до суду не подавали, що відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення скаржника ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_5 за доводами апеляційної скарги, пояснення ОСОБА_3 , яка вважала, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах, визначених ст. 367 ЦПК України колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню частково, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина четверта статті 367 ЦПК України).

Відповідно до приписів статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вказаної вище заяви ОСОБА_1 водночас зауважує про таке.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд виходив з того, що висновок будівельного експерта (технічний звіт № 35/21-ТЗ), отриманий боржником в процесі виконання судового рішення виходить за межі об`єкту спору та стосується випадку демонтажу приміщень №1 та № 2 квартири АДРЕСА_1 за вказаною вище адресою, при цьому поза квартирні перегородки розташовані у поза квартирному коридорі (галереї) на другому поверсі будинку №3 напроти квартири АДРЕСА_1 , і не є капітальними, що не заперечується сторонами у справі, обставин щодо об`єктивної технічної неможливості виконання судового рішення, наявність виключних обставин, порушення інтересів третіх осіб, під час вирішення справи не встановлено, тому суд дійшов висновку про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Водночас, зі звукозапису технічної фіксації судового засідання від 11 липня 2023 року, апеляційним судом встановлено, що під час надання експертом ОСОБА_6 суду пояснень, останнім зазначено, що досліджувані ним приміщення №1 та №2, які у технічному звіті № 35/21-ТЗ ним позначені, як приміщення всередині квартири АДРЕСА_1 , тотожні тим, факт незаконного приєднання, яких до квартири АДРЕСА_1 , встановлено судовим рішенням, зокрема, постановою Апеляційного суду Одеської області від 07 лютого 2018 року у справі №521/3802/16-ц.

Щодо підстав на які вказує заявник для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, колегія суддів зауважує про таке.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, постановою Апеляційного суду Одеської області від 07 лютого 2018 року у справі №521/3802/16-ц, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 18 грудня 2019 року, зокрема, зобов`язано ОСОБА_1 знести дві поза квартирні перегородки, встановлені у поза квартирному коридорі (галереї) на другому поверсі будинку № 3 напроти квартири АДРЕСА_1 .

05 березня 2018 року Малиновським районним судом м. Одеси видано виконавчий лист №521/3802/16-ц, за яким 22 березня 2018 року відкрито виконавче провадження.

У технічному звіті № 35/21-ТЗ від 05 березня 2021 року на який посилається заявник, експерт ОСОБА_6 , серед іншого, виснував, зокрема, що:

- приміщення № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 в квартирі АДРЕСА_2 розміщені та зв`язані конструктивною з будівельними конструкціями галереї загального користування. В разі демонтажу приміщень №1 та №2 можлива втрата несучих та експлуатаційних властивостей галереї загального користування, яка являється єдиним доступом до всіх квартир другого поверху. Тобто знесення приміщень №1 та №2 в квартирі АДРЕСА_2 може привести до порушення інтересів сторонніх осіб;

- в разі знесення приміщень №1 коридору та №2 суміщеної вбиральні квартира перестане відповідати діючим будівельним нормам щодо об`єктів житлової нерухомості - в квартирі обов`язково повинна бути вбиральня, а вхід в квартиру повинен бути виконаний через вхідний тамбур;

- квартира знаходиться на 2 поверсі. Так як вбиральні не можуть розміщуватись над кухнями та житловими кімнатами, влаштування вбиральні в приміщеннях, які на момент обстеження використовуються як кухня та житлова кімната недопустимо. Тобто в разі знесення приміщень №1 та №2 квартира залишиться без вбиральні і не буде відповідати мінімально необхідним санітарним вимогам;

- інженерні приміщення №1 та №2 зв`язані з інженерними мережами всієї квартири. В разі знесення приміщень №1 та №2 квартира на певний термін часу залишиться без освітлення, опалення та водопостачання;

- тобто в разі знесення приміщень №1 та №2 квартири АДРЕСА_3 втратить можливості для нормальної експлуатації.

Відповідно до ч. 1 ст. 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Наведені підстави для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові, зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого документа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.

Однак, перелік підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом ст. 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права.

У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Крім того, за своїм змістом ч. 2 ст. 432 ЦПК України передбачає визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню як повністю, так і частково, а тому підстави, якими заявник обґрунтовують свою заяву можуть бути наслідком як повного, так і часткового визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, а отже як повного, так і часткового задоволення заяви, поданої відповідно до цієї норми закону.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі N 2-4671/11 та від 30 жовтня 2019 року у справі справа N 686/5252/17.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Згідно із частиною першою статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Частиною 2 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого з самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка підлягає застосуванню згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК України.

Виконання судового рішення відповідно до рішення Конституційного Суду України N 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року у справі N 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої статті 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Переглядаючи цю справу в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 09 листопада 2004 року у справі "Науменко проти України", від 19 лютого 2009 року у справі "Христов проти України", від 03 квітня 2008 року у справі "Пономарьов проти України", в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду.

Як на підставу для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, ОСОБА_1 посилається на матеріально-правову підставу, а саме неможливість його виконання.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до чч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. ст. 77 - 80 ЦПК України).

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вказане вище та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України, слід зробити висновок, що обґрунтовуючи подану заяву саме неможливістю виконання виконавчого листа №521/3802/16-ц ОСОБА_1 мав довести суду таку обставину належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, відповідно до вимог ст.ст. 77-80 ЦПК України.

Так, заявник в обґрунтування своїх вимог послався на висновки, викладені у технічному звіті №35/21-ТЗ від 05 березня 2021 року.

Оцінюючи вказаний Звіт, наданий заявником на підтвердження обставин, якими він обґрунтовує вимоги своєї заяви, колегія суддів ураховує також, і надані експертом Вараницею В.В., який склав цей Звіт, пояснення під час вирішення судом цієї справи у судовому засіданні 11 липня 2023 року, про те, що виконання постанови Апеляційного суду Одеської області від 07 лютого 2018 року у справі №521/3802/16-ц щодо знесення ОСОБА_1 двох поза квартирних перегородок, встановлених у поза квартирному коридорі (галереї) на другому поверсі будинку № 3 напроти квартири АДРЕСА_1 , не є неможливим, проте пов`язано із можливістю виникнення у процесі виконання цього судового рішення значних складнощів, подолання яких вимагатиме від ОСОБА_1 вжиття додаткових дій.

Окрім того, колегія суддів щодо висновків наведених у вказаному Звіті № 35/21-ТЗ, а саме у частині таких наслідків знесення поза квартирних перегородок, як невідповідність квартири АДРЕСА_2 санітарним вимогам, зауважує, що експерт формулюючи такий висновок послався на те, що в разі знесення приміщень №1 та №2 квартира залишиться без вбиральні, оскільки вбиральні не можуть розміщуватись над кухнями та житловими кімнатами.

Водночас, зі змісту цього Звіту убачається, що експертом не досліджувались технічні характеристики квартири на першому поверху, що розташована під квартирою АДРЕСА_2 , отже такий висновок щодо неможливості облаштування у вказаній квартирі вбиральні після знесення приміщень №1 та №2 є безпідставним.

Тож, зважаючи на зміст Звіту № 35/21-ТЗ та пояснення експерта ОСОБА_6 надані останнім у судовому засіданні під час вирішення судом справи, колегія суддів виснує, що виконання постанови Апеляційного суду Одеської області від 07 лютого 2018 року у справі №521/3802/16-ц не є неможливим, а пов`язано із необхідністю вжиття боржником ОСОБА_1 додаткових дій із приведення квартири АДРЕСА_2 у відповідність до вимог чинного законодавства України.

Тимчасові обмеження в експлуатації вказаної вище квартири не можуть ставити під сумнів обов`язковість виконання судового рішення.

У пілотному рішенні у справі "Бурдов проти Росії" від 7 травня 2002 року Європейський суд, вказав, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод кожному надано право звертатися до національного суду у разі виникнення спору про його цивільні права ("право на суд"), одним із аспектів якого є право на доступ до правосуддя, що представляє собою право на порушення позовного провадження у національних судах з питань цивільно-правового характеру; але таке право на судовий захист було б ілюзорним, якби система правова держави-учасника Європейської конвенції не виключала, що судове рішення, яке набрало законної сили та є обов`язковим до виконання, залишалося б не виконаним. Також, визнається неприпустимим, що п. 1 ст. 6 Конвенції, деталізовано визначаючи процесуальні гарантії сторін на справедливий розгляд їхньої справи національним судом, не передбачав би захисту процесу виконання судових рішень. Європейський суд наголосив, що виконання рішення суду, яке ухваленого будь-яким національним судом, повинно розглядатись як складова "судового розгляду".

У справі "Soering vsUK" [5] Європейський суд визначив, що Конвенція як основоположний правовий акт, що підтверджує, забезпечує та надає захист прав людини, визначає, що її гарантії мають бути реальними та дієвими. Виконання будь-якого рішення суду є обов`язковою стадією процесу правосуддя, і як наслідок, повинна відповідати вимогам ст. 6 Конвенції. Судовий захист прав особи, як і діяльність суду, не може вважатися ефективним, якщо рішення суду не буде виконано або виконано неналежним чином і без подальшого контролю суду за їх виконанням.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для визнання виконавчого листа №521/3802/16-ц, що виданий Малиновським районним судом м. Одеси 05 березня 2018 року, яким ОСОБА_1 зобов`язано знести дві поза квартирні перегородки, встановлені у поза квартирному коридорі (галереї) на другому поверсі будинку № 3 напроти квартири АДРЕСА_1 , таким, що не підлягає виконанню.

З огляду на викладене, оскільки ОСОБА_1 не доведено обставин щодо неможливості виконання вказаного вище виконавчого листа, як про те зазначено ним у поданій до суду заяві, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню та відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 , водночас помилився щодо мотивів такої відмови.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваного судового рішення, з мотивів наведених у апеляційній скарзі.

Відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, або змінює рішення.

Відповідно до п.4 ч.1, ч.ч.2, 4 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається зокрема, застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване судове рішення потрібно змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 11 липня 2023 року змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 15 квітня 2024 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.В. Кострицький

В.А. Коновалова