КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/4054/2024 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Сукач О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКФ ФАРБИ УКРАЇНИ», поданою представником Мороз Світланою Сергіївною, на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКФ ФАРБИ УКРАЇНИ» про визнання майнових прав,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «ВКФ ФАРБИ УКРАЇНИ» про визнання майнових прав, яку мотивував тим, що 14 жовтня 2014 року між ОСОБА_2 та ТОВ «ВКФ Фарби України» укладено договір купівлі продажу майнових прав №58/1/ШК від 14 жовтня 2014 року та відповідно до п.2.1 ст. 2 якого «Продавець продає, а покупець купує майнові права на об`єкт нерухомості у порядку та умовах, передбачених цим договором, та у відповідності до норм Цивільного кодексу України, що визначають загальні положення про купівлю-продаж.».

В силу вимог п. 2.2 ст. 2 договору «Сторони домовились, що об`єктом нерухомості, майнові права на який передається за даним договором, є об`єкт нерухомості, розташований в об`єкті капітального будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 82,02 м, житлова площа 44,96 м2».

Так, запланований термін будівництва та введення в експлуатацію об`єкта капітального будівництва відповідно до п. 2.4 ст. 2 договору - 1 квартал 2016 року.

Разом з тим, відповідно до п. 4.2 ст. 4 договору «Орієнтовна вартість майнових прав на об`єкт нерухомості в день укладення цього договору складає 410 100 грн, в тому числі ПДВ 20% - 68 350 грн.

Позивач вказував, що в подальшому, 25 серпня 2015 року між відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено угоду про відступлення права вимоги за договором купівлі продажу майнових прав №58/1/ШК від 14 жовтня 2015 року. Та п. 1.1 цієї угоди передбачено, що покупець за згодою продавця, передає, а новий покупець приймає на себе права і обов`язки, що належать покупцю і стає покупцем за основним договором, укладеним між продавцем і покупцем.

Відповідно до п. 2.1 Угоди передбачено, що з дня підписання цієї угоди кошти, внесені покупцем у сумі 410 100 грн, в тому числі ПДВ 20% - 68 350 грн, вважати зарахованими на рахунок продавця від імені нового покупця.

Також, 22 квітня 2016 року між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду до договору купівлі продажу майнових прав №58/1/К від 14 жовтня 2014 року, згідно п.1 якої продавець та покупець вирішили викласти п. 2.2 договору в наступній редакції: «2.2. Сторони домовились, що об`єктом нерухомості, майнові права на який передається за даним договором, є об`єкт нерухомості, розташований в першій (1) секції об`єкту капітального будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 82,2 м2, будинок АДРЕСА_3 . Усі умови договору не зачеплені цією угодою залишаються незмінними та обов`язковими до виконання сторонами.».

На виконання умов договору визначених у п. 4.3.1 ст. 4 позивач оплатив на рахунок відповідача 100% вартості майнових прав на об`єкт нерухомості.

ОСОБА_1 вказував, що відповідач не виконує покладені на нього обов`язки, оскільки не завершив будівництво та не ввів в експлуатацію житловий будинок, в якому ним придбано майнові права на квартиру та станом на дату подання позовної заяви, відповідач, не виконуючи умови договору, позбавляє його можливості реалізувати належне йому майнове право на оформлення та набуття права власності на квартиру в зазначеному житловому будинку.

Таким чином, позивач був вимушений звернутись до суду з позовом та просив суд визнати за ним майнові права на квартиру АДРЕСА_4 .

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 30 листопада 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 майнові права на об`єкт незавершеного будівництва, а саме: квартиру АДРЕСА_4 . Стягнуто з ТОВ «ВКФ Фарби України» на користь держави судовий збір в сумі 4101 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ТОВ «ВКФ ФАРБИ УКРАЇНИ» - Мороз С.С. подала апеляційну скаргу, в якій вказує, що задовольняючи позов з підстав не введення будинку в експлуатацію судом першої інстанції не враховано, що в п. 2.4. договору зазначено орієнтовний, а не остаточний строк завершення будівництва та введення будинку в експлуатацію, а саме 1 квартал 2016 року, й суд дійшов хибного висновку, що порушення відповідачем цього строку є свідченням порушення прав ОСОБА_1 .

Вказано, що ОСОБА_1 жодного разу не посилався на неправильне розуміння змісту п. 2.4 договору, помилкове його сприйняття чи допущену помилку при укладенні. А відтак, враховуючи, що сторонами не визначено чіткого строку введення будинку в експлуатацію - будь-які підстави стверджувати про те, що товариством допущено порушення умов договору, що спричинило порушення прав позивача у суду першої інстанції були відсутні.

Апелянт також вказує, що відмова у застосуванні строку позовної давності у зв`язку з тим, що договір діє до його виконання сторонами суперечить висновку суду щодо порушення прав позивача із дня наступного за встановленим договором строку запланованого введення в експлуатацію об`єкту будівництва. Отже, якщо суд дійшов висновку, що права позивача порушено з 1 квітня 2016 року, а ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом у квітні 2023 року та не міг не знати про нібито порушення його права зі спливом 1 кварталу 2016 року, то строк позовної давності ним пропущено.

Скаржник категорично заперечує можливість застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про інвестиційну діяльність» та не погоджується із твердженням суду першої інстанції про наявність у позивача статусу інвестора, інвестування ним будівництва тощо, оскільки правовідносини за договором купівлі-продажу майнових прав виникли у жовтні 2014 року, а Закон України «Про інвестиційну діяльність» (в редакції чинній на час виникнення правовідносин) включав можливість інвестування та фінансування будівництва виключно через фонди фінансування будівництва, фонди операцій з нерухомістю, інститутів спільного інвестування, а також шляхом емісії цільових облігацій підприємств, виконання зобов`язань за якими здійснюється шляхом передачі об`єкта (частини об`єкта) житлового будівництва. Будь-які інші способи фінансування будівництва або інвестування в будівництво не допускались, а позивач не укладав з товариством договору про участь у фонді фінансування будівництва або договору про придбання сертифікатів фонду операцій з нерухомістю, й так звані проінвестовані кошти, не були передані в управління управителя для їх подальшого використання в ході будівництва.

Додатково апелянт вказує, що укладеним між сторонами договором не передбачено, що сплачені позивачем грошові кошти будуть використовуватись у будівництві, що обумовлює безпідставність висновків суду першої інстанції про те, що позивач в повному обсязі проінвестував будівництво квартири.

Представник ТОВ «ВКФ ФАРБИ УКРАЇНИ» - Мороз С.С. вказує, що обов`язок щодо передачі позивачу майнових прав не заперечувався товариством під час розгляду справи в суді першої інстанції, як і не заперечується в даній апеляційній скарзі.

Апелянт зазначає, що у позові ОСОБА_1 посилається на порушення його прав у зв`язку із пропуском строку на введення в експлуатацію об`єкту будівництва. Натомість ним не зазначається будь-яких обставин та не надається будь-яких доказів, які б свідчили про те, що відповідачем заперечуються або не визнаються його права на набуття майнових прав в порядку та у спосіб, визначені договором. А суд першої інстанції без наявності відповідної позовної вимоги, фактично змінив положення укладеного договору в частині порядку передачі майнових прав, а задоволення позову виключило необхідність проведення подальших кінцевих розрахунків після проведення фінальних обмірів фактичних площ об`єктів нерухомості.

Враховуючи викладене в апеляційній скарзі, представник апелянта Мороз С.С. просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

15 лютого 2024 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_1 - Мамаєва Д.Ю. , відповідно до якого не погоджується із доводами апеляційної скарги, вважаючи, що звернення з апеляційною скаргою додатково свідчить про невизнання товариством та заперечення майнових прав ОСОБА_1 на квартиру, як покупця за договором майнових прав.

Представник наголошує, що судове рішення не породжує право власності, а лише підтверджує наявне право власності, набуте раніше на законних підставах, у випадках, коли це право не визнається, заперечується та оспорюється.

Крім того, представник наголошує, що уклавши договір з товариством, позивач мав на меті придбання квартири, оплативши вартість майнових прав розраховував проживати в ній з родиною, до кінця 2016 рок отримавши ключі та правовстановлюючі документи. Однак, у визначений договором строк будинок не введено в експлуатацію, отже визначені договором строки товариством не дотримано.

Також Мамаєв Д.Ю. вказує, що суд вірно встановив, що договором передбачено кінцевий строк завершення будівництва та введення житлового будинку в експлуатацію, адже п. 2.4 договору прописано такий строк - 1 квартал 2016 року.

Крім того, п. 3.8 договору №28/05-ФЗ/14 від 28 травня 2014 року, що укладений між ДВНЗ «Київський індустріальний коледж» та ТОВ «ВКФ ФАРБИ УКРАЇНИ», сторони погодили виконання умов такого договору у наступні строки: - початок будівництва - строк 12 місяців з дня підписання договору; - будівництво об`єкту-1 та об`єкту-2 - строк 36 місяців з моменту отримання права на виконання будівельних робіт (14 червня 2014 року).

Звертає увагу представник позивача й на те, що суд дійшов вірного висновку щодо відмови у задоволенні клопотання про застосування строку позовної давності, адже у договорі сторони погодили, що він діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, що не виконані відповідачем, а відтак, договір є чинним і позивач в праві оскаржити невиконання його умов.

Підсумовуючи викладене у відзиві на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_1 - адвокат Мамаєв Д.Ю. просить відмовити у задоволенні вимог апеляційної скарги, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Представник ТОВ «ВКФ ФАРБИ УКРАЇНИ» - Мороз С.С., будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи (а.с.245), до суду апеляційної інстанції не з`явилася, подавши заяву про відкладення розгляду справи на іншу дату, мотивуючи її тим, що занята в іншому судовому процесі - в Шевченківському районному суді міста Києва. Колегія суддів вказане клопотання визнала необґрунтованим, оскільки відповідач у справі є юридичною особою та не позбавлений можливості забезпечити явку до суду іншого представника.

Від представника позивача у справі ОСОБА_1 , адвоката Мамаєва Д.Ю. надійшло клопотання про розгляд вказаної справи за відсутності позивача та його представника.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що 14 жовтня 2014 року між ОСОБА_2 та ТОВ «ВКФ Фарби України» (надалі - Відповідач) укладено Договір купівлі продажу майнових прав №58/1/ШК від 14 жовтня 2014 року, за яким об`єктом нерухомості, майнові права за яким передаються, є квартира, будівельний АДРЕСА_5 . Орієнтовна загальна вартість майнових прав складає 410 100,00 грн.

25 серпня 2015 року між ТОВ «ВКФ Фарби України», ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений Договір про відступлення прав та обов`язків за договором №58/1/ШК купівлі-продажу майнових прав від 14 жовтня 2014 року.

22 квітня 2016 року між позивачем та відповідачем укладено Додаткову Угоду до Договору купівлі продажу майнових прав № 58/1/ШК від 14 жовтня 2014 року, згідно п. 1 якої «Продавець та Покупець вирішили викласти п.2.2 Договору в наступній редакції: «2.2. Сторони домовились, що Об?єктом нерухомості, Майнові права на який передається за даним Договором, є об?єкт нерухомості, розташований в першій (1) секції Об?єкту капітального будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_2 , квартира АДРЕСА_6 , секція 1, АДРЕСА_7 , загальною площею 82,2 м2».

Згідно довідки від 22 квітня 2016 року про фінансування 100% майнових прав по договору №58/1/ШК від 14 жовтня 2014 року ОСОБА_1 сплатив продавцю 100% вартості майнових прав на об`єкт нерухомості: квартира, будівельний АДРЕСА_8 .

Згідно п. 2.4 Договору від 19 серпня 2014 року плановий термін будівництва та введення в експлуатацію Об`єкта капітального будівництва - 1 квартал 2016 року.

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку, що права позивача підлягають захисту шляхом визнання майнових прав за позивачем на об`єкт незавершеного будівництва, а саме: квартиру АДРЕСА_9 .

Обґрунтовуючи зазначений висновок суд першої інстанції вказав, що позивач в повному обсязі проінвестував будівництво зазначеної вище квартири, в зв`язку з чим відповідно до ст. 7 Закону України «Про інвестиційну діяльність», має право володіти, користуватися і розпоряджатися об`єктом та результатами інвестицій відповідно до законодавчих актів України, оскільки об`єкт та результати інвестицій є власністю інвестора. Тобто, позивач виконав свої зобов`язання за договором, сплатив внески у визначеній у договорі сумі, у зв`язку із чим за умовами договору набув майнових прав щодо об`єкту нерухомості, зокрема права на отримання в подальшому у власність спірної квартири.

Разом із тим, судом встановлено, що будівництво об`єкту незавершене, будинок не введений в експлуатацію. Відтак, до завершення будівництва об`єкта нерухомості - квартири будівельний номер АДРЕСА_10 , та введення будинку в експлуатацію, позивачу як інвестору, належать майнові права на цей об`єкт.

Враховуючи те, що відповідач не виконує належним чином узятих на себе зобов`язань, а також беручи до уваги те, що будинок за адресою: АДРЕСА_2 , не введено в експлуатацію, з урахуванням повної сплати внесків, суд дійшов висновку, що права позивача порушені, оскільки відповідач свої зобов`язання щодо передачі об`єкту інвестування в експлуатацію для здійснення реєстрації прав власності за позивачем на об`єкт інвестування, не виконує.

Тобто, відповідач в односторонньому порядку відмовився від виконання зазначених зобов`язань належним чином, що свідчить про порушення майнових прав позивача на вищевказаний об`єкт, який він очікував отримати до кінця 1 кварталу 2016 року.

Даючи оцінку запереченням відповідача щодо обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд зазначив, що некоректне, з точки зору лінгвістики, формулювання вимог позову не може бути перешкодою для захисту порушеного права особи, яка звернулася до суду, оскільки надміру формалізований підхід щодо дослівного розуміння вимог позову, як реалізованого способу захисту, суперечить завданням цивільного судочинства, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (постанова Верховного Суду від 28 квітня 2022 року у справі № 480/2365/16).

Щодо заяви представника відповідача з приводу застосування строків позовної давності суд першої інстанції зазначив, що у відповідності до положень п. 8.1 Договору № 58/1/ШК від 14 жовтня 2014 року договір діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань. Оскільки відповідач не надав доказів, що будинок введено в експлуатацію, тобто відповідач не довів, що він виконав в повному обсязі власні зобов`язання, тому суд виснував, що позивачем не пропущено строк на звернення до суду з цим позовом.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог відповідає з огляду на наступне.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (стаття 509 ЦК України).

Згідно ч. 3 ст. 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У статті 526 ЦК України наголошено на необхідності виконання зобов`язання належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У частині першій статті 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

До загальних засад цивільного законодавства належить свобода договору (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України)

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 3 та статті 627 ЦК України свідчить, що свобода договору має декілька складових, зокрема, свобода укладання договору, вибору контрагента, виду договору, визначення умов договору.

Згідно із частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За положеннями статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За змістом статей 655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

У частині першій статті 179 ЦК України надано визначення речі, як предмету матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Зазначено про поділ речей на нерухомі та рухомі (стаття 181 ЦК України), а також вказано і що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Також у статті 182 цього Кодексу передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Стаття 190 ЦК України визначає майно особливим об`єктом, яким вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Окремо вказано, що майнові права є неспоживчою річчю та визнаються речовими правами.

З аналізу вказаних норм можна зробити висновок, що у ЦК України визначення майнового права відсутнє, оскільки у статті 190 ЦК України міститься вказівка лише про те, що майнові права є неспоживчою річчю і визнаються речовими правами. При цьому не викликає сумніву, що майнові права є об`єктом цивільних правовідносин.

Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (абзац третій частини другої статті 3 Закону України від 12 липня 2001 року N 2658-III «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність»).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об`єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) або досягається соціальний ефект. Такими цінностями можуть бути, зокрема, права користування землею, водою, ресурсами, будинками, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» об`єктами інвестиційної діяльності можуть бути будь-яке майно, в тому числі основні фонди і оборотні кошти в усіх галузях економіки, цінні папери (крім векселів), цільові грошові вклади, науково-технічна продукція, інтелектуальні цінності, інші об`єкти власності, а також майнові права.

Згідно ст. 9 Закону України «Про інвестиційну діяльність» основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб`єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода). Укладення договорів, вибір партнерів, визначення зобов`язань, будь-яких інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України, є виключною компетенцією суб`єктів інвестиційної діяльності.

Перевіряючи доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів виходить із наступних обставин справи.

Так, суд першої інстанції задовольняючи позов ОСОБА_1 про визнання майнових прав, виходив із того, що позивач виконав свої зобов`язання за договором, сплатив внески у визначеній у договорі сумі, у зв`язку із чим за умовами договору набув майнових прав щодо об`єкту нерухомості, зокрема права на отримання в подальшому у власність спірної квартири, при цьому відповідач свої зобов`язання щодо передачі об`єкту інвестування в експлуатацію для здійснення реєстрації права власності за позивачем на об`єкт інвестування не виконує, що свідчить про порушення майнових прав позивача на вищевказаний об`єкт інвестування, який він очікував отримати.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Так, із матеріалів справи вбачається, що 14 жовтня 2014 року між ОСОБА_2 та ТОВ«ВКФ Фарби України» (надалі - Відповідач) укладено Договір купівлі продажу майнових прав №58/1/ШК від 14 жовтня 2014 року, за яким об`єктом нерухомості, майнові права за яким передаються, є квартира, будівельний АДРЕСА_5 . Сторонами договору було погоджено орієнтовну загальну вартість майнових прав у розмірі 410 100,00 грн.

25 серпня 2015 року між ТОВ «ВКФ Фарби України», ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений Договір про відступлення прав та обов`язків за договором №58/1/ШК купівлі-продажу майнових прав від 14 жовтня 2014 року.

22 квітня 2016 року між позивачем та відповідачем укладено Додаткову Угоду до Договору купівлі продажу майнових прав № 58/1/ШК від 14 жовтня 2014 року, згідно п. 1 якої «Продавець та Покупець вирішили викласти п.2.2 Договору в наступній редакції: «2.2. Сторони домовились, що Об?єктом нерухомості, Майнові права на який передається за даним Договором, є об?єкт нерухомості, розташований в першій (1) секції Об?єкту капітального будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_11 , АДРЕСА_7 , загальною площею 82,2 м2».

Згідно довідки від 22 квітня 2016 року про фінансування 100% майнових прав по договору №58/1/ШК від 14 жовтня 2014 року ОСОБА_1 сплатив продавцю 100% вартості майнових прав на об`єкт нерухомості: квартира, будівельний АДРЕСА_8 .

Згідно п. 2.4 Договору від 19 серпня 2014 року плановий термін будівництва та введення в експлуатацію Об`єкта капітального будівництва - 1 квартал 2016 року.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції об`єктами права власності можуть бути, у тому числі, «легітимні очікування» та «майнові права» (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1991 року у справі «Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland», заява № 12742/87; ухвала ЄСПЛ від 13 грудня 1984 року щодо прийнятності заяви S. v. the United Kingdom, № 10741/84).

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення від 01 червня 2006 року у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) ЄСПЛ вказав, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована ЄСПЛ і в справі «Stretch v The United Kingdom», заява N 44277/98).

У іншій справі (NKM v. Hungary, скарга № 66529/11) у рішенні від 14 травня 2013 року ЄСПЛ зазначив, що «правомірні очікування» підлягають захисту як власне майно і майнові права.

У постанові від 30 січня 2013 року № 6-168цс12 Верховний Суд України визначив майнове право як «право очікування», яке є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав.

Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений деякими, але не всіма правами власника майна, і яке свідчить про правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно або інше речове право на певне майно в майбутньому.

Визначення майнового права як права очікування та повноваження власника таких прав надано у висновках Верховного Суду України, викладених у постановах від 30 січня 2013 року у справі № 6-168цс12, від 15 травня 2013 року у справі № 6-36цс13, від 04 вересня 2013 року у справі № 6-51цс13, від 24 червня 2015 року у справі N 6-318цс15, від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1920цс15, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1858цс15, від 02 грудня 2015 року у справах № 6-1502цс15 та № 6-1732цс15, від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2124цс15, від 16 березня 2016 року у справі N 6-290цс16, від 23 березня 2016 року у справі № 6-289цс16, від 30 березня 2016 року у справах № 6-3129цс15 та № 6-265цс16, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2994цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-503цс16, від 07 грудня 2016 року у справі № 6-1111цс16.

Вказане свідчить про те, що громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, а також у тому, що набуте ними на законних підставах право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано.

В постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 761/20612/15-ц, від 27 лютого 2019 року в справі № 761/32696/13-ц, Верховного Суду в постанові від 12 лютого 2020 року в справі № 638/12414/17 викладено правові висновки, згідно яких у разі невиконання забудовником належним чином взятих на себе зобов`язань, а також відсутності факту введення будинку в експлуатацію, з урахуванням повної та вчасної сплати пайових внесків учасником будівництва, ефективним способом захисту порушених прав останнього є визнання майнових прав на об`єкт інвестування.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 вказано, що нормами законодавства встановлено первинний спосіб набуття права власності на річ, на яку раніше не було і не могло бути встановлене право власності інших осіб. Саме інвестор як особа, за кошти якої і на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування. Державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийнято в експлуатацію у встановленому порядку. В іншому випадку інвестор не зможе визнати право власності на квартиру до введення будинку в експлуатацію. Згідно із частиною четвертою статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Отже, інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою.

Вказані правові висновки були належно враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення.

Встановивши, що позивач в повному обсязі проінвестував будівництво квартири з будівельним номером АДРЕСА_10 , а отже мав обґрунтовані та законні сподівання на реалізацію свого майнового права у вигляді передачі йому цих майнових прав відповідачем після введення будинку в експлуатацію, але введення об`єкта будівництва в експлуатацію не відбулось у встановлені договором строки, суд першої інстанції правильно виходив із того, що належним способом захисту порушених прав позивача є визнання майнових прав на квартиру та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає вимогам закону, матеріалам справи та узгоджується з вищенаведеними висновками Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, а доводи апеляційної скарги, що позивачем не доведено наявності підстав для захисту його прав у судовому порядку, є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом.

Апеляційний суд враховує, що пунктом п. 5.2.5 договору купівлі-продажу майнових прав від 14 жовтня 2014 року прямо встановлений обов`язок продавця ТОВ «ВКФ Фарби України» забезпечувати будівництво об`єкту капітального будівництва та введення його в експлуатацію в терміни, зазначені в п. 2.4 даного договору (1 квартал 2016 року).

Відповідно до ч. 2 ст. 252 ЦК України термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, в даному випадку сторони визначили термін будівництва та введення в експлуатацію, що охоплює конкретно визначений термін, а саме 1 квартал 2016 року, тобто кінцевою датою введення будинку в експлуатацію є 31 березня 2016 року ( як останній день 1 кварталу 2016 року).

Водночас, в договорі відсутні умови, що вказаний в цьому договорі плановий термін прийняття будинку в експлуатацію може змінюватися.

У постанові Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20) вказано, що з урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги, що сторони при укладенні договору погодили лише запланований, тобто орієнтовний термін будівництва, що не може тлумачитись як кінцевий та остаточний, відхиляються апеляційним судом як неспроможні і такі, що свідчать про намагання виправдати фактичне невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань відповідно до умов договору.

Доводи апеляційної скарги, що відповідачем не заперечувався і не заперечується обов`язок щодо передачі позивачу майнових прав як в суді першої інстанції, так і в даній апеляційній скарзі, однак виконання такого обов`язку має відбуватись в порядку, спосіб та на умовах, визначених укладеним договором, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, про те, що відповідач станом на час подачі позову не виконав свої обов`язки, оскільки не завершив будівництво і не ввів в експлуатацію житловий будинок, що позбавляє позивача можливості реалізувати належне йому майнове право на оформлення та набуття права власності на квартиру в зазначеному будинку.

Враховуючи вищевикладене, апеляційним судом також відхиляються як безпідставні доводи апеляційної скарги, що позивач не набув права власності на майнові права, оскільки право власності на майнові права переходить лише внаслідок підписання акта прийому-передачі майнових прав, а матеріали справи такого акту не містять, оскільки зазначений акт між сторонами не укладався в силу ненастання обов`язкових передумов для підписання такого акту, та доводи апеляційної скарги, що оскаржуваним судовим рішенням породжено право власності на майнові права, а не підтверджено майнові права.

Не впливають на правильність вирішення спору аргументи відповідача в апеляційній скарзі й про те, що передумовою передачі майнових прав є здійснення кінцевих розрахунків після проведення завершальних обмірів, з огляду на те, що у даній справі спір між ТОВ «ВКФ Фарби України» та ОСОБА_1 щодо стягнення з останнього на користь товариства будь-яких платежів не вирішувався.

Доводи апеляційної скарги, що до спірних правовідносин не підлягали застосуванню положення Закону України «Про інвестиційну діяльність», оскільки інвестування та фінансування будівництва може здійснюватися виключно через фонди фінансування будівництва, фонди операцій з нерухомістю, інститути спільного інвестування, а також шляхом емісії цільових облігацій підприємств, і матеріали справи не містять жодного доказу, який би наділяв позивача статусом інвестора будівництва, відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані й такі, що суперечать правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права.

Оскільки судом першої інстанції беззаперечно встановлено, що ОСОБА_1 сплатив 100 % вартості майнових прав на квартиру, що підтверджується виданою самим відповідачем довідкою, в діях позивача судом першої інстанції не встановлено недобросовісності при укладанні та виконанні договору купівлі-продажу майнових прав та додаткових угод до нього, аргументи апеляційної скарги, що в договорі від 14 січня 2014 року не передбачено, що сплачені позивачем грошові кошти будуть використовуватись в будівництві, відхиляються апеляційним судом як безпідставні і такі, що суперечать засадам добросовісності, розумності та справедливості зобов`язання, закріпленим ч. 3 ст. 509 ЦК України.

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги щодо незаконної відмови суду першої інстанції у застосуванні наслідків спливу позовної давності, оскільки ОСОБА_1 в позові стверджував, що його права порушені внаслідок не введення будинку в експлуатацію у строк 1 квартал 2016 року, а відтак, мала звернутись до суду з позовом не пізніше 01 квітня 2019 року.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Відмовляючи ТОВ «ВКФ Фарби України» в заяві про застосування строків позовної давності, суд першої інстанції правильно виходив із того, що такий строк ОСОБА_1 не пропущено, оскільки відповідно до положень п. 8.1 договору № 58/1/ШК від 14 жовтня 2014 року договір діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань, і відповідач не надав доказів, що будинок введено в експлуатацію, тобто відповідач на даний час не виконав в повному обсязі власні зобов`язання.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками, які узгоджені з правовими висновками Верховного Суду в постанові від 26 квітня 2022 року в справі № 367/8426/17 (провадження № 61-8830св19) за позовом фізичної особи до ТОВ «БІК «КиЕвінвестбуд» про визнання майнових прав на квартиру, визнання недійсними договорів купівлі-продажу, згідно яких, для з`ясування того, з якого моменту слід обчислювати початок перебігу строку позовної давності, необхідно враховувати, чи станом на момент звернення до суду з указаним позовом сторони виконали зобов`язання за договором та чи введено будинок в експлуатацію.

З урахуванням вищевикладеного, є помилковими та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що в даній справі позивач мав довести, що не знав та не міг знати про порушення його прав внаслідок не введення будинку в експлуатацію, проте такі обставини не зазначались позивачем і не були встановлені судом, а також, що вимога про визнання права власності на майнові права не відноситься до вимоги, на які поширюється строк позовної давності, і фактично суд першої інстанції неправильно застосував приписи ст. 261 ЦК України, на власний розсуд оцінив підстави позову, не застосував наслідки строку позовної давності та безпідставно задовольнив позовну заяву, подану через два роки після спливу цього строку.

Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Апеляційний суд відхиляє як недоведені аргументи апеляційної скарги, що судом першої інстанції без відповідної вимоги змінено положення укладеного між сторонами договору, чим допущено вихід за межі позовних вимог, виключено необхідність проведення кінцевих обмірів та кінцевих розрахунків між сторонами, що є свідченням неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, застосовано закон, який не підлягав застосуванню до спірних правовідносин, помилково встановлено факт порушення прав позивача та передчасно, за відсутності достатніх підстав, констатовано невиконання відповідачем свого обов`язку щодо передачі позивачу майнових прав, незважаючи на факт ненастання обов`язкових для такої передачі обставин.

Відтак, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, визнано встановленими обставини, які є недоведеними при розгляді даної справи та прямо суперечать матеріалам справи, сформовано висновки, які не відповідають правовій природі правовідносин, що виникли між сторонами, неправильно застосовано норми матеріального права, а саме застосовано закон, який не підлягав застосуванню до даних правовідносин, і внаслідок неправильного застосування норм матеріального прав помилково ототожнено строк дії договору та строк позовної давності.

З огляду на значний обсяг апеляційної скарги, апеляційний суд зауважує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до переоцінки доказів, яким було надано належної оцінки судом, і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКФ ФАРБИ УКРАЇНИ», подану представником Мороз Світланою Сергіївною , залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дати складення повного тексту постанови.

Текст постанови складено 17 квітня 2024 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв