МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Пр. №2/521/553/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2024 року м. Одеса

Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Сегеди О.М.,

при секретарі Ткач А.О. за участю:

представника позивача адвоката Торубка А.М.,

представника відповідача адвоката Бабійчук І.В.,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання договору дарування квартири недійсним та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення,

встановив:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради (відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування), посилаючись на те, що її чоловіку ОСОБА_5 , на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 21 березня 2008 року належала квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 164,1 кв.м., житловою площею 116,5 кв.м.

24 березня 2008 року право власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН».

Зазначила, що 17 жовтня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , за умовами якого ОСОБА_5 передав ОСОБА_4 у власність спірну квартиру.

17 жовтня 2014 року право власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Вказувала, що з ОСОБА_5 вона перебуває в шлюбі, зареєстрованому 11 жовтня 2008 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №1498.

Від шлюбу у них є двоє малолітніх дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стверджувала, що їх сім`я з 2009 року по 2022 рік постійно проживала у квартирі АДРЕСА_1 , діти ходили до школи, яка близько розташована до місця їх постійного проживання, знаходились на обліку у найближчій поліклініці, періодично з ними мешкали няні, які доглядали за дітьми.

В 2022 році у зв`язку з воєнними діями в Україні вона змушена була з дітьми тимчасово виїхати до Німеччини, де на даний час тимчасово мешкає. Чоловік залишився проживати у спірній квартирі.

Вказувала, що у квітні 2023 року зі слів чоловіка їй стало відомо про те, що відповідачка ОСОБА_4 змінила замки в квартирі, вигнала її чоловіка з квартири, надав можливість забрати особисті речі та майно та виставила спірну квартиру на продаж.

Крім того, зі слів чоловіка їй також стало відомо про те, що ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 17 жовтня 2014 року стала власником квартири АДРЕСА_1 .

Вважає, що договір дарування від 17 жовтня 2014 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 повинен бути визнаний недійсним, оскільки при його укладенні були порушені житлові права малолітніх дітей, щодо користування спірною квартирою, оскільки відповідачі умисно при укладенні договору скрили факт постійного проживання малолітніх дітей в даній квартирі, тим самим порушивши гарантії збереження прав дітей на житло та охоронювані законом інтереси дітей на користування житловим приміщенням.

Оспорюваний правочин також був укладений в порушенні закону, а саме без дозволу органу опіки та піклування.

Посилаючись на порушення прав малолітніх дітей, позивачка просила суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 17 жовтня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чапським А.Е. та усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення ОСОБА_1 та малолітніх дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 12 червня 2023 року по справі відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання (т. 1.а.с. 48-49).

Ухвалою суду від 12 червня 2023 року накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 51-52).

Ухвалою суду від 11 липня 2023 року задоволено клопотання про витребування доказів та виклик свідків (т. 1 а.с. 122-123).

Ухвалою суду від 12 жовтня 2023 року залишено без задоволення клопотання про зустрічне забезпечення (т. 1 а.с. 227-229).

Ухвалою суду від 12 жовтня 2023 року підготовче провадження по справі закрито та справа призначена до судового розгляду (т. 1 а.с. 231).

Ухвалою суду від 26 березня 2024 року була прийнята відмова приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чапського А.Е. від давання показань в якості свідка (т. 2 а.с. 21).

Ухвалою суду від 26 березня 2024 року було відмовлено в задоволенні клопотання про повернення в підготовче провадження (т. 2 а.с. 24-25).

Представник позивачки, діючий на підставі ордеру від 02 червня 2023 року в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити у повному обсязі (т. 1 а.с. 11).

Представник відповідачки, діюча на підставі ордеру від 07 липня 2023 року в судовому засіданні не визнала позовні вимоги та просила суд відмовити в їх задоволенні у повному обсязі. Раніше надала відзив на позов, в якому також просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки обставини на які посилається позивачка не відповідають фактичним обставинам справи та спростовуються матеріалами справи (т. 1 а.с. 111, 112).

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, про час і місце слухання справи був повідомлений відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, надав відзив на позов, в якому позовні вимоги визнав та просив їх задовольнити у повному обсязі. Стверджував, що відповідачка скористалася напруженими відносинами між ним та його дружиною, запропонувала йому переоформити спірну квартиру на її ім`я та пообіцяла йому, що за першою його вимогою переоформить квартиру у його власність (т. 1 а.с. 58-59).

Представник Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради (відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування) в судове засідання не з`явився, про час і місце слухання справи був повідомлений відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, вважає, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , діючій в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 слід відмовити у повному обсязі, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У статті 16 ЦК України визначені загальні способи захисту цивільних прав та інтересів. Ці способи захисту є універсальними для всіх правовідносин та можуть бути застосовані особою для врегулювання спірних правовідносин. Застосовувані способи захисту цивільних прав мають відповідати характеру спірних правовідносин та природі спору, що існує між сторонами.

При цьому, згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Хаджибейська (Малиновська) районна адміністрація Одеської міської ради є юридичною особою, що підтверджується відповіддю №314828 від 09 листопада 2023 року (а.с. 240-242).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 перебувають в шлюбі, зареєстрованому 11 жовтня 2008 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №1498, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (т.1 а.с.18).

Від шлюбу у них є двоє дітей: неповнолітній ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (т. 1 а.с. 16, 17).

З 2022 року у зв`язку з воєнними діями в Україні діти разом з матір`ю тимчасово проживають у Німеччині.

Встановлено, що ОСОБА_5 , на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 21 березня 2008 року належала квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 164,1 кв.м., житловою площею 116,5 кв.м. (т. 1 а.с. 134, 138).

24 березня 2008 року право власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» (т. 1 а.с.14 звор., 137).

З матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_5 за кредитні кошти і перебувала в іпотеці на підставі іпотечного договору від 21 березня 2008 року (т. 1 а.с. 14 -15).

Згідно довідки з домової книги та склад сім`ї від 05 жовтня 2014 року ОСОБА_5 в квартирі АДРЕСА_1 не зареєстрований (т. 1 а.с. 139).

Встановлено, що 17 жовтня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , за умовами якого ОСОБА_5 передав в дар ОСОБА_4 зазначену квартиру (т. 1 а.с. 12).

17 жовтня 2014 року право власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т. 1 а.с. 13, 14-15).

З матеріалів, які були надані приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чапським А.Е. на запит суду вбачається, що при посвідченні 17 жовтня 2014 року договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , приватному нотаріусу було надано заяву ОСОБА_5 в який останній зазначив, що спірна квартира придбана ним поза шлюбом на особисті кошти, та не є спільною сумісною власністю, на момент придбання квартири він в зареєстрованому шлюбі не знаходився (т. 1 а.с. 132).

Крім того, 17 жовтня 2014 року ОСОБА_1 , позивачкою у справі, було надано заяву про те, що квартира АДРЕСА_1 придбана її чоловіком ОСОБА_5 до укладення шлюбу з нею, та є його особистою власністю (т. 1 а.с. 133).

Отже, квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_5 на праві особистої власності.

Відповідно до інформації ОСББ «Палубна,9/2 від 08 червня 2023 року №01/06 власник квартири АДРЕСА_1 та його сім`я, у складі дружини ОСОБА_1 та їх дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 постійно мешкали у вказаній квартирі з 2009 року по квітень 2023 року. Особистий рахунок на квартиру оформлений на ім`я ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 22).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 до квітня 2023 року сплачував житлові-комунальні послуги по квартирі АДРЕСА_1 , що підтверджується квитанціями про оплату (т. 1 а.с. 26, 27, 28, 29, 30, 31).

Встановлено, що квартира АДРЕСА_1 була виставлена на продаж (т. 1 а.с. 44).

Відповідно до договору передачі завдатку від 07 червня 2023 року ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_6 завдаток в розмірі 17000,00 доларів США за укладення до 30 червня 2023 року нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 204-206).

07 липня 2023 року ОСОБА_6 пред`явив вимогу до ОСОБА_4 про повернення завдатку та додаткової суми завдатку у зв`язку із перебуванням квартири АДРЕСА_1 під арештом по справі №521/14634/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування квартири, що є предметом продажу (т. 1 а.с. 207, 210-211).

Встановлено, що відповідачка ОСОБА_4 з 21 листопада 2011 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується відповіддю з Єдиного державного демографічного реєстру №108391 від 12 червня 2023 року (т. 1 а.с. 46).

Відповідно до відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру №108401 від 12 червня 2023 року ОСОБА_5 з 29 березня 2023 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 (т. 1 а.с. 47).

Встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 (т.1 а.с.148).

Згідно відомостей з Реєстру територіальної громади про кількість зареєстрованих осіб у житловому приміщенні №Л5-120949 ф/л в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано 0 осіб (а.с.87).

Відповідно до листа Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 10 серпня 2023 року за обліковими даними Департаменту, станом на 17 жовтня 2014 року:

- ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , значилась зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_4 , з 21 січня 2000 року;

- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 значився зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_5 , з 10 жовтня 2006 року;

- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 значився зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_4 , з 04 червня 2010 року;

- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованим у м. Одесі не значився.

За обліковими даними Департаменту, станом на 08 серпня 2023 року :

- ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , значилась зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_4 , з 21 січня 2000 року;

- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 значився зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_3 , з 29 березня 2023 року;

- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 значився зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_4 , з 04 червня 2010 року;

- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованим у м. Одесі не значиться (т. 1 а.с. 168-169).

Згідно інформації Одеського ліцею №2 Одеської міської ради від 13 липня 2023 року щодо учня ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , останній відповідно до довідки (виписки із домової книги складу сім`ї та прописки) від 01 вересня 2015 року №б/н зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 . На підставі заяви матері ОСОБА_1 про зарахування ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 19 червня 2020 року, місце проживання учня ліцею було встановлено за адресою: АДРЕСА_6 (т. 1 а.с.189, 190,191).

Відповідно до інформації КНП «Дитяча міська поліклініка №4» від 12 липня 2023 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 знаходяться під наглядом КНП «Дитяча міська поліклініка №4» ОМР з народження і по теперішній час, укладена декларація з лікарем-педіатром з 2018 року. В телефоном режимі з матір`ю було з`ясовано, що з моменту початку військового стану в Україні, вона разом з дітьми вибула за кордон, де і перебувають по теперішній час. 02 червня 2023 року та 05 червня 2023 року батько самостійно без дітей звертався до лікаря-педіатра за отриманням довідок, адреса, в яких зазначена зі слів батька (а.с. 193-194).

Отже, члени сім`ї ОСОБА_5 , разом з ним, ніколи не були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_6

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є, зокрема, договори та інші правочини.

За змістом пункту 2 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Верховний Суд у постанові від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 визначив, що презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Відповідно до частини першої та третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом дійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч.1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як було встановлено судом, 17 жовтня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , за умовами якого ОСОБА_5 передав в дар ОСОБА_4 спірну квартиру (т. 1 а.с. 12).

Пунктом 8 договору дарування від 17 жовтня 2014 року визначено, що укладення договору відповідає інтересам сторін, волевиявлення є вільним, усвідомленим та відповідає їх внутрішній волі.

Тобто, сторони при укладенні договору дарування від 17 жовтня 2014 року діяли добровільно та укладення вказаного договору відповідало їх інтересам.

Крім того, у п.6 Договору дарування зазначено, що внаслідок дарування предмету договору не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних дітей та інших осіб, яких Дарувальник зобов`язаний утримувати за законом чи договором, а також зазначено, що предмет договору не наданий в користування наймачам (орендарям).

З матеріалів справи вбачається, що при укладенні нотаріально посвідченого договору дарування квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_5 надав приватному нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Чапському А.Е. заяву, в який зазначив, що спірна квартира придбана ним поза шлюбом на особисті кошти, не є спільною сумісною власністю, та на момент придбання квартири він в зареєстрованому шлюбі не знаходився (т.1 а.с.132), а ОСОБА_1 надала заяву, в який зазначила, що квартира АДРЕСА_1 придбана її чоловіком ОСОБА_5 до укладення шлюбу з нею, та є його особистою власністю (т.1 а.с.133).

Крім того, при укладенні договору дарування від 17 жовтня 2014 року нотаріусу ОСОБА_5 була надана довідка про відсутність зареєстрованих осіб (в тому числі дітей) в квартирі АДРЕСА_1 .

Отже вказані документи спростовують твердження позивачки про те, що в квітні 2023 року вона дізналась про те, що ОСОБА_4 стала власником спірної квартири, а також твердження ОСОБА_5 про те, що ОСОБА_4 скористалася виниклими проблемами у його стосунках з дружиною ОСОБА_4 .

Суд вважає, що ОСОБА_1 знала про укладення її чоловіком ОСОБА_5 17 жовтня 2014 року договору дарування квартири АДРЕСА_1 з ОСОБА_4 та фактично надала згоду на його укладання, надав заяву про те, що спірна квартира не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбана до укладення шлюбу з нею, та є його особистою власністю.

Суд звертає увагу на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , будучи обізнаними про передачу останнім спірної квартири у власність ОСОБА_4 , не оскаржували її право власності протягом дев`яти років і з цім погоджувалися.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що при укладенні відповідачами договору дарування від 17 жовтня 2014 року ніяких порушень норм діючого законодавства не було, а тому підстави для визнання договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 17 жовтня 2014 року відсутні.

З матеріалів справи вбачається, що хоча спірна квартира до 2014 року належала на праві власності ОСОБА_5 , але ні він, ні його дружина з дітьми, в ній не були зареєстровані, оскільки були зареєстровані за іншими адресами.

Отже, суд вважає, що у малолітніх дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 право користування квартирою АДРЕСА_1 не виникло, а тому підстав для вселення ОСОБА_1 та її дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відсутні.

Свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснили суду, що працювали в сім`ї ОСОБА_10 , які проживали в квартирі АДРЕСА_1 та доглядали за дітьми. Відносини у сім`ї були добрі (т. 2 а.с. 8, 11, 30).

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснив суду, що сім`я Лежанських, проживали в квартирі АДРЕСА_1 постійно. Зазначив, що під час повномасштабного вторгнення в 2022 році, ОСОБА_1 разом з дітьми поїхали за кордон, а потім час від часу приїхала.

Пояснення свідків не спростовують висновку суду, що у ОСОБА_1 та її дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право користування спірною квартирою не виникло.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

За приписами ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 442/328/19-ц зазначив, що: «Конституція України у статті 41 гарантує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Одночасно стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду».

Натомість неможливість позивача як власника здійснювати свої правомочності щодо володіння, користування та розпорядження квартирою необхідно розцінювати як порушення прав відповідача як власника житлового приміщення у контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 15 лютого 2023 року у справі № 127/7630/20.

За таких обставин, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенню позовних вимог у зв`язку з їх необґрунтованістю та недоказаністю.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Судовий збір по справі складає 2684,00 грн., які сплачені позивачкою при зверненні до суду. Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, то судовий збір не стягується (а.с. 1, 40а).

На підставі ст. ст. 4, 15, 16, 202, 203, 215, 655, 656 Цивільного кодексу України, керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання договору дарування квартири недійсним та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі протягом 30 днів апеляційної скарги з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 22 квітня 2024 року.

Суддя: О.М. Сегеда