Справа № 525/1127/23
Провадження №2/525/40/2024 Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08.04.2024 селище Велика Багачка
Великобагачанський районний суд Полтавської області в складі:
головуючої судді Прасол Я.В.,
секретаря судового засідань Хоменка М.М.,
з участю позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача адвоката Олексієнка М.М.,
представника відповідача адвоката Губи О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Велика Багачка Полтавської області в режимі відеоконференції в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , представник позивача адвокат Олексієнко Михайло Михайлович, до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП,
19.10.2023 ОСОБА_1 через свого представника адвоката Олексієнка М.М. звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди завданої внаслідок ДТП.
Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що 12.10.2019 близько 08 год. 40 хв. ОСОБА_2 керуючи автомобілем «ВАЗ 2102» днз НОМЕР_1 з причепом марки «ЛЕВ» днз НОМЕР_2 , виїхавши з другорядної автодороги Глобино-Мостовівщина на автомобільний шлях міжнародного значення М03 Київ-Харків-Довжанський, рухаючись на 269 км + 400м даного автошляху в правій смузі в напрямку с. Сидорівщина Миргородського району Полтавської області, не оцінивши дорожню обстановку, не переконавшись у відсутності перешкоди для здійснення перестроювання транспортного засобу у крайню ліву смугу руху з метою здійснення розвороту, порушив вимоги п. п. 10.1, 10.3 ПДР, допустив зіткнення з автомобілем «SUBARU FORESTER» днз НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_1 .
У результаті ДТП ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження: крайній перелом малогомілкової кістки, у нижній третині, перелом 5-ї плюсневої кістки лівої ступні, в області лівої стопи гематома, в області правого колінного суглобу рвана рана, набряклість, гематома правого колінного суглоба, які по ступеню тяжкості, у своїй сукупності, відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я.
Крім того внаслідок ДТП транспортний засіб ОСОБА_1 «SUBARU FORESTER» днз НОМЕР_3 отримав значні механічні пошкодження.
Вина ОСОБА_2 у вчиненні ДТП встановлена вироком Великобагачанського районного суду Полтавської області від 20.10.2022 та ухвалою Полтавського апеляційного суду від 14.03.2023 у справі №525/67/20.
На момент ДТП цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «ВАЗ 2102» днз И5254ПО була застрахована компанією ПрАТ «УПСК».
Згідно договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ( полісу) №АО/494505, страхова сума на одного потерпілого 100000 грн. за шкоду завдану майну, 200000 грн. за шкоду завдану життю та здоров`ю, франшиза 1000 грн.
У результаті ДТП позивачу було завдано матеріальної шкоди внаслідок пошкодження транспортного засобу на суму 318650 грн.
За таких обставин вважав, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача різниця між фактичним розміром шкоди та страховим відшкодуванням у розмірі 122138, 30 коп.
Крім того позивач, у зв`язку з ДТП поніс витрати на евакуацію транспортного засобу на загальну суму 9600 грн.
Враховуючи, що відповідач не сплатив різницю між фактичним розміром шкоди та розміром страхового відшкодування, позивач також просив стягти з останнього на свою користь 3% річних та інфляційні втрати.
Внаслідок ДТП позивач отримав тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я, у зв`язку з чим останньому було завдано моральної шкоди, яку позивач оцінює у 217000 грн.
Провадження у справі було відкрито судом 10.11.2023, призначено розгляд справи у порядку загального позовного провадження, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов, призначено підготовче засідання у справі ( а.с. 113 т. 1).
05.12.2023 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву відповідача ОСОБА_2 , у якому відповідач просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. В обгрунтування своєї позиції по справі посилався на те, що є необґрунтованим нарахування 3% річних та інфляційних втрат у період з 04.02.2020 до 25.08.2023. У частині відшкодування моральної шкоди, завданої ДТП, вважав, що відповідальність має нести страхова компанія, згідно Закону, розмір завданої моральної шкоди вважає необґрунтованим та не доведеним належними доказами у справі. Витрати у справі на правову допомогу вважав неспівмірними зі складністю справи та недоведеними належними доказами ( а.с. 119-123 т. 1).
25.12.2023 на адресу суду надійшла відповідь на відзив позивача ОСОБА_1 подана його представником адвокатом Олексієнком М.М. Сторона позивача посилалася на те, що 3% річних та інфляційні втрати мають бути стягнуті з 04.02.2020, з часу подання цивільного позову у кримінальному провадженні. Також зазначав, що інвалідність позивачу була встановлена саме внаслідок отриманих ним тілесних ушкоджень під час ДТП ( а.с. 142-144).
08.01.2024 підготовче провадження у справі було закрито, а справу призначено до судового розгляду ( а.с. 175 т. 1). Розгляд справи неодноразово відкладався, з поважних причин.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Олексієнко М.М. позовні вимоги підтримали у повному обсязі, з підстав зазначених у позовній заяві, просили їх задовольнити. Позивач додатково пояснив, що внаслідок ДТП він отримав значні тілесні ушкодження, було виявлено 9 переломів, вирішувалося питання про оперативне втручання, більше 2-х місяців він перебував у гіпсу, проходив реабілітацію, йому було встановлено ІІІ групу інвалідності. Лікарі кажуть, що відновлення неможливе. Відповідач жодного разу не намагався відшкодувати шкоду, не цікавився його станом, тому вважав розмір моральної шкоди обгрунтованим.
Представник відповідача адвокат Губа О.М. вважав, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають, з підстав викладених у відзиві на позов.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання повторно не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, з клопотаннями про відкладення розгляду справи до суду не звертався.
Суд, заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши та проаналізувавши докази, зібрані по справі приходить до наступних висновків.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Судом встановлено, що згідно ухвали Полтавського апеляційного суду від 14.03.2023 у справі №525/67/20, вирок Великобагачанського районного суду Полтавської області від 20.10.2022 щодо ОСОБА_2 скасовано, ОСОБА_2 на підставі ч. 1 ст. 49 КК України звільнено від кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження за ч. 1 ст. 286 КК України щодо нього зарито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України. За обставинами справи, 12.10.2019 приблизно о 08 год. 40 хв. ОСОБА_2 , керуючи технічно справним транспортним засобом марки «ВАЗ 2102», днз НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_3 , з автомобільним причепом марки «ЛЕВ» днз НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_2 , виїхавши з другорядної автодороги Глобино-Мостовівщина, на автомобільний шлях міжнародного значення М03, сполученням Київ-Харків-Довжанський та рухаючись на 269 км + 400 м даного автошляху у правій смузі в напрямку села Сидорівщина Миргородського району Полтавської області, не оцінивши дорожню обстановку, не переконавшись у відсутності перешкоди для здійснення перестроювання транспортного засобу в крайню ліву смугу руху з метою здійснення розвороту, порушив вимоги пунктів 10.1, 10.3 ПДР України, допустив зіткнення своїм переднім лівим крилом з передньою правою частиною транспортного засобу марки «SUBARU FORESTER» днз НОМЕР_3 , під керуванням потерпілого ОСОБА_1 , якому належить даний транспортний засіб. У результаті ДТП потерпілому ОСОБА_1 завдано тілесні ушкодження: крайовий перелом малогомілкової кістки в нижній третині, перелом 5-ї плюсневої кістки лівої ступні, в області лівої ступні гематома, в області правого колінного суглобу рвана рана, набряклість, гематома правого колінного суглобу, які по ступеню тяжкості, у своїй сукупності, відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я ( а.с. 28-31).
Відповідно до положень ст. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
У результаті ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Так, згідно висновку експерта №374 від 24.12.2019 ринкова вартість автомобіля марки «SUBARU FORESTER» днз НОМЕР_3 станом на 12.10.2019 становить 318650 грн., вартість матеріального збитку внаслідок механічного пошкодження автомобіля марки «SUBARU FORESTER» днз НОМЕР_3 , станом на 12.10.2019, становить 318650 грн. ( а.с. 32-52).
Цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу автомобіля марки «ВАЗ 2102» днз НОМЕР_1 на момент ДТП була застрахована у ПрАТ «УПСК» ( а.с. 72).
Згідно листа ПрАТ «УПСК» №2849/18 від 20.09.2023, Страховиком було встановлено, що до виплати належить страхова сума у максимальному розмірі, встановленому полісом АО/0494505 за шкоду заподіяну майну 100000 грн., необхідності для замовлення виготовлення Звіту про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику пошкодженого транспортного засобу не було ( а.с. 80-81).
Факт виплати позивачу страхового відшкодування та його розмір учасниками судового розгляду визнається та не оспорюється.
ОСОБА_1 поніс витрати на евакуацію транспортного засобу «SUBARU FORESTER» днз НОМЕР_3 з с. Широке Полтавської області до селища Велика Багачка Полтавської області в розмірі 1500 грн. та з селища Велика Багачка Полтавської області до м. Харкова в розмірі 8100 грн., що підтверджується відповідними квитанціями ( а.с. 83, 84, 85).
Відповідно до інформації наданої ТСЦ МВС №3246, автомобіль «SUBARU FORESTER» днз НОМЕР_3 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 від 16.01.2019 зареєстрований за ОСОБА_1 ( а.с. 211). Згідно реєстраційної картки транспортного засобу 06.05.2023 автомобіль «SUBARU FORESTER» днз НОМЕР_3 знятий з обліку у зв`язку з вибраковкою ( а.с. 209).
Згідно висновку експерта №213 від 16.11.2019, згідно наданої медичної документації, а саме: історії хвороби №2972 Великобагачанської ЦРЛ на ім`я ОСОБА_1 , у нього має місце: крайовий перелом малогомілкової кістки в нижній третині, перелом 5-ї плюсневої кістки лівої ступні, в області лівої ступні гематома, в області правого колінного суглобу рвана рана, набряклість, гематома правого колінного суглобу, які по ступеню тяжкості, у своїй сукупності, відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я ( а.с. 147-149).
Внаслідок отриманих травм ОСОБА_1 проходить постійне лікування, що підтверджується медичною документацією ( а.с. 146, 150-158, 161, 164), останньому з 22.07.2020 встановлено ІІІ групу інвалідності ( а.с. 159, 162-16, 165, 166, 167).
Згідно з частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у частині другій статті 16 ЦК України.
Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти.
Відповідно до ч. 3 ст. 386 ЦК України власник права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
Згідно ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо).
Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого ( ч. 5 ст. 1187 ЦК України).
Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Отже, відшкодування шкоди особою, яка її завдала і цивільно-правова відповідальність якої застрахована на підставі Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», можливе лише за умови, якщо згідно із цим законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених ст. 37), або розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.
Згідно положень ст. 4 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», суб`єктами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є страхувальники та інші особи, відповідальність яких застрахована, страховики, Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - МТСБУ), потерпілі.
Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано ст. 30 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який згідно зі ст. 8 ЦК України (аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду.
Відповідно до п. 30.2 ст. 30 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо транспортний засіб вважається фізично знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП.
Транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним.
Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до ДТП. Отже, якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП.
Судом встановлено, що вартість ремонту пошкодженого автомобіля позивача перевищує вартість цього автомобіля до ДТП і позивач, як власник транспортного засобу, вважав ремонт економічно необґрунтованим, та згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним.
Таким чином, позивачу підлягає відшкодування різниці між вартістю транспортного засобу до та після ДТП.
Крім того позивачем понесені витрати на евакуацію транспортного засобу на загальну суму 9600 грн., які також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційних втрат суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Верховний Суд неодноразово розтлумачував сферу застосування цієї статті, а саме, що охоплює собою поняття «грошове зобов`язання». Так у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 № 758/1303/15-ц та Постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) Верховний Суд акцентував увагуна наступному: «Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання.
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення з боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання».
Посилання позивача на ту обставину, що грошове зобов`язання відповідача є простроченим, оскільки він повідомив відповідача про необхідність відшкодувати збитки завдані ДТП 04.02.2020, шляхом пред`явлення позову у кримінальному провадженні, суд не бере до уваги, оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована і відповідно обов`язок відшкодувати збитки виник у останнього з моменту отримання позивачем страхового відшкодування.
Із матеріалів справи встановлено та не оспорюється учасниками судового розгляду, що страхове відшкодування за пошкодження автомобіля ОСОБА_4 отримав лише 14.06.2023. Згідно розрахунку, 3% річних та інфляційні втрати нараховані позивачем за період з 04.02.2020 до 25.08.2023, із позовом останній звернувся до суду 19.10.2023. Докази того, що позивач повідомляв відповідача про обов`язок відшкодувати різницю між реальними збитками та страховим відшкодуванням у матеріалах справи відсутні.
Таким чином, у даному випадку відповідач, який застрахував свою цивільно-правову відповідальність, не був повідомлений позивачем про наявну різницю між реальними збитками та страховим відшкодуванням, а тому в діях ОСОБА_2 відсутні ознаки протиправного невиконання грошового зобов`язання, що є підставою для відмови у задоволенні даних позовних вимог з підстав їх недоведеності та необґрунтованості.
Дослідивши наявні матеріали справи у частині заявлених позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд приходить до наступних висновків.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, у такому випадку в цій справі відсутні підстави для покладення відповідальності на страхувальника».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року в справі №147/66/17 (провадження № 14-95цс20) вказано, що: «виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (див. пункт 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі №216/3521/16-ц).
Відповідно до статті 23 Закону № 1961-IV шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок ДТП, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого.
Згідно зі статтею 26-1 Закону № 1961-IV страховиком (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та пунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону,- МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час ДТП, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.
Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що потерпіла особа у разі настання страхового випадку набуває право на відшкодування моральної шкоди. Страхове відшкодування такої шкоди охоплює лише шкоду потерпілій фізичній особі, заподіяну у зв`язку з її каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (зокрема, смертю). У таких випадках розмір моральної шкоди, яку відшкодовує страховик винної особи, передбачений статтею 26-1 та пунктом 27.3 статті 27 Закону.
Страхувальник, який спричинив настання страхового випадку, відшкодовує моральну шкоду заподіяну у зв`язку з каліцтвом або смертю потерпілого лише у разі, якщо її розмір перевищує ліміт відповідальності страховика, та у випадку, якщо потерпіла особа просить відшкодувати моральну шкоду з інших підстав, ніж передбачені статтею 23 Закону № 1961-IV.
Аналогічні правові висновки викладені у Постанові Верховного Суду від 09.02.2022 у справі №199/6608/18.
Як встановлено із матеріалів справи позивач просить стягнути на його користь моральну шкоду заподіяну виключно внаслідок ушкодження його здоров`я, при цьому позивачем не доведено, що у відповідача виник обов`язок з її відшкодування. Матеріали справи не містять доказів того, що позивач звертався до страховика з проханням відшкодувати йому моральну шкоду, яке було прийнято рішення, чи було здійснено страховиком відшкодування моральної шкоди згідно норм чинного законодавства. Вимог до Стаховика позивачем не заявлено.
З цих підстав суд приходить до переконання, що заявлені вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають.
Відповідно до положень ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.
Враховуючи заяву представника позивача адвоката Олексієнка М.М. про надання доказів на підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу протягом 5 днів після ухвалення рішення суду, згідно положень ч. 8 ст. 141 ЦПК України, суд, відповідно до п. 5 ч. 6 ст. 265 ЦПК України, вважає за необхідне призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати, дату, час і місце його проведення; строк для подання стороною, за клопотанням якої таке судове засідання проводиться, доказів щодо розміру понесених нею судових витрат.
Керуючись ст. ст. 4, 11, 12, 13, 76-80, 81, 83, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України,
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду завдану дорожньо-транспортною пригодою у розмірі 131 738 ( сто тридцять одна тисяча сімсот тридцять вісім) гривень 30 копійок, яка складається з: 122 138 ( сто двадцять дві тисячі сто тридцять вісім) грн. 30 коп. різниця між фактичним розміром шкоди та страховим відшкодуванням; 9600 ( дев`ять тисяч шістсот) грн. витрати на евакуацію автомобіля.
У іншій частині заявлених позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
На виконання п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України судом зазначається повне найменування сторін:
позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , адреса для листування: АДРЕСА_2 ;
представник позивача: адвокат Олексієнко Михайло Михайлович, РНОКПП НОМЕР_6 , свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю КС №9448/10 від 18.09.2020 видане Радою адвокатів Київської області, адреса робочого місця адвоката: Солом`янська площа, 2, оф. 401 ( украгропроект) м. Київ;
відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП судом не встановлено, паспорт громадянина України серія НОМЕР_7 виданий Великобагачанським РВ УМВС України в Полтавській області 15.01.1998, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ;
представник відповідача: адвокат Губа Олег Миколайович, РНОКПП НОМЕР_8 , свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №1693 від 04.04.2017 видане Радою адвокатів Полтавської області, адреса робочого місця адвоката: АДРЕСА_4 .
На виконання п. 5 ч. 6 ст. 265 ЦПК України, призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати на 14 год. 30 хв. 25 квітня 2024 року. Встановити відповідачу строк для подання доказів щодо розміру понесених ним судових витрат до 13 квітня 2024 року.
Повне рішення суду складено 18 квітня 2024 року.
Суддя Я.В. Прасол