Головуючий у І інстанції Якимець О.І.
Провадження № 22-ц/824/7290/2024 Доповідач у 2 інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

19 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Матвієнко Ю.О., суддів Гуля В.В., Мельника Я.С., розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 29 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 , про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дочки, що продовжує навчання,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023 року ОСОБА_2 звернулася до Подільського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 , у якому просила стягнути з нього на її користь аліменти на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_3 , яка продовжує навчання, у розмірі частини від заробітку щомісячно, на період навчання, починаючи з моменту пред`явлення позову і до досягнення дитиною 23 річного віку або до закінчення навчання.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилалась на те, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від шлюбних відносин у них народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У 2023 році донька вступила до Київського національного лінгвістичного університету на денну форму навчання, за кошти державного бюджету.

Позивачка у позові вказувала, що донька проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Батько жодної участі в утриманні дочки, яка навчається, не бере, хоча має матеріальну можливість, адже працевлаштований.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_2 просила про задоволення позову з викладених у ньому підстав.

Заочним рішенням Подільського районного суду міста Києва від 29 листопада 2023 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 09 листопада 2023 року і до досягнення ОСОБА_3 двадцяти трьох років або до закінчення навчання.

Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 073,60 грн. в дохід держави.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 через представника - адвоката Рощину М.О., подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на те, що суд першої інстанції не врахував обставину матеріального становища дитини. Так, ОСОБА_3 є студенткою першого курсу денної форми навчання Київського національного лінгвістичного університету. Навчається за кошти державного бюджету. Жодних витрат на проживання ані позивач, ані третя особа не несуть, оскільки навчальний заклад знаходиться у м. Києві, де і проживає дитина.

Відповідач вважає недостатньою підставою для стягнення аліментів - власне необґрунтоване бажання позивача, тим паче у розмірі, визначеному самостійно позивачем без належної оцінки цих обставин суду. Отже, матеріальне становище дитини відповідач вважає задовільним, однак судом ця обставина належним чином не з`ясована.

Крім того, відповідач має непрацездатну матір - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка перебуває на його утриманні, адже отримуваної нею низької пенсії недостатньо, щоб задовольнити хоча б частину її потреб. А розмір житлово-комунальних послуг, необхідність постійного придбання ліків обумовлюють необхідність постійної фінансової підтримки з боку відповідача. Інших осіб, які мають обов`язок та/або змогу утримувати ОСОБА_4 , немає.

Скаржник вказує, що він не має у власності, володінні та/або користуванні рухомого майна, грошових коштів, прав на інтелектуальну власність, не має жодних доходів від реалізації майна. У відповідача є лише єдине житло, що ніяк не впливає на його економічну ситуацію та наявність доходу. У відповідача відсутні будь-які доходи від додаткових, непідтверджених джерел. Єдиний дохід відповідача - дохід від підприємницької діяльності.

В апеляційній скарзі відповідач, крім іншого, посилається на висновок колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладений у справі № 607/18387/15-ц, згідно з яким право на звернення до суду не наділяє позивача правом матеріально-правової вимоги до відповідача.

Також зазначає, що він не отримував ухвалу про відкриття провадження та копію позовної заяви для підготовки відзиву. Водночас, враховуючи частоту та тривалість повітряних тривог у м. Києві у листопаді 2023 року, апелянт вважає неотримання судової повістки та копії позовної заяви обставинами, які призвели до порушення права на подання відзиву в порядку ст.178 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від позивачки ОСОБА_2 , остання просила рішення суду залишити без змін, а скаргу відповідача - без задоволення, посилаючись на те, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму (за п. 3 ч. 1 ст. 176 ЦПК України ціна позову у справах про стягнення аліментів визначається сукупністю всіх виплат, але не більше ніж за шість місяців), і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.142).

Також встановлено, що ОСОБА_3 є студенткою першого курсу денної форми навчання Київського національного лінгвістичного університету. Студентка навчається за кошти державного бюджету. Період навчання з 01 вересня 2023 року по 30 червня 2027 року. Дані обставини підтверджуються довідкою університету від 02 листопада 2023 року № 89 (а.с.8).

Ухвалюючи рішення про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на повнолітню доньку, яка продовжує навчання, суд першої інстанції виходив з наявності для цього передбачених законом підстав, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Відповідно до ч.1 ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ч.2, 3 ст.181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно ст. 198 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

Статтею 199 СК України передбачено обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Згідно ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та неповнолітніми дочкою, сином.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину до досягнення нею повноліття (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка передбачає, зокрема обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). При визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

Як роз`яснено в п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Зазначена правова позиція висловлена у Постановах Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі № 225/1447/16-ц та від 17 квітня 2019 року у справі № 644/3610/16.

Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

Сімейний кодекс України виходить із принципів рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону надавати матеріальну допомогу повнолітньому сину чи доньці, які продовжують навчання, зобов`язані обоє батьків, незалежно від того, з ким з них проживає їх син (дочка).

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

При цьому, судом при визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу та проживання за місцем його знаходження.

Аналогічна правова позиція висвітлена в Постанові Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 761/10510/17.

Відтак, з системного аналізу вказаних норм слідує, що під час розгляду справ за позовом про стягнення аліментів на повнолітніх дітей, які продовжують навчання, підлягають доказуванню та встановленню обставини, зокрема, потреба повнолітньої дитини в матеріальній допомозі у зв`язку з продовженням навчання та наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

З матеріалів цивільної справи вбачається, що повнолітня донька сторін по справі продовжує навчання на денній формі, та у зв`язку з цим, потребує матеріальної допомоги з боку батька, зокрема, на витрати, пов`язані з навчанням, харчуванням, одягом та взуттям тощо. Витрати на продукти харчування та інші додаткові витрати для життя дитини є беззаперечними, оскільки для власного існування та навчання будь-яка людина повинна повноцінно харчуватися, купувати одяг та взуття, засоби гігієни та миючі засоби, а це потребує відповідних коштів. Оскільки донька сторін, навчаючись на денній формі навчання, позбавлена можливості працювати, будь-якого іншого самостійного доходу вона не має.

Наявними у матеріалах справи належними та допустимими доказами підтверджується здатність відповідача надавати допомогу своїй повнолітній доньці на час її навчання, а також потреба повнолітньої дитини сторін у матеріальній допомозі у зв`язку з продовженням навчання.

Доказів на спростування наведених обставин матеріали справи не містять.

Враховуючи встановлені обставини справи, на підставі наведених правових норм, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_1 аліментів на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_3 у розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 09 листопада 2023 року і до досягнення ОСОБА_3 двадцяти трьох років або до закінчення навчання, оскільки стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, зважаючи на те, що на період навчання дитина не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, що є адекватним та співмірним з урахуванням всіх наведених вище обставин.

Визначаючи розмір аліментів, суд першої інстанції врахував стан здоров`я та матеріальне становище дитини, яка навчається на денній формі навчання, матеріальне становище відповідача, наявність батьківського обов`язку утримання повнолітньої дитини за умови матеріальної можливості, яка наявна у відповідача, адже протилежного судом не встановлено.

Доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновки суду про наявність передбачених законом підстав для стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_3 у розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, так як відповідач не довів, що не має можливості сплачувати аліменти у такому розмірі.

Твердження апелянта про те, що він не має у власності, володінні та/або користуванні рухомого майна, грошових коштів, прав на інтелектуальну власність, не має жодних доходів від реалізації майна, відсутні будь-які доходи від додаткових, непідтверджених джерел, єдиний дохід відповідача - дохід від підприємницької діяльності, колегією суддів до уваги не приймаються, так як жодного доказу на підтвердження вказаних обставин відповідачем не надано.

Посилання скаржника на те, що він не отримував ухвалу про відкриття провадження та копію позовної заяви для підготовки відзиву колегія судів відхиляє, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідачу направлялась ухвала про відкриття провадження у справі, копія позовної заяви та судова повістка рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення, однак поштове відправлення повернулось із зазначенням причини невручення «адресат відсутній за вказаною адресою»; жодних доказів того, що відповідач за вказаною адресою не проживає, матеріали справи не містять, адже аналогічна адреса вказана у заяві про перегляд заочного рішення суду та апеляційній скарзі, тому поштове повідомлення вважається доставленим.

Інші доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, ґрунтуються на власному розумінні апелянтом норм права та фактично зводяться до незгоди відповідача з висновками суду. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності та взаємозв`язку, та з урахуванням доведеності позовних вимог ОСОБА_2 ухвалено обґрунтоване рішення про їх задоволення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування згідно вимог ч.1 ст. 375 ЦПК України відсутні.

В зв`язку з тим, що дана справа є малозначною згідно п. 3 ч. 6 ст. 19 ЦПК України, ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 29 листопада 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач:

Судді: