Справа №:755/4398/23
Провадження № 2/755/732/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" квітня 2024 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.

при секретарі - Яхно П.А.

за участю: представника позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_2 , звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому, з урахуванням зміни предмету позову, просить суд:

- збільшити частку ОСОБА_2 у спільній сумісній власності в квартирі АДРЕСА_1 , літера А до 91,55 % (1831/2000) частки;

- визнати право власності на 91,55 % (1831/2000) частки в квартирі АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( НОМЕР_1 );

- зменшити частку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (РНОКПП НОМЕР_2 ) у спільній сумісній власності в квартирі АДРЕСА_1 , літера А до 8,45 % (169/2000) частки;

- виключити з спільної сумісної власності та визнати право власності на 8,45 % (169/2000) частки в квартирі АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_2 , (РНОКПП НОМЕР_2 );

- стягнути з відповідача судові витрати.

Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20.12.2021 розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який було зареєстровано 12.06.2012 у Відділі реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві. Від сумісного шлюбу мають дітей. Постановою Київського апеляційного суду залишено без змін рішення Дніпровського суду м. Києва від 03.05.2022, яким визначено місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом з матір`ю ОСОБА_2 та стягнення аліментів на дітей. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 14.02.1995 № 263 та свідоцтва про право на спадщину від 12.11.2012, зареєстрованого в реєстрі за № 3-1130 ОСОБА_2 набула право власності на квартиру під номером АДРЕСА_2 . Зазначена квартира знаходилась у приватній спільній частковій власності з її рідним братом ОСОБА_6 по розміру частки. Відповідно договору купівлі-продажу від 20.12.2013, зареєстрованого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу в реєстрі за № 1630, ОСОБА_2 та ОСОБА_6 як співвласники передали у власність вищезазначену квартиру покупцеві та отримали від продажу квартири 1 072 500 (один мільйон сімдесят дві тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок. Відповідно до розподілу часток на квартиру, ОСОБА_2 від продажу квартири отримала грошові кошти у розмірі 536 250 (п`ятсот триста шість тисяч двісті п`ятдесят) гривень 00 коп. В той же день, ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, згідно якого вона прийняла у власність двокімнатну квартиру під номером АДРЕСА_1 (три, літера а) та сплатила за неї грошові кошти у розмірі 585 750 (п`ятсот вісімдесят п`ять тисяч сімсот п`ятдесят) гривень 00 коп. Вказала, що грошові кошти в сумі 536 250,00 грн. належали їй особисто, оскільки набуті нею на підставі продажу особистого та спадкового майна. Підтвердженням того, що саме ці грошові кошти були сплачені за купівлю квартири за адресою АДРЕСА_3 - є малий проміжок часу між продажем квартири (1/2 частки в квартирі) під номером АДРЕСА_2 та купівлею квартири АДРЕСА_1 . Зазначені правочини відбулись у один день, зареєстровані у Державного реєстратора прав на нерухоме майно - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Захарченко В.В., порядкові номера реєстрації договорів в реєстрі - 1629 та 1632. Загальна сума грошових коштів, які сплачено за придбання квартири складає 585 750,00 грн. Грошові кошти, які належали особисто ОСОБА_2 у розмірі 536 250,00 грн. були сплачені за придбання квартири. Решту грошових коштів у розмірі (585 750,00 - 536 250,00) = 49 500,00 грн. було надано відповідачем для придбання квартири. Таким чином, частка грошових коштів ОСОБА_2 від загальної вартості квартири, яка була надана на придбання квартири складає: 536 250, 00 : 5 857,50 = 91,55 % (1831/2000 частка позивачки) - є розміром особистих грошових коштів від загальної вартості квартири, які були сплачені нею на придбання квартири. Частка відповідача, яка була оплачена в рахунок грошових коштів, які відповідач отримав у подарунок від своїх батьків, з розрахунку 100% - 91,55% = 8,45% (49 500,00 грн.), складає 169/2000 частки квартири. Таким чином, 91,55 % (1831/2000) частка квартири, що придбана частково за рахунок особистих коштів позивачки у сумі 536 250, 00 грн., яка не підлягає поділу між подружжям в порядку ст. 69 СК України та 8,45 % (169/2000) частка квартири придбана частково за рахунок особистих коштів відповідача у сумі 49 500,00 грн.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 21.04.2023 відкрито провадження у цій справі, за правилами загального позовного провадження, призначене підготовче судове засідання з повідомленням учасників справи, яким роз`яснено їх право подати заяви по суті справи та визначено відповідні процесуальні строки.

05.07.2023 до суду від представника відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву, який ухвалою суду від 07.09.2023, постановленою у порядку ч. 4 ст. 259 ЦПК України, не виходячи до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, залишений судом без розгляду, у зв`язку з пропуском процесуального строку на його подання.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 07.09.2023 прийнято в межах розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , про поділ спільного майна подружжя - заяву про зміну предмету позову (Вх.№41054 від 18.08.2023), учасникам справи роз`яснено їх право подати заяви по суті справи та визначено відповідні процесуальні строки.

Ухвалами Дніпровського районного суду м. Києва від 07.09.2023 задоволені клопотання представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 про забезпечення доказів та витребувано: у Державній податковій службі України інформацію, що міститься в інформаційній базі Державного реєстру фізичних осіб, зокрема про суми нарахованих та/або отриманих доходів та суми нарахованих та/або сплачених податків ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , АДРЕСА_4 ), за період з 12.06.2012 по 20.12.2013; у приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Захарченко Вікторії Вікторівни (м. Київ вул. Німанська, 3, офіс 32), належним чином засвідчені копії матеріалів нотаріальних справ щодо: укладання договору купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 від 20.12.2013, зареєстрованого в реєстрі за №1629; укладання договору купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 від 20.12.2013, зареєстрованого в реєстрі за №1632.

04.10.2023 до суду від Державної податкової служби України надійшла інформація витребувана судом відповідно до ухвали від 07.09.2023.

17.10.2023 до суду від приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Захарченко Вікторії Вікторівни надійшли письмові докази витребувані судом відповідно до ухвали від 07.09.2023.

Інших заяв по суті справи не надходило, відповідач не скористався правом на подання відзиву відповідно до ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 07.09.2023.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 12.12.2023 призначено справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя до судового розгляду.

Представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила повністю задовольнити позов. Додатково пояснила, що спочатку відповідач погоджувався на компенсацію в 10 тисяч доларів, так як він вклав гроші в квартиру. Однак потім почав вимагати частину квартири. В той же час, позивачка вклала у купівлю квартири частку коштів, отриманих від відчуження спадкового майна. Відповідач у той час не працював, доходів не мав, тому допомогли батьки відповідача, які дали частину грошей, втім сума була незначною.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні показала, що позивачка є її онукою, а відповідач є колишнім чоловіком її онуки. Вони прожили 10 років та розійшлись. Шлюб зареєстрували вже коли були діти. Відповідач не працював, погано відносився до дітей. У спірній квартирі він і проживає, проте відношення до неї не має ніякого. У 2012 році померла мама позивачки, тоді влітку вони зареєстрували шлюб. В 2013 році придбали квартиру. Відповідач майже не працював, не допомагав. Допомагали його батьки, але ОСОБА_8 просила їх цього не робити, оскільки він тоді розслаблявся і не хотів нічого робити. ОСОБА_8 з братом продали квартиру на ОСОБА_9 за 130 000 доларів. Розподіл відбувся по 60 000 доларів кожному та 10 000 доларів на оформлення правочину продажу квартири. Брат придбав квартиру за 60 000 доларів, проте ОСОБА_8 не вистачало і допомогли батьки відповідача, надавши 10 000 доларів. Особистих коштів у подружжя для купівлі квартири не було, лише ОСОБА_8 від продажу спадкового майна, де подружжя раніше і жило. Вказала, що була присутня в нотаріальній конторі, була з дитиною, де була також ОСОБА_8 , а ОСОБА_10 у той час гроші рахував. Коли ОСОБА_8 і ОСОБА_10 розійшлись, то він вимагав повернути 10 000 доларів, які його батьки дали на купівлю квартири.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Представник відповідача - ОСОБА_11 в судове засідання також не з`явився повторно. Повторно подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому засіданні, проте таке клопотання в судовому засіданні 02.04.2024 відхилене судом як необґрунтоване.

Таким чином, суд, вислухавши доводи представника позивача, пояснення свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, доходить наступного.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 12.06.2012 перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20.12.2021 у справі № 755/12374/21.

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_2 належала частки квартири АДРЕСА_2 . Співвласником зазначеної квартири був ОСОБА_6 (а.с.13).

20.12.2013 за ОСОБА_6 та ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 14.02.1995 Відділом приватизації державного житлового фонду Печерського району м. Києва та свідоцтва про право на спадщину за законом № 3-1128, виданого 12.11.2012 державним нотаріусом Шостої київської державної нотаріальної контори ОСОБА_12 було зареєстровано право спільної часткової власності на частки квартири АДРЕСА_2 (а.с. 20-21).

Заявою від 20.12.2013 приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Захарченко В.В., ОСОБА_6 та ОСОБА_2 було стверджено, що квартира під номером АДРЕСА_2 , є їх особистою приватною власністю, оскільки набута в результаті приватизації та успадкування, і осіб, які б могли порушити питання про визнання за ними права власності на зазначену квартиру, в тому числі відповідно до статей 62, 74 та 97 Сімейного кодексу України, немає (а.с. 22).

20.12.2013 між продавцями ОСОБА_6 та ОСОБА_13 та покупцем ОСОБА_14 , укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений ОСОБА_15 , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, та зареєстрований у реєстрі за № 1629, за яким ОСОБА_6 та ОСОБА_2 передали у власність, а ОСОБА_14 прийняв у власність трикімнатну квартиру під номером АДРЕСА_2 , та зобов`язався сплатити за неї встановлену в договорі грошову суму (а.с. 23-25).

За положень п. 2.1 Договору купівлі-продажу квартири від 20.12.2013, продажна вартість квартири становить 1 072 500 (один мільйон сімдесят дві тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок (а.с.25).

20.12.2013 між продавцем ОСОБА_16 та покупцем ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений ОСОБА_15 , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, та зареєстрований у реєстрі за № 1632, за яким ОСОБА_16 передала у власність, а ОСОБА_2 прийняла у власність двокімнатну квартиру під номером АДРЕСА_1 , та зобов`язалася сплатити за неї встановлену в договорі грошову суму (а.с. 26-29).

За положень п. 2.1 Договору купівлі-продажу квартири від 20.12.2013, продажна вартість квартири становить 585 750 (п`ятсот вісімдесят п`ять тисяч сімсот п`ятдесят) гривень 00 копійок (а.с.27).

20.12.2013 ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6 від 20.12.2013, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 30).

Як убачається із платіжного доручення № 3 від 20.12.2013, ОСОБА_2 на рахунок ОСОБА_16 було перераховано грошові кошти у розмірі 585 750,00 грн. з призначенням платежу: «перерахування коштів з поточного рахунку покупця на поточний рахунок продавця згідно договору купівлі-продажу № 1632 від 20.12.2013, адреса: АДРЕСА_3 » (а.с. 31).

Згідно інформації № 327590726 від 30.03.2023 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_2 на праві власності, на підставі договору купівлі-продажу квартири, 1632, 20.12.2013, посвідченого Захарченко В.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, належить квартира за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 45-46).

Вирішуючи вимогу позивача про збільшення її частки у спільній сумісній власності в квартирі АДРЕСА_1 , літера А до 91,55 % (1831/2000) частки, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.

Як роз`яснено судам у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Згідно з абзацом 2 частини другої статті 372 ЦК України за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Таким чином, судом у межах судового розгляду було встановлено, що підтверджується матеріалами справи, так і показаннями свідка, що спірна квартира була придбана у період шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Однак, суд, зважаючи на встановлені під час судового розгляду факти, дійшов обґрунтованого висновку про те, що частина спірної квартира не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

При зверненні із позовом ОСОБА_2 зазначала, що спірна квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_3 належить їй на праві особистої власності, оскільки придбана нею за кошти, які належали їй особисто та були набуті нею від продажу успадкованого майна.

Так, судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_2 належала частки квартири АДРЕСА_2 . Співвласником зазначеної квартири був ОСОБА_6 . У подальшому, 20.12.2013 між продавцями ОСОБА_6 та ОСОБА_13 та покупцем ОСОБА_14 , укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений ОСОБА_15 , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, та зареєстрований у реєстрі за № 1629, за яким ОСОБА_6 та ОСОБА_2 передали у власність, а ОСОБА_14 прийняв у власність трикімнатну квартиру під номером АДРЕСА_2 , та зобов`язався сплатити за неї встановлену в договорі грошову суму.

Зазначене вказує про те, що ОСОБА_2 була відчужена частка у майні, що належала останній на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом та свідоцтва про право власності, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Печерського району м. Києва, та нею була отримана частина грошових коштів, що складає половину вартості відчужуваного майна, а саме: 1 072 500,00 грн. / 2 = 536 250,00 грн., відтак зазначена сума була отримана останньою за відчуження спадкового майна та майна набутого в результаті приватизації.

Цього ж дня, між продавцем ОСОБА_16 та покупцем ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений ОСОБА_15 , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, та зареєстрований у реєстрі за № 1632, за яким ОСОБА_16 передала у власність, а ОСОБА_2 прийняла у власність двокімнатну квартиру під номером АДРЕСА_1 , та зобов`язалася сплатити за неї встановлену в договорі грошову суму, а продажна вартість квартири становила 585 750 (п`ятсот вісімдесят п`ять тисяч сімсот п`ятдесят) гривень 00 копійок.

Наведене свідчить про те, що ОСОБА_2 було внесено частину грошових коштів, які останній належали за відчуження майна яке належало їй на праві особистої приватної власності, за придбання спірної квартири за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.06.2018 у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Зважаючи на викладене, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що частина спірної квартири за адресою: АДРЕСА_3 не є об`єктом права спільної сумісної власності, а є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , відтак вимога останньої про збільшення її частки у спільній сумісній власності в спірній квартирі не є належним способом захисту, з урахуванням встановлених судом фактів та обставин, оскільки до спірного майна застосовується інший правовий режим майна, що є наслідком відмови у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Відповідно до частин першої, другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

З наведених норм права вбачається, що держава забезпечує захист порушених або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, державні та суспільні інтереси. Такі права захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Зазначені правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19.

Таким чином, зважаючи на викладене, у розрізі спірних правовідносин, беручи до уваги встановлені судом факти, суд доходить до висновку, що належним способом захисту прав ОСОБА_2 за таких обставин є визнання права власності останньої на 91,55 % (1831/2000) частки в квартирі АДРЕСА_1 , оскільки під час судового розгляду позивачкою було доведено належними та достатніми доказами про те, що нею було внесено за придбання спірної квартири частину грошових коштів, отриманих від відчуження майна, що належало позивачці на праві особистої приватної власності, та яке в розуміння статті 57 СК України є особистою приватною власністю дружини, та така частка у спірній квартирі складає 91,55 % (1831/2000) квартири АДРЕСА_1 .

У відповідності до ч. 1, 2 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

За приписами ч.ч.1-3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно зі ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11).

У постанові від 02.08.2023 у справі № 2-7539/08 Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що вирішуючи спір про поділ майна подружжя, суд повинен розглянути можливість здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя у спосіб без визначення грошової компенсації, або з визначенням такої у мінімальному розмірі.

Зважаючи на викладене, суд доходить висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання права власності останньої на 91,55 % (1831/2000) частки в квартирі АДРЕСА_1 , підлягають задоволенню, оскільки під час судового розгляду позивачкою було доведено належними та достатніми доказами про те, що нею було внесено за придбання спірної квартири частину грошових коштів, отриманих від відчуження особистого приватного майна, що складає 91,55 % (1831/2000) частки в квартирі.

Вирішуючи вимоги позивача про зменшення частки ОСОБА_3 у спільній сумісній власності, виключення з спільної сумісної власності та визнання права власності на 8,45 % (169/2000) частки в квартирі АДРЕСА_1 , суд виходив з такого.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено правовий висновок про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем.

Зважаючи на те, що кожна особа управі звертатися до суду із вимогами про захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, на підтвердження чого подавати до суду належні, допустимі та достатні докази, суд доходить до висновку, що вимоги позивача про зменшення частки ОСОБА_3 у спільній сумісній власності, виключення з спільної сумісної власності та визнання права власності на 8,45 % (169/2000) частки в квартирі АДРЕСА_1 , не можуть бути задоволені у такий спосіб, як про це просить позивач, оскільки останній не звертався до суду з такими вимогами, доказів що його особиста частка в такому майні становить 8,45 % суду не надано, як і доказів того, що така частка є або може бути спільною сумісною власністю подружжя суду також не надано, що є наслідком відмови у задоволенні позовних вимог у цій частині.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Згідно з частинами першою та другою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Так, заявлена позивачкою вимога про виключення з спільної сумісної власності права власності відповідача на 8,45 % (169/2000) частки в квартирі АДРЕСА_1 , не відповідають положенням ч. 2 ст. 16 ЦК України, відтак не може бути задоволена судом.

У той же час, відповідно до ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Зважаючи на те, що позивачкою не надано доказів на підтвердження того, що надані відповідачем кошти на придбання спірної квартири є його особистою приватною власністю, що як заявляє остання, складає 8,45 % (169/2000) частки в квартирі та відповідачем вимоги про визнання права власності на частку у квартирі до суду не заявлялись, останній не надав до суду будь-яких доказів надання особистих коштів на придбання спірної квартири, що свідчить про необґрунтованість вимог у цій частині. При цьому, позивач вимог про поділ такої частки як спільної сумісної власності подружжя до суду не заявляла.

Таким чином, з огляду на викладені норми чинного законодавства, в розрізі даного спору, враховуючи принципи справедливості, добросовісності та розумності, згідно з якими здійснюється цивільно-правове регулювання суспільних відносин та які визначають характер поведінки учасників з точки зору необхідності сумлінного здійснення ними своїх цивільних прав і виконання цивільних обов`язків, шанування прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства, турботи про власні інтереси, закріплення адекватного захисту права або інтересу, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на 91,55%, що становить 1831/2000 частки, квартири АДРЕСА_1 , оскільки останньою у визначений законодавством спосіб та належними доказами доведено про те, що квартира була набута останньою у особисту приватну власність, з огляду на внесення грошових коштів під час придбання спірного майна, отриманих від відчуження особистого приватного майна, що свідчить про правомірність заявлених позовних вимог та є підставою для їх задоволення. При цьому, у інший частині суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог через неналежний спосіб захисту та відсутність належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження таких вимог.

Аналізуючи вищевикладені обставини, оцінюючи надані суду докази в їх сукупності, суд доходить висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 12 286,01 грн., пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 7, 36, 51, 60, 63, 70, 71, 104, 105, 112 Сімейного кодексу України, ст.ст. 368, 370 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 10, 49, 76, 77-81, 141, 200, 209, 210, 223, 247, 265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , АДРЕСА_4 ) до ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , АДРЕСА_4 ), про поділ спільного майна подружжя - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право особистою приватної власності на 91,55%, що становить 1831/2000 частки, квартири АДРЕСА_1 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 12 286,01 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 15.04.2024.

Суддя: