КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи 375/574/23
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/3549/2024
Головуючий у суді першої інстанції: Чорненька О.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.,

секретар - Черняк Д.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: нотаріус Рокитнянської районної державної нотаріальної контори Київської області Калітенко Людмила Броніславівна про визнання недійсним договорів та скасування державної реєстрації,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 26 липня 2023 року,

встановив:

у березні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсними договори встановлення емфітевзису, укладені 12 серпня 2017 року між його батьком ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та відповідачем ОСОБА_2 , посилаючись на те, що такі договори були укладені під впливом тяжких для нього обставин .

Рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 26 липня 2023 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника позивача - ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько - ОСОБА_4 і позивач на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом став власником земельних ділянок з кадастровими номерами :06:029:0019, :06:034:0025 та :06:040:0078, розташованих на території Синявської сільської ради Білоцерківського району Київської області. Вказував, що йому стало відомо про те, що 12 серпня 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договори встановлення емфітевзису щодо вказаних земельних ділянок. Зазначав, що на його переконання вказані договори були укладені його батьком під впливом тяжких для нього обставин, а саме у зв`язку з терміновою потребою у грошових коштах для лікування зубів сина. Крім того, договори були укладені на вкрай невигідних умовах, оскільки строк користування земельними ділянками було встановлено на 99 років зі сплатою 11 000 грн. за три ділянки. За таких обставин просив визнати договори недійсними.

Рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 26 липня 2023 року у задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було доведено наявності обставин для визнання договорів недійсними. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

Як вбачається з матеріалів справи, 12 серпня 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договори встановлення емфітевзису на: земельну ділянку площею 1,4231 га з кадастровим номером :06:029:0019, право емфітевзису зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно 12 серпня 2017 року, номер запису про інше речове право 21846239; земельну ділянку площею 0,7826 га з кадастровим номером :06:034:0025, право емфітевзису зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно 12 серпня 2017 року, номер запису про інше речове право 21845972; земельну ділянку площею 1,5401 га з кадастровим номером :06:040:0078, право емфітевзису зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно 12.08.2017 номер запису про інше речове право 21846109.

Відповідно до умов вказаних договорів власник земельних ділянок сільськогосподарського призначення передає право володіння та право цільового користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб, зберігаючи за собою право розпорядження нею. Вартість емфітевтичного права визначена сторонами у розмірі 5 000 грн., 1 000 грн. та 5 000 грн. відповідно. Сторони дійшли згоди про те, що емфітевтичне право встановлюється на 99 років.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Позивач ОСОБА_1 є сином ОСОБА_4 . Відповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом від 16 лютого 2023 року ОСОБА_1 є власником земельних ділянок з кадастровими номерами :06:029:0019, :06:034:0025 та :06:040:0078, розташованих на території Синявської сільської ради Білоцерківського району Київської області.

У своїй апеляційній скарзі представник позивача посилається на те, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що необхідність лікування зубів дитини є тяжкою обставиною, що призвела до укладення ОСОБА_4 договорів встановлення емфітевзису на вкрай невигідних для нього умовах. Однак, такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Загальні вимоги до змісту правочину визначені ст. 203 ЦК України. Відповідно до положень даної статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з положеннями ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частиною третьою статті 395 ЦК України право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) є одним із видів речових прав на нерухоме майно.

Право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (частина перша статті 407 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Правочин, який оспорюється на підставі статті 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Підставами визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

Тобто, для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 233 ЦК України необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена статтею 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів - відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання частини першої статті 233 ЦК України.

Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах.

Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.

Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2024 року (справа № 689/2537/21).

При звернені до суду з позовом на підтвердження наявності у ОСОБА_4 тяжкої обставини позивачем було надано до суду копії виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_4 аліментів на утримання сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , довідки про неотримання аліментів у період з 01 липня 2015 року по 31 грудня 2015 року, квитанцій про оплату послуг з лікування зубів ОСОБА_1 за період з 10 серпня по 23 вересня 2017 року на загальну суму 14 700 грн.

Згідно з положеннями статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані,на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України.

У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.

В даному випадку позивачем не було надано належних та достатніх доказів на підтвердження того, що необхідність лікування зубів дитини виявилась для ОСОБА_4 тяжкою обставиною, під впливом якої ним було укладено оспорювані договори, які вчинені на вкрай невигідних умовах. Сам по собі факт понесення витрат на лікування дитини не свідчить про наявність тяжкої обставини. Позивачем при зверненні до суду не було надано жодних доказів на підтвердження майнового стану ОСОБА_4 , які свідчили б про його потребу у грошових коштах. Крім того, матеріали справи не містять доказів і про те, що лікування дитини здійснювалось саме за грошові кошти

ОСОБА_4 .

За таких обставин доводи позивача про наявність у його батька тяжкої обставини, яка призвела до укладення ним правочинів на невигідних умовах для термінового отримання грошових коштів, є припущеннями.

У своїй апеляційній скарзі позивач також посилається на те, що критеріями оцінювання існування для людини тяжкої обставини є не розмір потрібних в певний момент життя коштів, а його особисте ставлення до певної проблеми та наявність або відсутність у нього коштів її вирішити. Разом з тим, встановити ставлення ОСОБА_4 до обставин, на які посилається позивач, неможливо. За життя ОСОБА_4 з вимогами про визнання недійсними спірних договорів з підстав їх вчинення під впливом тяжкої обставини не звертався.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду і доводи апеляційної скарги про низьку вартість орендної плати, визначену оспорюваними договорами, оскільки матеріали справи містять копію розписки ОСОБА_4 про отримання 12 серпня 2017 року від ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 112 374 грн., що відповідає вартості земельних ділянок, вказаній в оспорюваних договорах (п.1.4).

Доводи апеляційної скарги про те, що оспорювані договори містять вкрай невигідні умови для власника земельних ділянок, а саме щодо строку користування землею - 99 років, також не можуть бути підставою для скасування рішення та задоволення позовних вимог, оскільки таких строк було погоджено сторонами договорів і його тривалість не суперечила нормам чинного законодавства на момент їх укладення. Крім того, оскільки позивачем не доведено наявності тяжкої обставини, що змусила ОСОБА_4 вчинити оспорювані правочини, саме по собі посилання на несправедливість встановлення емфітевзису на строк 99 років не може бути підставою для визнання договорів недійсними.

У ч. 4 статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 26 липня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 17 квітня 2024 року.

Головуючий

Судді