Справа № 127/2352/24
Провадження № 2/127/986/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2024 рокум. Вінниця

Суддя Вінницького міського суду Вінницької області Воробйов В.В. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Вінницька установа виконання покарань (№1)", Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кравчук М.О. на підставі доручення для надання безоплатної вторинної правничої допомоги №38 від 16.01.2024, звернувся до суду з позовом до Державної установи "Вінницька установа виконання покарань (№1)", Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що під час утримання засудженого ОСОБА_1 в Державній установі "Вінницька установа виконання покарань (№1)" були порушені його законні права, а саме: порушення законних прав засудженого на телефонні розмови; скерування кореспонденції та забезпечення належних житлово-побутових умов у камерному приміщені №133 площею 7,9 кв.м., а саме установа з виконання покарань в порушення вимог ч. 1 ст. 107, ч, 5 ст. 110 КВК України, п. 2 розділу XIV Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань безпідставно та необґрунтовано не забезпечила право позивача на здійснення телефонних розмов, скерування кореспонденції та забезпечення належних житлово-побутових умов у камерному приміщені, чим порушила його законні конституційні права. Вказане підтверджується відповіддю Вінницької окружної прокуратури від 12.06.2023 року, вказівкою про усунення порушень законодавства України Вінницької окружної прокуратури від 14.04.2023 року, листом Вінницької окружної прокуратури від 25.07.2023 року №50-20-21, вказівкою про усунення порушень законодавства України Вінницької окружної прокуратури від 27.06.2023 року, відповіддю Міністерства юстиції України від 25.05.2023 року, листом Уповноваженого ВРУ від 19.07.2023 року, листом Мін`юсту від 11.08.2023 року, відповіддю Вінницької окружної прокуратури від 28.06.2023 року.

Представник позивача у позові вказує, що упродовж березня-червня 2023 року можливість проведення телефонних розмов ОСОБА_1 не надавалась. Окремі звернення ОСОБА_1 , незважаючи на наявність талонів-підтверджень та відповідну реєстрацію у журналі обліку, до адресата не відправлялись, що підтверджується вказівкою про усунення порушень законодавства України Вінницької окружної прокуратури від 27.06.2023 року. Також представник позивача зазначає, що з Подання Уповноваженого ВРУ з прав людини від 25.04.2023 року вбачається, що ОСОБА_1 відбував покарання у камерному приміщенні №133, облаштованому для 2 засуджених із жилою площею 7,9 кв.м при нормі не менше 4 кв.м на особу та недотримання вимог ст. 155 КВК України.

У зв`язку з триманням позивача в Державній установі "Вінницька установа виконання покарань (№1)" в період з 03.06.2023 року по 04.06.2023 року в умовах, що принижують його гідність та у зв`язку з поводженням, що порушує статтю 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, враховуючи характер правопорушення, тривалість та глибину моральних страждань, яких він зазнав, з урахуванням принципу розумності та справедливості, розмір заподіяної ОСОБА_1 моральної шкоди слід визначити в сумі 20 (двадцять) гривень.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 12.03.2024, у справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін, та запропоновано відповідачам надати суду протягом 15 днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження відзив на позов з наданням усіх доказів, що підтверджують обставини, на яких грунтуються заперечення відповідачів, якщо такі докази не надані позивачем.

Відповідачі про судовий розгляд справи повідомлявся у спосіб, передбачений ЦПК України, шляхом направлення копії ухвали про відкриття провадження у справі та позовної заяви з додатками, які відповідачі отримали13.03.2024 року, що підтверджується Довідками про доставку електронного листа (а.с. 63). Відзив на позов відповідачами у визначений термін не надано.

Враховуючи вищевикладене та положення ст. 178, 279 ЦПК України, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позов слід задовольнити з таких підстав.

Судом встановлено, що згідно з довідкою по особовій справі ОСОБА_1 засуджений 21.12.2011 року Піщанським районним судом Вінницької області до довічного позбавлення волі та з 02.06.2010 року відбуває покарання в державній установі "Вінницька установа виконання покарань №1", яка розташована за адресою: м. Вінниця, вул. Брацлавська, 2.

Засуджений користується всіма правами людини і громадянина, за винятком обмежень, які визначені законом і встановлені вироком суду (частина 3 статті 63 Конституції України).

Ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню (частина 1 статті 28 Конституції України).

Відповідно до частини 1 статті 1 Кримінально-виконавчого кодексу України кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту Інтересів особи, суспільства і Держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.

Кримінально-виконавче законодавство України складається з цього Кодексу, інших актів законодавства, а також чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Кримінально-виконавчого кодексу України).

Держава поважає і охороняє права свободи і законні інтереси засуджених забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку. Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду (частини 1, 2 статті 7 Кримінально-виконавчого кодексу України).

Засуджені мають право, зокрема на гуманне ставлення до них та на повагу їх людської гідності; засуджені не повинні підлягати жорстокому, нелюдському або такому, що принижує їх гідність, поводженню (частина 1 статті 8 КВК України).

На осіб, які відбувають довічне позбавлення волі, поширюються права і обов`язки засуджених до позбавлення волі, передбачені статтею 107 цього Кодексу (частина 2 статті 151 Кримінально-виконавчого кодексу України).

Отже державою гарантовано права, свободи і законні інтереси засуджених, які користуються усіма правами людини та громадянина за винятком обмежень, визначених Кримінально-виконавчим кодексом України, законами України і встановлених вироком суду.

Перелік прав та обов`язків засуджених до позбавлення волі наведено у статті 107 Кримінально-виконавчого кодексу України.

На осіб, які відбувають довічне позбавлення волі, поширюються права і обов`язки засуджених до позбавлення волі, передбачені статтею 107 цього Кодексу (частина 2 статті 151 Кримінально-виконавчого кодексу України).

Зокрема у частині 1 статті 107 КВК України визначено, що засуджені, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, мають право в порядку, встановленому цим Кодексом і нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України, в тому числі здійснювати листування з особами, які знаходяться за межами колоній, вести з ними телефонні розмови, у тому числі у мережах рухомого (мобільного) зв`язку, користуватися глобальною мережею Інтернет.

Особливості реалізації права засуджених на телефонні розмови врегульовано статтею 110 Кримінально-виконавчого кодексу України.

Частиною 5 статті 110 Кримінально-виконавчого кодексу України передбачено, що засудженим надається, в тому числі й під час перебування в стаціонарних закладах охорони здоров`я, право на телефонні розмови (у тому числі у мережах рухомого (мобільного) зв`язку) без обмеження їх кількості під контролем адміністрації, а також користуватися глобальною мережею Інтернет. Телефонні розмови оплачуються з особистих коштів засуджених. Телефонні розмови між засудженими, які перебувають у місцях позбавлення волі, забороняються. Телефонні розмови та користування у глобальній мережі Інтернет оплачуються з особистих коштів засуджених. Телефонні розмови проводяться протягом дня у вільний від роботи час та поза часом, передбаченим для приймання їжі та безперервного сну, а за необхідності та за погодженням з адміністрацією - у будь-який час.

Частиною 8 статті 110 Кримінально-виконавчого кодексу України визначено, що порядок організації побачень, телефонних розмов, користування мережею Інтернет встановлюється Міністерством юстиції України.

Наказом Міністерства юстиції України від 28 серпня 2018 року №2823/5 затверджені Правила внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, згідно з пунктом 2 розділу 2 яких засуджені мають право вести телефонні розмови у порядку, встановленому розділом XIV цих Правил.

Розділом XIV Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань деталізовано особливості реалізації прав засуджених на телефонні розмови.

Пунктом 2 вказаного розділу передбачено, що адміністрація установи виконання покарань забезпечує надання засудженим телефонних розмов без обмеження їх кількості у визначений розпорядком дня час. З метою реалізації права на телефонні розмови усіх засуджених, які відбувають покарання в установі, тривалість розмови одного засудженого не має перевищувати 15 хвилин.

Для проведення телефонних розмов у визначеному адміністрацією установи виконання покарань місці встановлюються таксофони та забезпечується наявність засобів рухомого (мобільного) зв`язку, які знаходяться на обліку установи.

Телефонні розмови проводяться за рахунок засудженого під контролем представника адміністрації установи виконанням покарань протягом дня у вільний від роботи час і поза часом, передбаченим для приймання їжі та безперервного сну. За необхідності та за погодженням з адміністрацією установи виконання покарань телефонну розмову може бути надано у будь-який час.

Телефонні розмови надаються засудженому за його письмовою заявою, в якій зазначаються місцезнаходження, телефонний номер абонента та тривалість розмови.

Факт телефонної розмови засудженого реєструється у журналі обліку телефонних розмов засуджених.

Однак, установою з виконання покарань в порушення вимог ч. 1 ст. 107, ч, 5 ст. 110 КВК України, п. 2 розділу XIV Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань безпідставно та необґрунтовано, упродовж березня-червня 2023 року, можливість проведення телефонних розмов ОСОБА_1 не надавалась. Окремі звернення ОСОБА_1 ,. незважаючи на наявність талонів-підтверджень та відповідну реєстрацію у журналі обліку, до адресата не відправлялись, що підтверджується вказівкою про усунення порушень законодавства України Вінницької окружної прокуратури від 27.06.2023 року, чим порушено його законні конституційні права.

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КВК України особам, які відбувають покарання у виправних і виховних колоніях, створюються необхідні житлово-побутові умови, що відповідають правилам санітарії та гігієни. Засуджені, як правило, тримаються в приміщеннях блочного типу. Норма жилої площі на одного засудженого не може бути менш як чотири квадратні метри.

Однак в порушення вимог ст. 107, 115 КВК камерні приміщення, в яких утримувався позивач, не провітрювалися, вікна в камерах не відкривалися, а штучна вентиляція ніколи не працювала, їх площа не перевищувала 4 кв. м на особу. Рівень природного та штучного освітлення є незадовільним, В камерах були антисанітарні умови; стіни вкриті грибком, не було необхідних санітарних зручностей, постільна білизна видавалась в дуже поганому стані не змінювалась та перебувала в брудному стані. Порушувався температурний режим, так температура повітря в камерному приміщенні на момент перевірки становила +17 °С при нормі не менше +18 °С. Камери не радіофіковані.

Вказане підтверджується поданням Уповноваженого ВРУ з прав людини від 25.04.2023 року № 3525.2/П-1025.1.3/23/23/43.4, в якому йде мова про те, що ОСОБА_1 відбував покарання у камерному приміщенні №133, облаштованому для 2 засуджених із жилою площею 7,9 кв.м при нормі не менше 4 кв.м на особу та недотримання вимог ст.155 КВК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 107 КВК України засуджені, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, мають право в порядку, встановленому цим Кодексом і нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України здійснювати листування з особами, які знаходяться за межами колоній.

Особливості реалізації права засуджених до позбавлення волі на листування врегульовано статтею 113 КВК України.

Наказом Міністерства юстиції України №1304/5 від 02.07.2013 року затверджено Інструкцію з організації перегляду кореспонденції (листування) осіб, які тримаються в установах виконання покарань та слідчих ізоляторах.

Пунктом 2 розділу 1 Інструкції передбачено, що відповідно до вимог статті 113 Кримінально-виконавчого кодексу України засудженим дозволяється одержувати і відправляти листи і телеграми за свій рахунок без обмеження їх кількості.

Наказом Міністерства юстиції України №2823/5 від 28.08.2018 року затверджені Правила внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, згідно з пунктом 2 розділу 2 яких засуджені мають право здійснювати листування у порядку, встановленому пунктом 1 розділу XIII цих Правил.

Розділом ХІІ Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань визначено порядок листування та направлення грошових переказів засудженими.

Відповідно до пункту 2 розділу XIII Правил відшкодування витрат за пересилання, зокрема кореспонденції, адресованої Уповноваженому Верховної Ради України з прав людини та його представникам, до суду та прокуророві, захиснику у кримінальному провадженні проводиться з коштів, які є на особових рахунках засуджених.

Однак державна установа "Вінницька установа виконання покарань (№1)", не дотримуючись вимог ч. 1 ст. 107, ч, 5 ст. 110 КВК України, п. 2 розділу XIV Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, безпідставно та необґрунтовано не забезпечила право позивача на здійснення телефонних розмов, скерування кореспонденції та забезпечення належних житлово-побутових умов у камерному приміщені, чим порушила його законні конституційні права, що підтверджується відповіддю Вінницької окружної прокуратури від 12.06.2023 року, вказівкою про усунення порушень законодавства України Вінницької окружної прокуратури від 14.04.2023 року, листом Вінницької окружної прокуратури від 25.07.2023 року №50-20-21, вказівкою про усунення порушень законодавства України Вінницької окружної прокуратури від 27.06.2023 року, відповіддю Міністерства юстиції України від 25.05.2023 року, листом Уповноваженого ВРУ від 19.07.2023 року, листом Мін`юсту від 11.08.2023 року, відповіддю Вінницької окружної прокуратури від 28.06.2023 року та вказівкою про усунення порушень законодавства України Вінницької окружної прокуратури від 27.06.2023 року.

Статтею 9 Конституції України визначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до частин четвертої та сьомої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї. згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили.

Згідно зі статтею 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

24 січня 1997 року Україна ратифікувала Європейську конвенцію про запобігання катуванням чи нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню, яка набрала чинності в Україні 01 вересня 1997 року. Вказаною Конвенцією передбачено створення Європейського комітету з питань запобігання катуванням чи нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню (далі - Комітет). Комітет, шляхом здійснення інспекцій, перевіряє поводження з позбавленими волі особами з метою посилення, у разі необхідності, захисту таких осіб від катувань чи нелюдського або такого, що принижує їхню гідність, поводження чи покарання.

Зазначений Комітет надав Україні рекомендаційні норми, згідно з якими на одного ув`язненого в камері, призначеній для кількох ув`язнених, чи в приміщенні гуртожитку Має припадати не менше 4 кв. м площі.

Зазначене також знайшло своє відображення у численних рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема в рішеннях у справах «Невмержицький проти України», № 54825/00, п. 66, ЕСНК 2005 II (витяги)); «Мельник проти України», № 72286/01, п. 103, від 28 березня 2006 року, «Яковенко проти України», № 15825/06, п. 84, від 25 жовтня 2007 року; «Двойних проти України», № 72277/01, п. 66, від 12 жовтня 2006 року); «Іглін проти України» № 39908/05 від 12.04.2012 року; «Давидов та інші проти України», № 17674/02 і 39081/02 від 01 липня 2010 року; «Горбатенко проти України».

У вказаних рішеннях Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що оскільки заявники утримувалися в ЄІЗО в камерах, де на них припадало площі менше, ніж рекомендовано Україні Комітетом, у зв`язку з браком особистого простору було визнано умови тримання заявників під вартою нелюдськими і такими, що принижують гідність. Отже, мало місце порушення статті 3 Конвенції.

При цьому статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї та практику Суду як джерело права.

Правовий висновок щодо зазначених обставин викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.06.2020 року у справі № 204/5899/18.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Вимога ефективності судового захисту узгоджується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (п. 64, заява №40450/04 від 15.10.2009 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Згідно із ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Частиною першою статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" судам роз`яснено, що під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49).

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52).

Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу статті 1173 Цивільного кодексу України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується (п. 57).

У постанові від 15.08.2019 року у справі № 823/782/16 Верховний Суд зробив висновок, що відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, має на меті, як компенсацію потерпілому завданих збитків, так і запобігання вчинення суб`єктом владних повноважень такого у майбутньому, зокрема, шляхом здійснення превентивних заходів для удосконалення виконання своїх функцій, спрямованих на інтереси людини.

Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Отже, під час утримання засудженого ОСОБА_1 в Державній установі "Вінницька установа виконання покарань (№1)" були порушені його законні права, а саме: не забезпечено право позивача на здійснення телефонних розмов, скерування кореспонденції та забезпечення належних житлово-побутових умов у камерному приміщені. Камерні приміщення, в яких утримувався позивач, не провітрювалися, вікна в камерах не відкривалися, а штучна вентиляція ніколи не працювала, їх площа не перевищувала 4 кв.м на особу. Рівень природнього та штучного освітлення є незадовільним. В камерах були антисанітарні умови: стіни вкриті грибком, немає необхідних санітарних зручностей; постільна білизна видавалась в дуже поганому стані, не змінювалась та перебувала в брудному стані. В камерному приміщенні порушувався температурний режим. Неодноразово порушувалось право засудженого ОСОБА_1 на відправку його кореспонденції. У порушення вимог ч. 2, 3 ст. 92 КВК України до камерного приміщення, в якому утримувався позивач, неодноразово поміщали засуджених осіб, яким покарання у виді смертної кари замінено довічним позбавленням волі, та засуджених осіб, які раніше відбували покарання у виді позбавлення волі.

З урахуванням викладеного та у зв`язку з триманням позивача в Державній установі "Вінницька установа виконання покарань (№1)" в умовах, що принижують його гідність та у зв`язку з поводженням, що порушує статтю 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, враховуючи характер правопорушення, тривалість та глибину моральних страждань, яких він зазнав, з урахуванням принципу розумності та справедливості, суд вважає, що заявлений розмір заподіяної ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 20,00 грн. є відповідною і достатньою грошовою компенсацією за завдану позивачу моральну шкоду, а тому позов слід задовольнити.

Згідно з частиною шостою статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 13 частини другої статті 3 Закону України "Про судовий збір" судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц, провадження № 14-57цс18, дійшла висновку, що порушені права можуть захищатись як у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу. Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завданням якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання позовної заяви майнового характеру фізичною особою справляється судовий збір в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Прожитковий мінімум для працездатних осіб встановлений в розмірі 3028,00 грн з 01 січня 2024 року.

Розмір заявлених вимог - 20,00 грн (3028,00 х 0,4 = 1211,20 грн) тому розмір судового збору, що підлягав сплаті при зверненні до суду з цим позовом з урахуванням мінімальної ставки судового збору становить 1211,20 грн.

Оскільки ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору, то судові витрати за подання позовної заяви у вигляді судового збору підлягають віднесенню за рахунок держави пропорційно до задоволеної частини вимог з урахуванням мінімальної ставки судового збору, встановленого на час звернення з позовом, у розмірі 1211,20 грн.

На підстав викладеного, керуючись ст. 23 ЦК України, ст. 5, 13, 81, 141, 259, 263-265, 273, 280, 281, 288-289, 354-355 ЦПК України,суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№1), Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, задовольнити.

Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 20,00 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Судові витрати у вигляді судового збору за подання позовної заяви в розмірі 1211,20 грн віднести за рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , відбуває покарання у ДУ «Вінницька установа виконання покарань №1» м. Вінниця, вул. Брацлавська, 2.

Відповідач: Державна установа «Виконання покарань (№1), м. Вінниця, вул. Брацлавська, 2, ;

Відповідач: Державна казначейська служба України, м. Київ, вул. Бастіонна, 6, .

Суддя: