Справа № 219/497/22
Провадження № 2/229/460/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2024 р. Дружківський міський суд Донецької області у складі: головуючого судді Дубовика Р.Є., за участю секретаря судового засідання Жаріної Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача адвокат Деменкова Є.С., яка діє в інтересах позивача ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом, згідно якого просить визнати жилу квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , автомобіль марки HYUNDAI SANTA FE, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , VIN код НОМЕР_2 - спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та здійснити поділ цього майна між позивачем та відповідачем наступним чином: визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на частку (за кожним) на жилу квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 та придбану за договором купівлі-продажу квартири від 09 січня 2019 року; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості 1/2 частини майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності - автомобіля марки HYUNDAI SANTA FE, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , VIN код НОМЕР_2 ; а також стягнути судові витрати в розмірі 12 026 гривень 70 копійок.

В обґрунтування заяви представник позивача зазначила, що позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 12 грудня 1975 року. Сторони мають спільних дітей, які вже є повнолітніми. Позивач та відповідач зареєстровані в квартирі АДРЕСА_2 . На момент звернення до суду з цим позовом відповідач подала заяву про розірвання шлюбу. В шлюбі подружжя за договором купівлі-продажу квартири від 09.01.2019 року придбало нерухоме майно жилу квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також за сумісні кошти подружжям був придбаний автомобіль марки HYUNDAI SANTA FE, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , VIN код НОМЕР_2 , права власності на який зареєстроване на відповідача. Вважає, що згідно зі ст. 60 СК України, спірне майно квартира та автомобіль, є спільним майном подружжя. Позивач пропонував відповідачу вирішити питання про поділ спільного майна в досудовому порядку, однак відповідач відмовилася, що є підставою для звернення до суду з цим позовом.

Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 31 травня 2023 року задоволено заяву представника позивача ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , про залишення без розгляду позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсації вартості 1/2 частини майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності - автомобіля марки HYUNDAI SANTA FE, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , VIN код НОМЕР_2 . В інший частині позовних вимог розгляд справи продовжений.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, до суду від представника позивача надійшла заява, згідно якої вона просила справу розглянути у її відсутність та у відсутність позивача, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, заяв та клопотань про розгляд справи без її участі або про відкладення судового засідання від неї на адресу суду не надходило.

У зв`язку з неявкою сторін та у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного.

Судом встановлено, що 12 грудня 1975 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб, актовий запис № 1054 (а.с.12).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 09 січня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Бахмутського районного нотаріального округу Букрей Г.П., номер в реєстрі №33, ОСОБА_2 придбала квартиру загальною площею 60,70 кв.м, в тому числі житловою площею 43,80 кв.м, яка складається з трьох жилих кімнат та розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на квартиру зареєстроване за ОСОБА_2 09.01.2019 року за №29799465 (а.с.13,42).

Згідно п.7 вказаного договору покупка квартири за цим договором вчиняється за письмовою згодою чоловіка покупця ( ОСОБА_2 ) ОСОБА_1 , викладеної у вигляді заяви, справжність його підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Бахмутського районного нотаріального округу Букрей Г.П. 09.01.2019 року за реєстровим №26, і яка зберігається у справах нотаріуса.

Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 31 січня 2023 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірваний.

Згідно з вимогами статті 60 Сімейного кодексу України (надалі СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 3 статті 368 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частинами першою статті 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спір між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК(2947-14), ч.3 ст.368 ЦК) (45-15), відповідно до частин 2,3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Позивачеві достатньо підтвердити, що спірний об`єкт набутий під час шлюбу. І тоді вже тягар доказування покладається на відповідача, який повинен доводити, що цей об`єкт не є спільною сумісною власністю подружжя. Приклад застосування такого підходу викладено в Постановах Верховного Суду від 7 квітня 2020 року у справі № 199/3645/17, від 27 червня 2018 року у справі № 757/45050/15 та від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17.

Відповідно до висновків постанови Верховного Суду від 03.04.2020 року у справі № 286/1537/16-ц, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обов`язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Оцінка надається як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі.

З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира придбана сторонами під час перебування у шлюбі та є об`єктом спільної сумісної власності, чином суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими й доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Обставини, що спростовують в цілому позовні вимоги, судом не встановлені.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в сумі 9600 грн., суд зазначає наступне.

Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного випливає, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.

Представником позивача на підтвердження надання правничої допомоги на суму 9600 грн. суду надано договір про надання правової допомоги №206 від 28.12.2021 року та розрахункову квитанцію №206/12 про оплату позивачем послуг адвоката за вказаним договором в сумі 9600 грн.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача та його представника в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 9600 грн.

Крім того, враховуючи правила ст. 141 ЦПК України, судовий збір за заявлену вимогу про стягнення недоплаченої заробітної плати підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у сумі 2426,70 грн.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 19, 76, 81, 141, 263, 265, 274 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , право власності на 1/2 частку жилої квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , придбаної за договором купівлі-продажу квартири від 09 січня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Бахмутського районного нотаріального округу Букрей Г.П., номер в реєстрі №33.

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , право власності на 1/2 частку жилої квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , придбаної за договором купівлі-продажу квартири від 09 січня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Бахмутського районного нотаріального округу Букрей Г.П., номер в реєстрі №33.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 9600 грн. та судовий збір у розмірі 2426,70 грн.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Р.Є. Дубовик