Справа № 296/7679/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" березня 2024 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м.Житомира в складі:

головуючого судді Адамовича О.Й.,

за участі секретаря судового засідання Світко Т.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Дмитрієвої Ж.А.,

представника відповідача - адвоката Сірача В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності, поділ майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Корольовського районного суду м. Житомира із позовом, в якому просить визнати квартиру АДРЕСА_1 спільним майном подружжя і визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , видане виконкомом Житомирської міської ради ОСОБА_2 16.02.2009р. Також просить поновити строк звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 21.08.1979 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбу. Під час шлюбу сторонами було придбано у власність квартиру АДРЕСА_1 , на підставі сплати кооперативних внесків у повному обсязі в жовтні 1992 року, що підтверджується довідкою №189 від 24.07.2020 року. 30.03.1994 року шлюб між сторонами було розірвано. Таким чином, спірна квартира була придбана під час перебування в шлюбі сторін по справі і є спільною сумісною власністю подружжя. В 2020 році позивачу стало відомо, що відповідач зареєструвала право власності на своє ім`я на всю квартиру. Згоди на поділ спірної квартири сторонами не досягнуто. За таких обставин просить визнати квартиру спільним майном подружжя і визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири, а також визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру.

Крім того, позивач просить поновити йому строк звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя з тих підстав, що фактично він дізнався про існування свідоцтва про право власності відповідача на квартиру АДРЕСА_1 та про порушення своїх прав лише 23.07.2020 року, коли отримав інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Ухвалою від 30.09.2020 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання.

25.02.2021 року від відповідачки ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву в якому просить позовну заяву залишити без задоволення з тих підстав, що всі пайові внески за кооперативну квартиру у період з 1984 по 1992 рік були сплачені за її особисті кошти та кошти її родини. Звернула увагу, що саме вона у 1973 році, тобто за шість років до укладення шлюбу, стала членом кооперативу, а позивач не був та не є членом ЖБК, і жодної участі у сплаті коштів за кооперативну квартиру та в її утримання не приймав. Крім того, відповідач просить застосувати строк позовної давності посилаючись на те, що саме рішеннями Корольовського районного суду м. Житомира у справі №2-190/95 та 2-662/95 підтверджується обізнаність позивача щодо невизнання його права власності на спірну квартиру та спроби її поділу, а отже й строк позовної давності позивачем пропущено більше як 22 роки, тому є безумовною підставою для відмови у задоволенні позову (а.с.53-58).

Ухвалою від 20.09.2021 року, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.

Розгляд справи неодноразово відкладався з поважних причин, зокрема у зв`язку з неявкою стрін, намаганням сторін врегулювати спір в позасудовому порядку.

В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Представника позивача заявлені позовні вимоги підтримала з підстав зазначених у позовній заяві та просила задовольнити. Також вказала на поважність причин пропуску звернення до суду з позовом про поділ майна.

Представник відповідачки в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог за безпідставністю, а також застосувати строк позовної давності. Вказав, що позивач з моменту розірвання шлюбу між сторонами постійно проживає в спірній квартирі, будь-яких перешкод позивачу з боку відповідача щодо користування житлом не чиниться. Позивач хотів поділити майно ще в 1995 році, а тому строк позовної давності давно сплив.

Заслухавши учасників справи, повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 21.08.1979 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Корольовського районного суду м. Житомира у справі №2-53/91 від 30.03.1994 року розірвано (а.с.16).

За змістом довідки №189 від 24.07.2020 року Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Космос-1971" (є правонаступником Житлово-будівельного кооперативу "Космос"), яка була видана члену кооперативу ОСОБА_1 , вбачається, що ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Перший пайовий внесок сплачений в 1984 році. Пайовий внесок виплачений в повному обсязі в 1992 році. Заборгованість відсутня (а.с.14).

З довідки №30 від 03.02.2021 року Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Космос-1971" (є правонаступником Житлово-будівельного кооперативу "Космос") вбачається, яка була видана члену кооперативу ОСОБА_2 , вбачається, що ОСОБА_2 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Перший пайовий внесок сплачений в 1984 році. Пайовий внесок виплачений в повному обсязі в 1992 році. Заборгованість відсутня (а.с.63).

Відповідно до свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 18.02.2009 року , яке видане на підставі рішення виконкому Житомирської міської ради від 29.01.2009 року за №85, ОСОБА_2 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 (а.с.184).

Відповідно до пункту 1 розділу VII "Прикінцевих положень" Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна. Питання ж поділу слід вирішувати з урахуванням чинних норм законодавства.

Статтею 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України в редакції, що діяла на час придбання спірної квартири АДРЕСА_1 передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Вказана норма узгоджується з нормами чинного законодавства України, зокрема статтею 60 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічні положення містяться у статті 368 ЦК України, частина третя якої передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

Відповідно до статті 146 ЖК України поділ квартири в будинку житлово-будівельного кооперативу між членом кооперативу і його дружиною допускається в разі розірвання шлюбу між ними, якщо пай є спільною власністю подружжя і якщо кожному з колишнього подружжя є можливість виділити ізольоване жиле приміщення в займаній ними квартирі. Поділ квартири провадиться за згодою між колишнім подружжям, а в разі відсутності згоди - за рішенням суду. Якщо поділити квартиру неможливо, один з колишнього подружжя, за яким визнано право на частину паєнагромадження, вправі вимагати від другого, який є членом житлово-будівельного кооперативу, виплати йому суми, що відповідає його частині паєнагромадження. Після одержання зазначеної компенсації він повинен звільнити займане приміщення, а в разі відмовлення - підлягає виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно зі статтею 15 Закону України «Про власність», в редакції, що була чинною на час придбання спірної квартири, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім`ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України. Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом.

Статтею 16 Закону України «Про власність» передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» судам роз`яснено, що при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, слід керуватися статтею 146 ЖК України, статтею 15 Закону України «Про власність», пунктом 43 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу і чинним законодавством про шлюб та сім`ю України (статті 22, 24, 28, 29 КпШС України) враховуючи зокрема таке: пай, внесений подружжям в житлово-будівельний кооператив у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах.

Таким чином, при внесенні паю в житлово-будівельний кооператив за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім`ї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю членів сім`ї, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними.

Таке правозастосування узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 02.11.2023 року у справі №343/79/22 (провадження № 61-4384св23), які суд в силу вимог ч.4 ст.263 ЦПК України, враховує при виборі і застосування норми права до спірних правовідносин.

Також суд вважає за необхідне врахувати позицію Великої Палати Верховного суду у постанові від 23.01.2024 року справа № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20), де Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на таке. У частині другій статті 328 ЦК України передбачено презумпцію правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, зокрема, якщо інше прямо не випливає із закону. Інше передбачене статтею 60 СК України, згідно з якою будь-яке майно, набуте за час шлюбу, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно, набуте у період шлюбу, є спільним сумісним майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17). Тому саме на колишню дружину закон покладає обов`язок спростувати презумпцію спільної сумісної власності щодо квартири набутої у шлюбі та зареєстрованої за нею, що жодним чином не порушує презумпцію правомірності права власності на це майно.

Таким чином, саме на відповідачку, яка заперечує факт набуття майна у спільну сумісну власність подружжя, покладено обов`язок спростувати презумпцію спільної сумісної власності щодо квартири набутої у шлюбі та зареєстрованої за нею.

Суд зазначає, що відповідачка не надала належних доказів в підтвердження сплати пайових внесків на квартиру за особисті кошти, а отже не спростувала презумпцію спільної сумісної власності на цей об`єкт.

Суд не бере до уваги надану позивачем довідку №189 від 24.07.2020 року та надану відповідачкою довідку №30 від 03.02.2021 року, оскільки вони є взаємовиключними.

За змістом ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, з огляду на вищевикладене слід дійти висновку, що спірна квартира була набута сторонами під час шлюбу у спільну сумісну власність, що передбачає право співласника вимагати поділу такого майна.

Разом з тим, представником відповідачки було подано заяву про застосування строку позовної давності.

Відповідно до частини третьої статті 29 КпШС України для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі статтею 11 цього Кодексу у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення свого права.

До вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу. У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до Цивільного кодексу України, якщо інше не передбачено цим Кодексом (частина перша - друга статті 20 СК України).

Згідно ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Вирішуючи питання початку перебігу строку позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки саме по собі припинення шлюбу не є свідченням порушення права власності когось із подружжя. Тобто визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі №203/304/17 (провадження 61-5400св19) та у постанові Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 307/3489/18 (провадження № 61-13067св21).

Судом встановлено, що після розірвання шлюбу ОСОБА_1 звертався в 1995 році до Корольовського районного суду м. Житомира з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна нажитого подружжям в період шлюбу та ОСОБА_2 зверталася з аналогічним зустрічним позовом. Ухвалою суду заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 було повернуто. Ухвала суду набрала чинності 20.06.1995 року (а.с.59).

Суд звертає увагу, що в ухвалі суду від 20.06.1995 року у справі №2-190/95 вказувалося про безпідставність заяви ОСОБА_1 про окремий розгляд справи про розділ квартири, з тих підстав, що йому немає де жити. Судом було роз`яснено право на звернення з окремим позовом про вселення.

Отже, з вимогою про поділ спірної квартири, яка є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, позивач уже звертався до суду і знав (повинен був знати) ще з 1995 року про порушення свого права. Відповідачка також заявила свої права на спільне майно та звернулася у вказаній справі із зустрічним позовом про поділ майна подружжя.

Таким чином з огляду на тривалість правовідносин, обізнаність позивача про порушення його прав та бажання їх захистити шляхом вирішення спору про поділ майна подружжя ще в 1995 році, суд не знаходить підстав для поновлення строку звернення з позовом про поділ майна подружжя. Позивач не обґрунтував та не навів причини пропуску строку позовної давності, які можна вважати поважними.

Відповідно до частини другої-четвертої статті 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 грудня 2021 року у справі № 710/122/20 (провадження № 61-6223св21) зазначено, що «перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14456цс18), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19).

За таких обставин, у задоволенні позовних вимог в частині визнання квартири АДРЕСА_1 спільним майном подружжя та про поділ майна, слід відмовити з підстав пропуску строку позовної давності.

Оскільки інша позовна вимога про визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , є похідною від інших вимог, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити також.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

На підставі положень ст.141 ЦПК України судові витрати підлягає розподілу між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.4, 10, 12-13, 76-80, 81, 141, 258-259, 263-265 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири спільним майном подружжя, визнання права власності на квартиру та визнання недійсним свідоцтво про право власності на квартиру, відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду через Корольовський районний суд м. Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП не відомий.

Головуючий суддя О. Й. Адамович

Дата складання повного тексту рішення: 01.04.2024.