Провадження № 2/638/2860/24
17 квітня 2024 року м. Харків
Дзержинський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого Аркатової К.В.,
за участі секретаря судового засідання Шевченко Т.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні зали судових засідань в м. Харкові, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою представника ОСОБА_1 адвоката Дем`яненко Ольги Олегівни до ОСОБА_2 про визнання права власності, -
Адвокат Дем`яненко О.О. звернулась до суду в інтересах ОСОБА_1 з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання права власності, в якій просить суд визнати за позивачем право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , в порядку поділу спільного майна подружжя.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрували шлюб 22 жовтня 1999 року у міському відділі реєстрації актів громадянського стану м. Харкова, актовий запис № 1826 від 22 жовтня 1999 року. Після реєстрації шлюбу відповідачка змінила прізвище з ОСОБА_4 на ОСОБА_5 .
У період шлюбу сторони придбали квартиру АДРЕСА_2 . Квартира АДРЕСА_3 складається з трьох житлових кімнат і має житлову площу 42,3 кв. м, загальну площу 65,9 кв. м. Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири від 19 листопада 2011 року право власності оформлено на відповідачку ОСОБА_2 . У пункті 7 вищезазначеного договору вказано, що чоловік покупця, ОСОБА_1 , надав згоду на придбання, укладення та підписання договором купівлі-продажу квартири, про що надав відповідну заяву. Справжність підпису було засвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Яковлєвою К.Б. 19 листопада 2011 року, за реєстром № 1171.
Адвокат Дем`яненко О.О. вказує на небажання відповідача ОСОБА_2 укласти нотаріальний договір поділу спільного майна.
Представник позивача, посилаючись на положення статті 60 СК України, зазначає, що спірна квартира придбана сторонами під час перебування в зареєстрованому шлюбі, а тому є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 , у зв`язку з чим просить задовольнити позов в повному обсязі.
Ухвалою суду від 08 січня 2024 року провадження по справі відкрито у порядку загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 21 березня 2024 року у справі закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті.
Представник позивача адвокат Дем`яненко О.О. з використанням електронного сервісу «Електронний суд» подала заяву, в якій просила справу розглянути без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити.
ОСОБА_2 до суду не прибула, про дату, час та місце розгляду повідомлялася своєчасно та належним чином, причини неявки не повідомила, правом, передбаченим ст. 178 ЦПК України не скористалася, відзиву на позовну заяву не подала.
Питання про заочний розгляд справи вирішено ухвалою суду від 17 квітня 2024 року.
Технічна фіксація судового розгляду не здійснювалась на пісдтаві положень статті 247 ЦПК України.
Суд, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, врахувавши позиції сторін, дійшов наступних висновків.
Сторони зареєстрували шлюб 22 жовтня 1999 року у міському відділі реєстрації актів громадянського стану м. Харкова, актовий запис № 1826 від 22 жовтня 1999 року. Після реєстрації шлюбу відповідачка змінила прізвище з ОСОБА_4 на ОСОБА_5 .
У період шлюбу сторони придбали квартиру АДРЕСА_2 . Квартира АДРЕСА_3 складається з трьох житлових кімнат і має житлову площу 42,3 кв. м, загальну площу 65,9 кв. м. Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири від 19 листопада 2011 року право власності оформлено на відповідачку ОСОБА_2 . У пункті 7 вищезазначеного договору вказано, що чоловік покупця, ОСОБА_1 , надав згоду на придбання, укладення та підписання договором купівлі-продажу квартири, про що надав відповідну заяву. Справжність підпису засвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Яковлєвою К.Б. 19 листопада 2011 року, за реєстром № 1171.
Відповідачем не надано суду доказів придбання квартири за її власні кошти.
Статтею 60 Сімейного кодексу України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 Цивільного кодексу України.
Згідно з частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Відповідно до частини третьої статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
За змістом статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Частиною першою статті 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18).
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 Цивільного кодексу України.
До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.
Частина четверта статті 65 Сімейного кодексу України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) дійшов висновку про те, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Враховуючи викладене вище, суд бере до уваги норми матеріального та процесуального права що регулюють суспільні відносини стосовно предмета спору, а також визнання відповідачем позовних вимог, тому вбачає підстави для задоволення позову в повному обсязі.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 263-265, 273 ЦПК України, суд,-
Позовні вимоги представника ОСОБА_1 адвоката Дем`яненко Ольги Олегівни до ОСОБА_2 про визнання права власності задовольнити.
Визнати квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , та ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 .
Визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , в порядку поділу спільного майна подружжя
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Роз`яснити сторонам у справі, що згідно з вимогами ч. 1 ст. 284 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Тобто суб`єктом подання заяви про перегляд заочного рішення є виключно відповідач, а не інші особи, які беруть участь у справі. Повторне заочне рішення сторони можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст заочного рішення складено та проголошено 17 квітня 2023 року.

Головуючий