12.04.2024 Справа № 363/737/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2024 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Чіркова Г.Є.,

при секретарі Мацьовитій Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Автомагістраль» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати,

встановив:

позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з Приватного підприємства «Автомагістраль» на його користь нараховану, але не виплачену суму заробітної плати в розмірі 59 252 грн. 46 коп.

Свої вимоги мотивував тим, що в період з 14 серпня 2020 року по 31 серпня 2022 року він перебував у трудових відносинах з ПП «Автомагістраль», однак при його звільнення з посади водія автотранспортних засобів, виплату заробітної плати йому, всупереч ст. 116 КЗпП України, підприємством не здійснено.

Представник відповідача подав суду відзив, в якому зазначив, що вимоги позивача не можуть бути задоволені, оскільки заявлені після спливу визначеного законодавством строку для такого звернення (ст. 233 КЗпП України). Оскільки позивача звільнено 31 серпня 2022 року, то 3-місячний строк звернення до суду з відповідним позовом сплив 30 листопада 2022 року, а позивач фактично довідався про порушення свого права і про особу, яка його порушила у день звільнення. Натомість, позивач звернувся до суду лише 14 лютого 2024 року, що свідчить про пропущення ним строку позовної давності, а відтак і про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Також зазначив, що головний офіс ПП «Автомагістраль», його територія та значна частина виробничих приміщень, які знаходяться у селі Синяк Бучанського району (колишнього Вишгородського району) Київської області, в період з 25 лютого по 01 квітня 2022 року перебували під окупацією російської федерації. У зв?язку з цим, виникли об?єктивні реальні загрози життю та здоров?ю працівників, пошкоджено приміщення офісу та викрадено чи пошкоджено значну кількість транспортних засобів (27 шт.). Окрім того, викрадено чи знищено всю офісну оргтехніку, документи, тощо. Також повністю знищено сервер, значну кількість допоміжного обладнання та різноманітного устаткування, чим заподіяно надзначних матеріальних збитків, розмір яких перевищив 50 млн. грн., у зв?язку з чим підприємство опинилося у вкрай скрутному фінансовому становищі та ще й до цього часу вживає заходи щодо відновлення своєї діяльності.

Після деокупації підприємство має критичну ситуацію з виплатою заробітної плати працівникам, оскільки підрозділи Державного казначейства не здійснюють перерахування коштів на рахунок підприємства за давно виконані роботи та надані послуги, що унеможливлює своєчасні розрахунки з бюджетом, працівниками та контрагентами за придбані матеріали.

Таким чином, внаслідок ведення бойових дій у Бучанському районі Київської області та інших обставин непереборної сили, у тому числі й існування заборгованості з бюджету держави за вже виконані роботи та надані послуги, підприємство повідомляло усіх своїх працівників про існування форс-мажорних обставин та змушене припинити своєчасну виплату заробітної плати працівникам, а також сплату бюджетних платежів до бюджетів усіх рівнів.

Позивач подав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Представник відповідача подав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутність, просив в задоволенні позову відмовити з підстав викладених у відзиві.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

Встановлено, що відповідно до наказу №509 від 13 серпня 2020 року ОСОБА_1 прийнято на посаду водія автотранспортних засобів відділу головного механіка ПП «Автомагістраль»

Згідно наказу №509 від 31 серпня 2022 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України.

Зазначені обставини підтверджується копією трудової книжки, виданої на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , серії НОМЕР_1 від 08 серпня 1980 року.

З листа ПП «Автомагістраль» №б/н від 10 січня 2024 року та довідки №122 від 26 січня 2024 року встановлено, що ОСОБА_1 дійсно працював в ПП «Автомагістраль» з 14 серпня 2020 року по 31 серпня 2022 року на посаді водія автотранспортних засобів і заборгованість по заробітній платі останнього становить 59 252 грн. 46 коп.

Як вбачається зі змісту ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 243/2071/18 (провадження № 61-48088сво18) вказано, що: «зважаючи на вимоги позивача - виплата заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, компенсації за затримку видачі трудової книжки та середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а також встановлені форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), застосуванню підлягають положення трудового і цивільного законодавства».

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, який продовжує діяти до теперішнього часу.

Згідно ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором.

Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати.

Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили.

Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати.

У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойові дії, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства.

Відповідно до ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (ч. 2 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»)».

Згідно ч. 3 ст. 82 ЦПК України, обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до норм чинного в Україні законодавства, військові дії, оголошена та неоголошена війна, збройний конфлікт або серйозна загроза такого конфлікту, включаючи, але не обмежуючись ворожими атаками, є обставинами непереборної сили (форс-мажорними обставинами) - надзвичайними та невідворотними обставинами, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань.

На засвідчення існування в державі форс-мажорних обставин Торгово-промислова палата України 28 лютого 2022 року опублікувала відповідний загальнодоступний лист за №2024/02.0-7.1, згідно якого форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) визнано: військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року. Зазначені обставини з цього часу до їх офіційного закінчення є надзвичайними, невідворотними та об`єктивнии обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зббов?язанням/обов?язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Крім того, загальновідомими є також і обставини тимчасової окупації та ведення бойових дій внаслідок військової агресії російської федерації на території с. Синяк Бучанського району Київської області з 25 лютого по 01 квітня 2022 року (ст. 82 ЦПК України).

Судом встановлено, що головний офіс ПП «Автомагістраль» знаходиться по вул. Київській 68 в с. Синяк Бучанського району Київської області, його територія та значна частина виробничих приміщень протягом часу з 25 лютого 2022 року по 01 квітня 2022 року перебували під окупацією російської федерації, де відбувалися бойові дії. У зв`язку з цим, виникли об`єктивні загрози життю та здоров`ю працівників, пошкоджено та викрадено значну кількість транспортних засобів, приміщення офісу, офісної техніки, документів, тощо. Також знищено значну кількість обладнання та різноманітного устаткування, чим заподіяно надзначних матеріальних збитків, у зв`язку з чим підприємство опинилося у вкрай скрутному фінансовому становищі.

За вказаним фактом органами досудового слідства здійснюється розслідування в кримінальних провадженнях №0000170 від 01 червня 2022 року за ч. 1 ст. 438 КК України та №0000544 від 21 квітня 2022 року за ч. 1 ст. 438 КК України..

Зазначене підтверджується дослідженими в суді доказами: даними протоколу допиту свідка ОСОБА_2 (юрист юридичного відділу ПП «Автомагістраль») від 14 квітня 2022 року, даними протоколу огляду місця події від 14 квітня 2022 року в кримінальному провадженні №000108, листом ПП «Автомагістраль» №272 від 28 квітня 2022 року, направленого Міністру інфраструктури України Кубракову О.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 06 грудня 2022 року №1364 «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією» та Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №309 від 22 грудня 2022 року, до територій, на яких велися бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, відноситься також і с. Синяк Бучанського району Київської області, яке перебувало під окупацією в період з 25 лютого 2022 по 01 квітня 2022 року.

Таким чином, судом встановлено, що у ПП «Автомагістраль» існували обставини непереборної сили (форс-мажорні обставини), які об`єктивно унеможливили належне та своєчасне виконання обов`язку щодо строків оплати праці згідно вимог ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та ст.ст. 116-117 КЗпП України.

Проте, існування вказаних обставин відповідно до вимог ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», не звільняє роботодавця від обов`язку виплати заробітної плати працівникам.

Відповідно до частини третьої статті 15 Закону України «Про оплату праці» оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Аналогічне положення закріплено в частині п`ятій статті 97 КЗпП України. Зазначені норми трудового законодавства свідчать про пріоритет виплати заробітної плати перед іншими виплатами та про підвищену захищеність таких виплат.

У постанові від 26 жовтня 2022 року в справі № 905/857/10 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що оскільки виплата заробітної плати працівнику - це обов`язок роботодавця, стаття 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не може застосовуватись до правовідносин щодо виплати заробітної плати.

Обов`язок роботодавця виплатити працівнику заробітну плату не є відповідальністю у розумінні статті 617 ЦК України, від якої може бути звільнений роботодавець внаслідок випадку або непереборної сили.

Обов`язок роботодавця виплатити працівнику заробітну плату, у тому числі в разі простою (присутність або відсутність працівника на роботі під час простою не впливає на оплату праці за цей час ст.ст. 34, 84, 113 КЗпП України), не є відповідальністю, від якої може бути звільнений роботодавець внаслідок настання обставин непереборної сили (Постанова КЦС ВС від 21.02.2024 року у справі № 215/8472/21).

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Розмір заробітної плати може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати у разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилася браком, та з інших, передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника.

Забороняється будь-яке зниження розмірів оплати праці залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання.

Згідно ст. 22 Закону України «Про оплату праці», суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 4, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Суд звертає увагу на те, що право на працю і на отримання заробітної плати гарантується Конституції України і не може бути обмежено в умовах воєнного стану.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116 КЗпП).

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 року № 8-рп/2013 основний Закон України, проголосивши Україну соціальною, правовою державою, визначив зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обов`язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини (статті 1, 3). Складовою цього обов`язку є забезпечення державою соціальної спрямованості економіки, створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю (частина четверта статті 13, частини перша, друга, сьома статті 43 Конституції України). Конституційний Суд України в Рішенні від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац другий підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини).

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 Кодексу і частині першій статті 1 Закону, як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходить з того, що поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Регулювання оплати праці працівників незалежно від форм власності підприємства, організації, установи здійснюється шляхом установлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій. Відповідно до частини третьої статті 94 Кодексу питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається Кодексом, Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо. Такі зобов`язання відповідають мінімальним державним гарантіям, установленим статтею 12 Закону, зокрема щодо оплати часу простою, який мав місце не з вини працівника.

Зазначене дає підстави для висновку, що обсяг заробітної плати найманого працівника становлять винагорода за виконану роботу, про що йдеться у статті 94 Кодексу і статті 1 Закону, та гарантовані державою виплати, передбачені у статті 12 Закону.

Право працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Таким чином, під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Відповідно до ч. 7 ст. 43, ч. 1 ст. 55 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю працівник може захистити в суді. Конституційний Суд України в Рішенні від 24 грудня 2004 року № 22-рп/2004 зазначив, що забезпечення прав і свобод потребує законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод (абзац четвертий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини). У статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI, статтях 1, 3, 15 Цивільного процесуального кодексу України передбачено порядок здійснення судочинства стосовно справедливого розв`язання, зокрема, трудових спорів.

Реалізація права на судовий захист невід`ємно пов`язана зі строками, в межах яких позивач може звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Основним нормативним актом, що регулює строки звернення до суду про вирішення спорів у порядку цивільного судочинства, є Цивільний кодекс України (далі - ЦК України), який установлює інститут позовної давності і містить положення щодо часових меж, упродовж яких особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу.

Норми ЦК України визначають загальну позовну давність тривалістю у три роки (стаття 257), а також спеціальну позовну давність (стаття 258), яка може бути скороченою або більш тривалою за загальну позовну давність. Крім того, ч. 1 ст. 268 ЦК України містить перелік позовних вимог, на які позовна давність взагалі не поширюється, а в частині другій цієї статті зазначено, що законом можуть бути встановлені додатково інші вимоги, на які не поширюється позовна давність.

У ч. 1 ст. 233 КЗпП України передбачено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці - щодо вирішення інших трудових спорів.

У рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2021 року № 4-рп/2012 встановлено, що положення ч. 1 ст. 233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями ст.ст. 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

У той же час згідно п. 19. Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Встановлено, що при звільненні позивача 31 серпня 2022 року з посади водія автотранспортних засобів Приватного підприємства «Автомагістраль», підприємством нараховано, але не виплачено ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з січня по серпень 2022 року в розмірі 59 252 грн. 46 коп.

Що стосується доводів представника відповідача стосовно пропущення позивачем строку звернення до суду згідно ст. 233 КЗпП України, ч.ч. 3 та 4 ст. 267 ЦК України, а також доводів про те, що роботодавець звільняється від відповідальності за порушене зобов`язання відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», то суд зазначає наступне.

Так, воєнний стан в Україні, як і ракетно-бомбові удари по її території і зокрема території Київської області, тривають донині, коли виплату всіх належних сум працівникові при його звільненні 31.08.2022 року підприємством не здійснено внаслідок ведення бойових дій, а відтак строк виплати заробітної плати, як відповідно й строк на звернення до суду з цим позовом про виплату нарахованої але не виплаченої при звільненні заробітної плати вважається відтермінованим, коли перебіг позовної давності в Україні на час воєнного стану зупинено.

У той же час тільки листом від 26 січня 2024 року ПП «Автомагістраль» письмово повідомило ОСОБА_1 про нараховану та невиплачену при звільненні заробітну плату в розмірі 59 252 грн. 26 коп. й неможливість її своєчасної виплати через обставини непереборної сили згідно ч. 3 ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (довідка про існуючу заборгованість від 26 січня 2024 року).

Саме після цього, 14 лютого 2024 року позивач звернувся до суду з цим позовом, а тому строк позовної давності згідно ст. 233 КЗпП України в цій справі не може вважатися пропущеним.

Суд враховує, що заробітна плата - це винагорода за виконану працівником роботу, яка є джерелом його існування та має забезпечувати для нього достатній, гідний життєвий рівень. Це визначає обов`язок держави створювати належні умови для реалізації громадянами права на працю, оптимізації балансу інтересів сторін трудових відносин, зокрема, шляхом державного регулювання оплати праці.

Крім того, це право працівника відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим конституційного принципу верховенства права та не порушує балансу прав і законних інтересів працівників і роботодавців.

Посилання відповідача на існування фінансових труднощів у підприємства в період дії воєнного стану, ведення бойових дій на території розташування головного офісу підприємства у період з 25 лютого 2022 року по 01 квітня 2022 року, що мало наслідком знищення майна підприємства, а також інших обставин, в тому числі існування дебіторської заборгованості, внаслідок чого підприємство змушено припинило виплату заробітної плати працівникам та сплату бюджетних платежів, не спростовують фактів існування заборгованості по заробітній платі та невиплати її працівнику, а відтак згідно викладених вище норм права та правових висновків Верховного Суду не звільняють роботодавця від обов`язку виплати заборгованості по заробітній платі.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відтак, з відповідача на користь позивача в межах заявлених позовних вимог слід стягнути нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 59 252 грн. 46 коп.

За таких обставин судом в цій справі встановлено порушені права позивача, які підлягають захисту, а позов про це задоволенню.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.10 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», а відтак з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в розмірі 1 211 грн. 20 коп.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

На підставі викладеного та керуючись статтями 259, 265, 268, 279 ЦПК України,

вирішив:

позовну заяву задовольнити.

Стягнути з Приватного підприємства «Автомагістраль» на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену суму заробітної плати в розмірі 59 252 (п`ятдесят дев`ять тисяч двісті п`ятдесят дві) грн. 46 (сорок шість) коп.

Допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць.

Стягнути з Приватного підприємства «Автомагістраль» на користь держави 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 (двадцять) коп.

Повне судове рішення складено 17 квітня 2024 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного рішення шляхом подання в зазначений строк апеляційної скарги.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Олевським РВ УМВС України в Житомирській області 16 грудня 1997 року, РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Приватне підприємство «Автомагістраль», , знаходиться за адресою: Київська область, Бучанський район, с. Синяк, вул. Київська, 68.

Суддя