Справа № 522/9880/23
Провадження № 2/522/2719/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2024 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Шенцевої О.П.,

при секретарі Міщенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м. Одеси звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , в якій просив витребувати від ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , транспортний засіб марки Lexus модель RX 350, легковий універсал, номер шасі НОМЕР_1 , 2008 року випуску, чорного кольору.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що 01.08.1998 року по 07.09.2022 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . За час шлюбних відносин за спільні кошти та в інтересах сім`ї він з ОСОБА_2 придбали у спільну сумісну власність подружжя транспортний засіб марки Lexus модель RX 350, 2008 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 , якого за їх взаємною згодою було зареєстровано на ім`я ОСОБА_2 10.04.2023 року позивачу з стало відомо про те, що вказаний автомобіль, на підставі договору купівлі-продажу між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був перереєстрований за новим власником ОСОБА_4 , а 08.05.2023 року йому стало відомо про те, що вказаний автомобіль в чергове 10.11.2022 року на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був перереєстрований на нового власника ОСОБА_3 . Позивач вказує, що він не надавав згоди ОСОБА_2 на відчуження вказаного автомобіля та ОСОБА_2 протиправно (недобросовісно), за відсутності необхідних на те повноважень, здійснила його відчуження третій особі ОСОБА_4 . Вказує на те, що спірний автомобіль вибув з його, як співвласника, володіння поза його волею. З огляду на викладене, позивач, посилаючись на ст. 387 та ст. 388 ЦК України заявляє вимогу про витребування від ОСОБА_3 , як від особи, яка є останнім його набувачем, автомобілю марки Lexus модель RX 350, 2008 року випуску.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24.05.2023 року позовну заяву було прийнято до розгляду та було відкрито провадження у справі та призначено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Вищевказана ухвала була направлена сторонам по справі та відповідно до вимог цивільно-процесуального законодавства відповідачам був наданий строк для подання відзиву на позовну заяву, та надання доказів, та роз`яснено право на подання зустрічного позову.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 20.06.2023 року задоволено заяву позивача про витребування доказів.

26 вересня 2023 року відповідач ОСОБА_3 надав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого, просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що він є законним власником спірного автомобіля та у позивача відсутні підстави для його витребування, оскільки він законно придбав вказаний автомобіль у ОСОБА_4 , який також у встановленому законом порядку набув права власності на вказаний автомобіль у якого були усі повноваження на відчуження спірного транспортного засобу. Право власності ОСОБА_4 не оскаржувалося, договір, на підставі якого він набув право власності на спірний автомобіль, не розривався та недійсним не визнавався. Крім того, зазначається, що спірний автомобіль було відчужено ОСОБА_2 05.08.2022 року на підставі договору, укладеного з ОСОБА_4 за час перебування у шлюбі з позивачем, що у відповідності до ст. 369 ЦК України свідчить про те, що вказаний договір вчинений за згодою всіх співвласників, за їх спільної згоди та відома.

В свою чергу, відповідач ОСОБА_2 відзив на позовну заяву не надала.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11.10.2023 року закрито підготовче провадження по справі призначено справу до судового розгляду по суті.

04 грудня 2023 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив відповідача ОСОБА_3 , в якій вказав, що згоди на відчуження спірного майна ОСОБА_1 не надавав, а тому просив позов задовольнити у повному обсязі.

02 квітня 2024 року до суду від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без участі ОСОБА_1 та його представника.

03 квітня 2024 року представником відповідача ОСОБА_3 адвокатом Тодирець А.О. подано до суду заяву про розгляд справи без його участі, в якій також просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце судового засідання, відзив на позов до суду не надавала, про причини неявки не повідомляла, заяву про розгляд справи за її відсутності не подавала.

Згідно до п.п. 6, 7 ч.2 ст.43 ЦПК України, учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України, учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Відповідно до ч.4 ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини:

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Судом встановлено, що 01 серпня 1998 року Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Одеської міської ради був зареєстрований шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2021 року (справа №522/17077/20), яке було залишено в силі постановою Одеського апеляційного суду від 06 вересня 2022 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

Рішення суду про розірвання шлюбу набрало законної сили 06 вересня 2022 року.

За час перебування у шлюбі 20 жовтня 2008 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було придбано транспортний засіб марки Lexus модель RX 350, легковий універсал, номер шасі НОМЕР_3 , 2008 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Право власності на вказаний автомобіль було зареєстровано у ВРЕР № 1 м. Одеси на ім`я ОСОБА_2 .

Відповідно до вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

05 серпня 2022 року, на підставі договору купівлі-продажу укладеного у ТСЦ № 5141 СЦ ГСЦ МВС в Одеській області ОСОБА_2 було відчужено спірний автомобіль ОСОБА_4 .

Позивачем визнається в позовній заяві те, що спірний автомобіль було відчужено ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 за час перебування ними у зареєстрованому шлюбі.

У відповідності до положень ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

За змістом ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Положеннями статті 65 СК України встановлено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Статтею 387 ЦК України закріплено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно з положеннями ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

На переконання суду доводи позивача щодо того, що спірний автомобіль вибув з його володіння не з його волі, не заслуговують на увагу, оскільки судом встановлено та сторонами визнано, що вказаний автомобіль було відчужено в період знаходження ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, що у відповідності до вимог ст. 65 СК України та ст. 369 ЦК України свідчить про вчинення договорів одного із подружжя за згодою іншого із подружжя.

Крім того, позивачем не пред`являється вимога щодо визнання договору купівлі-продажу спірного автомобіля недійсним, право на подачу якого передбачено ч.2 ст. 65 СК України.

Презумпція правомірності правочину встановлена законодавцем у ст. 204 ЦК України. Відповідно до цієї правової норми правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

При цьому, позивачем не надано до суду доказів щодо відсутності його згоди на відчуження спірного автомобіля на момент укладення договору.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оскільки договір купівлі-продажу спірного автомобіля було укладено ОСОБА_2 в період перебування нею у шлюбі з ОСОБА_5 , вказаний договір не оскаржувався та недійсним не визнавався, вказане свідчить про те, що договір купівлі-продажу спірного автомобіля було вчинено ОСОБА_2 за згодою іншого співвласника майна, в межах її повноважень, та спростовує доводи позивача про те, що ним не надавалося згоди на відчуження спірного автомобіля.

Аналізуючи вказані обставини в сукупності суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 була наділена належними повноваженнями на відчуження спірного автомобіля.

Доводи позивача про те, що спірний автомобіль є предметом спору цивільної справи № 522/21779/21, за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя та дана справа досі не розглянута, не можуть бути прийняті до уваги, так як в межах вказаної справи жодні заборони щодо відчуження та/або розпорядження, користування вказаним автомобілем не вживалися, що свідчить про відсутність будь-яких обмежень права ОСОБА_2 на відчуження спірного автомобіля.

10 листопада 2022 року ОСОБА_4 , реалізуючи своє право власності, на підставі договору купівлі-продажу, укладеного у ТСЦ № 5141 РСЦ ГСЦ, здійснив відчуження вказаного автомобіля відповідачу по справі ОСОБА_3 .

Згідно з вимогами ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

ОСОБА_3 у встановленому законом порядку зареєстрував вказаний транспортний засіб на своє ім`я, та на сьогоднішній день є законним власником транспортного засобу марки Lexus модель RX 350, легковий універсал, номер шасі НОМЕР_3 , 2008 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У відповідності до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому, суд вважає необхідним звернути увагу, що підстава позову - відсутність згоди одного з подружжя на відчуження спільного майна сама по собі не може бути підставою для витребування майна із чужого незаконного володіння інший з подружжя в такому випадку має право на компенсацію вартості своєї частки (постанова ВСУ у справі №6-1587цс16).

Тобто, при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна, визнання недійсними правочинів та витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Отже, за відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 22.02.2017 року справа № 6-17цс17; у постанові від 08.05.2018 року справа № 304/1423/15-ц, провадження № 61-5083св18; у постанові від 03.05.2018 року справа № 755/20923/14-ц, провадження № 61-10442св18; у постанові від 05.10.2020 року у справі №537/78/19, провадження № 61-17347св19.

Суд бере до уваги висновки зроблені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц: «розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням.

Також, судом враховується висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 15 березня 2023 року по справі №725/1824/20 в якому зазначено, що конструкція, за якою добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар.

Таким чином, суд приходить до висновку, що в даному випадку відповідач ОСОБА_3 є добросовісним набувачем, а ОСОБА_1 в свою чергу має право на пред`явлення позовних вимог щодо відшкодування компенсації вартості частки спірного автомобіля.

З огляду на вищенаведене та на вимоги чинного законодавства, суд звертає увагу на те, що підстави позову - відсутність письмової згоди позивача на відчуження автомобіля, не є підставою для звернення до суду з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння, оскільки в даному випадку правовою практикою передбачено звернення до суду з вимогою про отримання грошової компенсації за відчужене рухоме майна за дійсною ринковою вартістю.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до положень ч. 1, ч. 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

За таких обставин, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 19, 76, 81, 133, 141, 263, 264, 265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення.

Повний текст рішення складений 12.04.2024 року.

Суддя