07.03.2024 Єдиний унікальний номер 205/4851/21
Єдиний унікальний номер судової справи 205/4851/21
Номер провадження 2/205/231/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2024 року

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі головуючого судді Остапенко Н.Г., за участю секретаря судового засідання Зибалової П.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

08.06.2021 року ОСОБА_1 звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права власності.

Позов, з урахуванням уточненого позову, обґрунтовано тим, що позивач 02.06.1973 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 . 12.05.1974 року молодій сім`ї було виділено земельну ділянку шляхом укладення договору про безстрокове користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 . Подружжям у період шлюбу в 1975 році за спільні кошти за допомогою батьків позивача побудовано житловий будинок з господарськими спорудами, який розташовано за адресою: АДРЕСА_1 . Подружжя з дітьми мешкало за вказаною адресою, вели спільне господарство. Однак, позивач зареєстрована за іншою адресою адресою мешкання її матері. Рішенням суду від 16.12.2005 року шлюб розірвано. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Після його смерті відкрилася спадщина. Спадкоємцями є його діти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та дружина ОСОБА_4 , які мешкають постійно за вищевказаною адресою. 20.01.2021 року позивач звернулася до Другої дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право власності на майно подружжя, а саме на частину житлового будинку, розташованого за адресою: : АДРЕСА_1 . Постановою нотаріуса відмовлено у видачі відповідного свідоцтва та зазначено, що нотаріус не має можливості визначити з якою з дружин було побудовано вищевказаний житловий будинок.

Позивач вважає, що встановлення факту сумісного проживання з ОСОБА_5 в період шлюбу за вказаною адресою доводить причетність до будівництва спірного будинку, просить суд:

- встановити факт постійного проживання позивача разом з ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 , у період шлюбу з 02.06.1973 року по 16.05.2005 року та сумісного побудування житлового будинку разом з ОСОБА_5 за вказаною адресою;

- визнати право власності ОСОБА_1 на частину зазначеного житлового будинку.

Ухвалами судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25.01.2022 року, після усунення недоліків, позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі в порядку загального позовного провадження, а також витребувано докази.

03.05.2022 року від ОСОБА_4 надійшов відзив на позов, у якому заперечувала проти позовних вимог. Заперечення обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 фактично припинила шлюбні відносини з ОСОБА_5 з 1986 року, що підтверджується рішенням про розірвання шлюбу. ОСОБА_4 перебувала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_5 з 1987 року, а з 06.08.1996 року за згодою ОСОБА_5 була зареєстрована в будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 . 03.04.2009 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб. Позивач ніколи не була зареєстрована у спірному будинку, її твердження, що вона фактично мешкала з ОСОБА_5 до 16.05.2005 року є неправдивим. За весь час спільного проживання відповідача та ОСОБА_5 останній стверджував, що особисто побудував спірний будинок без отримання будь-яких дозвільних документів, жодні правовстановлюючі документи не оформлено. На підставі викладеного просить відмовити в задоволені позову.

03.06.2022 року від представника ОСОБА_4 надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких зазначено, що на час звернення до суду з позовом відсутня інвентаризація домоволодіння, що унеможливлює встановлення обсягу спірного майна. на підставі чого просить відмовити в задоволенні позову.

Ухвалами суду, постановленими 03.06.2022 року без виходу суду до нарадчої кімнати, задоволено клопотання ОСОБА_4 та ОСОБА_1 про виклик свідків.

Ухвалою суду від 04.08.2022 року витребувано докази.

Ухвалою суду, постановленою 09.09.2022 року без виходу суду до нарадчої кімнати, закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

25.08.2023 року від ОСОБА_3 надійшла заява про визнання позову. У заяві вказав, що позивач з чоловіком в період їх шлюбу вели спільне господарство та побудували будинок з господарськими спорудами для своєї родини, проживали за адресою: АДРЕСА_1 , разом з дітьми. Фактично мешкати у будинку почали з 1975 року, одночасно добудовуючи його. На час переїзду до спірного будинку до нього вже було підведено газо- та енергопостачання. Право власності на житловий будинок померлий набув у 1980 році, оскільки реєстрація та введення в експлуатацію на той час не були запроваджені. До розлучення батьків ОСОБА_3 мешкав разом з батьками у вказаному домоволодінні.

У судове засідання учасники справи не з`явилися.

Від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Макарова В.Г. надійшла заява, у якій просить провести судове засідання без його участі, позов підтримав, просив задовольнити.

Від представника відповідача ОСОБА_4 адвоката Просяник Н.П. надійшла заява, у якій просить провести розгляд справи без її участі, проти позовних вимог заперечує та просить у їх задоволенні відмовити.

Від відповідача ОСОБА_2 надійшла заява, у якій просить судове засідання провести без її участі, позовні вимоги визнає та не заперечує проти їх задоволення.

Відповідач ОСОБА_3 про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомив, у письмовій заяві позов визнав.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, заслухавши учасників судового процесу, свідків, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, встановив таке.

У ході судового розгляду встановлено, що 02.06.1973 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб (т. 1 а.с.13-14).

Після одруження сім`я Ляшенків мешкала за адресою: АДРЕСА_2 , пізніше переїхали до батьків позивача за адресою: АДРЕСА_3 , де зареєстрована позивач.

У подружжя ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася донька ОСОБА_3 , яка в подальшому після укладення шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_6 » (т. 1 а.с.114-115).

20.05.1974 року між виконкомом селищної ради депутатів трудящих та ОСОБА_5 на підставі рішення виконкому селищної ради депутатів трудящих № 8§2 від 17.01.1974 року про відвід земельної ділянки, укладено договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності житловою площею не більше 60 кв.м. Відповідно до укладеного договору забудовник зобов`язується побудувати житловий одноповерховий будинок площею 35,6 кв.м. з чотирма кімнатами, сарай, вбиральню, загородити домоволодіння з боку вулиці парканом висотою 1,2 м, будівництво побудов та споруд повинно бути проведено у відповідності до проекту побудови, затвердженого управлінням головного архітектора комунгоспу 20.05.1974 року. Пунктом 10 вказаного договору після закінчення будівництва споруджені на земельній ділянці побудови вступають у експлуатацію та стають особистою власністю забудовника після визнання приймальною комісією місцевої ради депутатів трудящих повної готовності зведених побудов, оформленого актом комісії. договір посвідчено нотаріусом Другої нотаріальної контори м. Дніпропетровська 13.12.1974 року за реєстровим 2-6268 (т. 1 а.с. 124-125).

20.05.1974 року представником Управління головного архітектора м. Дніпропетровська складено акт відведення, за змістом якого земельна ділянка в АДРЕСА_4 площею 703 кв.м. разом з закріпленими на ній геодезичними знаками перейде в розпорядження забудовника ОСОБА_7 також видано довідку про землекористування, відповідно до якої земельна ділянка в АДРЕСА_1 , площею 703 кв.м. знаходиться в користуванні ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 126 зворотний бік).

У судовому засіданні з пояснень свідків встановлено, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 , з господарськими спорудами було побудовано за спільні кошти подружжя, якому допомагали родичі позивача, надаючи продукти для харчування сім`ї. У 1975 році ОСОБА_5 з дружиною та донькою вселилися в домоволодіння, продовжуючи будівельні роботи.

08.02.1977 року ОСОБА_5 був зареєстрований у будинку за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с.123 зворотний бік).

ІНФОРМАЦІЯ_3 в подружжя народився син ОСОБА_3 (а.с.116 зворотний бік).

Відповідно до відповіді КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» ДМР від 15.09.2020 року на запит нотаріуса станом на 31.12.2012 року згідно з матеріалами інвентаризаційної справи за адресою: АДРЕСА_1 , реєстрація права власності на нерухоме майно не проводилася, до матеріалів справи долучено копію договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для забудови від 20.05.1974 року. Також вказано, що на дату інвентаризації 19.10.2012 року в матеріалах інвентаризаційної справи міститься штамп стосовно необхідності вирішення питання оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, побудовані до 05.08.1992 року. Об`єкт нерухомого майна складається з житлового будинку літ. А. з літ. а-1 загальною площею 67,8 кв. м, житловою 44,3 кв.м., літ. Б кухня, літ. В погріб з шийкою, літ. Г сарай, літ. Д душ, літ. Е. вбиральня, № 1-6,І споруди (все побудовано в 1980 році) (т. 1 а.с.126). Зазначене також підтверджується відповіддю КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» ДМР від 17.01.2022 року, а також планом земельної ділянки (т. 1 а.с.173-175).

Отже, станом на 1980 рік за адресою: АДРЕСА_1 , було побудовано: житловий будинок літ. А., загальною площею 61,1 кв. м., житловою 44,3 кв.м., прибудову літ. а-1 загальною площею 6,7 кв. м, літ. Б літню кухню, літ. В погріб з шийкою, літ. Г сарай, літ. Д душ, літ. Е. вбиральню, № 1-6,І споруди.

Згідно з заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська по справі 2-2478/05р. від 16.12.2005 року з 1986 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 припинили шлюбні відносини та спільне господарювання. Вказаним судовим рішенням шлюб між ними розірвано. (т. 1 а.с.22).

06.08.1996 року за адресою: АДРЕСА_1 , була зареєстрована ОСОБА_4 (т. 1 а.с.123 зворотний бік).

03.04.2009 року ОСОБА_5 уклав шлюб з ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 119).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер (т. 1 а.с. 110).

Після його смерті в Другій дніпровській державній нотаріальній конторі заведено спадкову справу. 13.08.2020 року з заявою про прийняття спадщини після смерті батька звернулася ОСОБА_2 , а 09.10.2020 року син спадкодавця ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 107-108).

15.10.2020 року до нотаріальної контори звернулася ОСОБА_1 з заявою про видачу свідоцтва про право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , як набутий у зареєстрованому шлюбі із спадкодавцем (т. 1 а.с.108 зворотний бік).

Також 01.09.2020 року до нотаріуса звернулася ОСОБА_4 з заявою про прийняття спадщини після чоловіка (т. 1 а.с.109).

Постановою нотаріуса від 20.01.2021 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на майно подружжя на частку житлового будинку АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_5 , у зв`язку з неможливістю визначити з якою з дружин було побудовано зазначений житловий будинок (т. 1 а.с.134-135).

22.01.2021 року ОСОБА_4 звернулася до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право власності у спільному майні подружжя та свідоцтва про право вланості на спадщину за законом на частку житлового будинку АДРЕСА_1 (т. 1 а.с.135 зворотний бік). Постановою нотаріуса від 22.01.2021 року ОСОБА_4 відмовлено у видачі свідоцтва про право власності у спільному майні подружжя та свідоцтва про право власності на спадщину за законом на зазначений житловий будинок у зв`язку з неможливістю визначити з якою з дружин було побудовано зазначений житловий будинок (т. 1 а.с.136-137).

Згідно з відповіддю відділу у м. Дніпро Головного управління держгеокадастру у Дніпропетровській області від 08.10.2020 року станом на 01.01.2013 року у Державному реєстрі земель м. Дніпропетровська інформація щодо права власності або користування земельною ділянкою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , відсутня (т. 1 а.с.124).

Як встановлено судом, у період шлюбу позивача та ОСОБА_5 останньому було виділено земельну ділянку для будівництва житлового будинку з господарськими спорудами, що побудовано в 1980 році.

Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Державна реєстрація права на житлові будівлі, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995 року №56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно затверджене Наказом Міністра Юстиції України від 07.02.2002 року №7/5, зареєстрованого в Міністерстві Юстиції 18.02.2002 року за № 157/6445 з подальшими змінами..

Так, згідно з п. 4 додатку № 1 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року (яка була чинною в 1980 році) до правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР відносяться договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для відбудови і експлуатації будівель, передбачені постановою РНК УРСР і ЦК КП(б)У від 10 листопада 1944 р. «Про впорядкування користування державними будівлями житлового і нежитлового фонду і земельними ділянками, які обслуговують їх» (ЗП УРСР, 1944 р., ст. 6).

Отже, договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності житловою площею не більше 60 кв.м., укладений між виконкомом селищної ради депутатів трудящих та ОСОБА_5 від 20.05.1974 року був правовстановлюючим документом, необхідним для реєстрації права власності на будинок у селищі міського типу Таромське.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону виникають з моменту такої реєстрації.

Таким чином, вищезазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будівлі та споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільним Кодексом та Законом України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.1992 року №449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» /втратила чинність/ було вперше встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва. Тобто, до 05.08.1992 року не передбачалася процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності.

Згідно з п. 49 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 17.10.2013 року №868, документом, що засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку, господарської (присадибної) будівлі та споруди, прибудови до них, побудованих до 05.08.1992 року, є технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна.

Відповідно до закону України «Про технічну інвентаризацію» технічний паспорт це документ, що складається на основі матеріалів технічної інвентаризації об`єкта нерухомого майна і містить основні відомості про нього (місцезнаходження, склад, технічні характеристики, план та опис об`єкту, наявність самочинного будівництва, перепланування тощо).

Як встановлено судом, 19.10.2012 року було проведено первинну інвентаризацію домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується матеріалами справи (т. 1 а.с. 173-176).

Враховуючи, що ОСОБА_5 мав правовстановлюючий документ для реєстрації будинку - договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності житловою площею не більше 60 кв.м. від 20.05.1974 року, а також було проведено технічну інвентаризацію домоволодіння, суд доходить висновку, що, хоча ОСОБА_5 не оформив відповідно до законодавства право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , він мав право це зробити.

За змістом ст. 22 КпШС майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі ст. 28 КпШС України в разі поділу майна , яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Відповідно до вимог ст.ст. 60, 63, 65, 66 СК України, в чинній редакції, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності.

Згідно правових висновків, висловлених Верховним Судом України у справах № 6-79цс13, № 6-2641цс15, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Враховуючи, що договір про передачу в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності житловою площею не більше 60 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , було укладено під час шлюбу позивача з ОСОБА_5 , будівництво житлового будинку з прибудовою та господарськими спорудами й будівлями завершено у 1980 році, тобто за час шлюбу за спільні кошти, суд доходить висновку наявність правових підстав для визнання права власності за позивачем на частину спірного домоволодіння як набутого в шлюбі з ОСОБА_5 .

Розглядаючи вимоги позивача щодо встановлення фактів постійного місця проживання ОСОБА_1 разом з ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 в період шлюбу з 02.06.1973 року по 16.05.2005 року та сумісного побудування житлового будинку за вказаною адресою разом з ОСОБА_5 , суд виходить з такого.

Відповідно до роз`яснень, викладених п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичні значення» № 5 від 31.03.1995 року, з наступними змінами, внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 15 від 25.05.1998 року зазначено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

За висновками Європейського суду з прав людини, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 (заява № 38722/02).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні ст. 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Позивачем не обґрунтовано, які юридичні наслідки породжує встановлення факту мешкання дружини та чоловіка під час шлюбу за однією адресою, а також факт сумісного побудування житлового будинку, яким чином встановлення зазначених фактів вплине на захист її прав, свобод та інтересів, які порушено.

На підставі викладеного суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в цій частині.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України пропорційно від задоволених вимог. Оскільки позивачу відмовлено в задоволені позовної вимоги немайнового характеру, судовий збір у розмірі 908 грн., сплачений ОСОБА_1 , покладається на неї. Судовий збір, сплачений за вимогу майнового характеру в розмірі 2 000 грн., підлягає стягненню на користь позивача з відповідачів у рівних частках, а саме по 666,66 грн.

Позивачем при поданні позову заявлено також судові витрати на правову допомогу в розмірі 7 000 грн., однак, доказів таких витрат не надано, а з п. 4.9.1. договору № 347 про надання правової допомоги від 19.05.2022 року, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Макаровим В.Г. вбачається, що сторони домовилися, що послуги за цим договором адвокат оказує безоплатно (т. 1 а.с.156-157). Отже, підстави для відшкодування витрат позивача на правову допомогу відсутні.

На підставі вище викладеного та керуючись ст.ст. 22, 28 КпШС, ст.ст. 15, 16, 355, 328, 355, 392 ЦК України, ст.ст. 60,63,65,66 СК України, ст.ст. 2, 4, 10, 12, 79-82, 141, 223, 247, 265, 354 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права власності задовольнити частково.

Визнати право власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 666,66 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП: НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 666,66 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП: НОМЕР_4 , на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 666,66 грн.

У задоволенні позову в іншій частині відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.Г.Остапенко