УХВАЛА

16 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 235/8127/21

провадження № 61-5012ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягнути з відповідача на свою користь інфляційні збитки за весь час прострочення грошового зобов`язання в сумі 224 496,83 грн та три відсотки річних від простроченої суми відшкодування у розмірі 27 123,35 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 є потерпілою у кримінальному провадженні по справі № 227/5550/13-к за обвинуваченням ОСОБА_2 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 286 Кримінального кодексу України (далі - КК України). Вироком Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 08 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 07 травня 2014 року, ОСОБА_2 визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 286 КК України, та призначено йому покарання у вигляді 7 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь потерпілих ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в рахунок відшкодування моральної шкоди по 100 000,00 грн кожній. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь потерпілої ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 26 275,00 грн, а в іншій частині позову відмовлено. Вирок Добропільского міськрайонного суду Донецької області від 08 листопада 2013 року набрав законної сили 07 травня 2014 року. 29 травня 2014 року на виконання вироку Добропільского міськрайонного суду Донецької області від 08 листопада 2013 року видано виконавчі листи по справі № 227/5550/13-к по стягненню з ОСОБА_2 на користь потерпілої ОСОБА_1 в рахунок відшкодування майнової шкоди в розмірі 26 275,00 грн; стягненню з ОСОБА_2 на користь потерпілих ОСОБА_1 і ОСОБА_3 в рахунок відшкодування майнової шкоди по 100 000,00 грн кожній. Боржником в добровільному порядку рішення суду не було виконано. 27 травня 2021 року Заступником начальника Покровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) винесено постанови про закриття в виконавчого провадження, у зв`язку з виконанням вимог виконавчих документів. Як вбачається з наданих до суду документів, виконання рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 08 листопада 2013 року в частині відшкодування моральної та майнової шкоди на користь потерпілої у кримінальному провадженні - ОСОБА_1 тривало майже 8 років (з дати набрання законної сили вироку - 07 травня 2014 року по день закінчення виконавчого провадження - 27 травня 2021 року). Таким чином, відповідач знав про грошове зобов`язання перед позивачкою, що підтверджується вироком Добропільского міськрайонного суду Донецької області від 08 листопада 2013 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь потерпілої ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 100 000,00 грн та майнової шкоди в розмірі 26 275,00 грн. Крім того, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ у своїй ухвалі від 11 грудня 2014 року по справі № 227/5550/13-к встановив, що матеріали кримінального провадження не містять даних про добровільне відшкодування ОСОБА_2 завданих збитків у повному обсязі. Завдана шкода добровільно не відшкодована. Проте, як вбачається листа В.о. начальника ВДВС Красноармійського МРУЮ від 14 квітня 2015 року, 19 червня 2014 року ОСОБА_2 ще працював на ПАТ «ШУ Покровське», що давало боржнику можливість виконати рішення суду належним чином та своєчасно, що слугувало б належним чином захисту майнового права позивача. Згідно з наданими до суду банківськими виписками по картковому рахунку позивача, перше перерахування грошових коштів відбулося 20 жовтня 2017 року, тобто більше ніж через три роки після набрання законної сили вироку. Лише з 13 лютого 2018 року на рахунок позивача почали надходити кошти на виконання вироку суду. Проте, як вбачається з наданих банком виписок, суми находження були мізерними. Позивачка вважає, що грошове зобов`язання по відшкодуванню завданої шкоди за вироком суду виконано неналежним чином, адже враховуючи те, що рішення суду почало виконуватися більше ніж через три роки з дати набрання ним законної сили, а також те, що за весь час виконання рішення суду в країні відбувся значний розвиток інфляційний процесів, що призвело до швидкого зростання споживчих цін. У зв`язку з вищевикладеним, у позивача виникло законне право вимагати від відповідача суми інфляції від боргу за час прострочення та 3% річних від простроченої суми боргу.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2023 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 лютого 2024 року, у задоволенні позовних ОСОБА_1 відмовлено.

У квітні 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 лютого 2024 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення процесуальних норм, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Згідно з частиною четвертою статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду, зокрема, малозначних справ; справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому, незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розташована серед Загальних положень цього Кодексу, яка поширюється й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

При цьому, Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства та судову практику у цій категорії справ.

Касаційна скарга містить посилання на випадок, передбачений підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності якого судові рішення

у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Аналіз судових рішень у справі та наведені заявником у скарзі доводи не дають підстав для висновку про те, що вказана справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для заявника (підпункт «в») пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).

Інших підстав, які б спростовували віднесення цієї справи до категорії малозначних, касаційна скарга не містить і суд касаційної інстанції їх не встановив.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).

При цьому, застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris (ціна позову) для подання скарг до верховного суду є правомірною та обгрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36).

Рішенням Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023, зокрема, визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

У касаційному порядку може бути здійснений перегляд судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, проте лише у випадках, визначених Кодексом (абзац четвертий пункту 7.5. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023). Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Внормування процесуальних відносин у спосіб визначення в Кодексі підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики (абзац другий пункту 7.8. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Припис пункту 2 частини третьої статті 389 Кодексу, що встановлює один із «фільтрів» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, - визнання справи малозначною - є зрозумілим за змістом та передбаченим за наслідками застосування.

Зазначений припис Кодексу також має правомірну мету - додержання принципу остаточності судового рішення (res judicata) як одного з аспектів вимоги юридичної визначеності (пункт 7.9. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

З урахуванням наведеного, оскільки заявником подано касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. Ю. Гулейков Р. А. Лідовець Д. Д. Луспеник