УХВАЛА

17 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 947/15689/21

провадження № 61-4711ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Осіяна О. М.,

розглянув касаційну скаргу представника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - Погребняк Олени Геннадіївни, на постанову Одеського апеляційного суду від 08 лютого 2024 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа, - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, про встановлення факту,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просив встановити факт його постійного проживання на території України.

Заява обґрунтована тим, що вказаний факт йому треба встановити з метою подання заяви про оформлення паспорту громадянина України до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі - ГУ ДМС України в Одеській області) та отримання нового паспорту замість втраченого зразка СРСР. У 1995 році заявник звертався до органів державної міграційної служби із заявою про відновлення втраченого паспорту, однак цю процедуру він до кінця не довів.

У липні 2020 року ОСОБА_1 , звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про видачу йому паспорта громадянина України у чому було відмовлено з тієї причини, що не встановлено належності особи до громадянства України.

Проте, все своє життя він проживає на території України, народився та навчався в Україні, працював та був зареєстрований до вересня 1989 року в Україні, шлюб із ОСОБА_2 також було зареєстровано в Україні у 1988 році.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13 вересня 2021 року в задоволенні заяви відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного суду від 08 лютого 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 вересня 2021 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено юридичний факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України з метою подання заяви про оформлення паспорту громадянина України до ГУ ДМС України в Одеській області та отримання нового паспорту замість втраченого.

Встановивши, що ОСОБА_1 народився, здобув середню загальну та спеціальну освіту, одружився, проживав та проживає постійно на території України, в тому числі і в той період, що охоплює 24 серпня 1991 року, у 1995 році звертався до відповідних органів із заявою про відновлення втраченого паспорта, при перевірці якої (заяви) було встановлено, що заявнику у 1977 році Київським РВВД у м. Одесі видано паспорт, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви.

У квітні 2024 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ГУ ДМС України в Одеській області - Погребняк О. Г., на постанову Одеського апеляційного суду від 08 лютого 2024 року.

У касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Як на підставу касаційного оскарження посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 не використав досудового врегулювання спору, тому його звернення до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України є передчасним. Апеляційний суд не врахував, що не можуть бути встановленні в судовому порядку факти, зокрема належності до певної національності, набуття громадянства України громадянином іншої держави. Крім того, будь-які дії, спрямовані на проходження процедури набуття громадянства, перебувають в межах інтересу ГУ ДМСУ в Одеській області, тому в цій справі наявний спір про право.

Заявник вважає, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 757/44694/17-ц, від 08 квітня 2020 року у справі № 654/3462/17.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 підтверджено факт постійного проживання на території України належними доказами, що є підставою для встановлення юридичного факту з метою отримання заявником нового паспорта замість втраченого.

Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 315 ЦПК України).

Тлумачення статті 315 ЦПК України дає підстави для висновку, що перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, є невичерпним і в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. При цьому не виключається встановлення факту постійного проживання на території України. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 серпня 2018 року в справі № 363/214/17-ц (провадження № 61-15154св18).

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2 - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Підстави встановлення громадянства України встановлені статтею 8 Закону України «Про громадянство України».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі №320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зазначено, що «у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19 (провадження

№ 61-16116св20) зазначено, що:

«оскільки ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України для встановлення належності до громадянства України, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що вказаний факт підлягає встановленню на підставі статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України». Відповідно до підпункту «а» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року № 215/2001 (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні станом на 13 листопада 1991 року. Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону «Про громадянство України», що подає особа, яка станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року (підпункт «в» пункту 8 Порядку, в редакції, чинній на час звернення заявника до суду). Тобто, у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Оскільки метою встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року є отримання ОСОБА_1 паспорта громадянина України, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність спору про право та наявність підстав для розгляду заяви в порядку окремого провадження, що спростовує доводи касаційної скарги. До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 05 листопада 2020 року в справі № 521/21665/18 (провадження № 61-23379св19).».

Подібні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18 (провадження № 61-6498св20), від 24 березня 2021 року у справі № 521/6094/19 (провадження № 61-15297св20).

Апеляційним судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Одеса.

З копії свідоцтва про восьмирічну освіту № НОМЕР_2 вбачається, що ОСОБА_1 закінчив у 1976 році середню загальноосвітню школу № 78 у м. Одесі.

Згідно з копією диплома від 19 липня 1979 року № НОМЕР_6 заявник навчався у професійно-технічному училищі у місті Одеса та здобував освіту столяра.

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 , виданого Київським відділом ДРАЦС у м. Одесі 02 січня 1988 року, ОСОБА_1 одружився з ОСОБА_2 .

Згідно з копією довідки від 18 березня 2019 року № 514 заявник з 03 липня 1985 року до 20 вересня 1989 року проживав за адресою: АДРЕСА_1 .

З копії паспорта дружини заявника ОСОБА_2 вбачається, що вона є громадянкою України та прописана за вищевказаною адресою з 15 травня 1988 року. 04 листопада 1998 року дружині заявника ДПІ у Київському районі м. Одеси видав Довідку про присвоєння ідентифікаційного номера.

Відповідно до копії особової картки № 07286-2 ОСОБА_2 працював на Суднобудівному заводі «Одеський СРЗ ім. 50-річчя Радянської України» до 19 вересня 1989 року.

У 1995 році ОСОБА_1 звертався до органів внутрішніх справ із заявою про відновлення втраченого паспорта. Перевіривши заяву ОСОБА_1 , начальником Київського РВ ОВС в Одеській області було встановлено, що заявникові видавався паспорт Київським РВВД у м. Одесі серії НОМЕР_5 від 28 лютого 1977 року.

Згідно з копією відповіді Центру обробки спеціальної інформації ДПС України від 18 червня 2021 року № 105 відомостей про перетинання державного кордону України, лінії розмежування в межах з Донецькою та Луганською областями та тимчасово окупованою територією АР Крим у період з 24 червня 2016 року до 26 квітня 2021 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в базі не виявлено.

З копії відповіді Центру обробки спеціальної інформації ДПС України від 01 липня 2021 року № 29438 відомостей про перетинання державного кордону України, лінії розмежування в межах з Донецькою та Луганською областями та тимчасово окупованою територією АР Крим у період з 13 липня 2016 року до 13 липня 2021 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в базі не виявлено.

Отже, суд апеляційної інстанції встановив факт постійного проживання ОСОБА_1 , мотивував його встановлення відповідними належними доказами, у зв`язку з чим зробив обґрунтований висновок про наявність підстав для задоволення заяви.

Переоцінка встановлених судом обставин на підставі письмових доказів, на які є посилання у судовому рішенні із зазначенням аркушу справи, відповідно до статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Посилання в касаційній скарзі на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 654/3462/17, від 08 квітня 2020 року у справі № 757/44694/17-ц, є необґрунтованими, оскільки обставини, встановлені у вказаних справах, не є подібними до обставин, встановлених судами в цій справі.

Таким чином, не заслуговують на увагу доводи заявника про те, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду.

Касаційна скарга не містить посилання на інші підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України.

Тому відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України є підстави для визнання касаційної скарги ГУ ДМС України в Одеській області необґрунтованою та відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - Погребняк Олени Геннадіївни, на постанову Одеського апеляційного суду від 08 лютого 2024 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа, - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, про встановлення факту.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Н. Ю. Сакара

О. В. Білоконь

О. М. Осіян