Справа № 308/1066/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 березня 2024 року м. Ужгород

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Закарпатського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Собослой Г.Г.,

суддів: Кожух О.А., Джуга С.Д.,

з участю секретаря: Терпай С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 19 липня 2023 року у справі № 308/1066/22 (Головуючий: Дергачова Н.В.), -

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2022 року ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за договором позики (у формі розписки) за якою просить суд: стягнути із останнього на свою користь заборгованість за позикою у розмірі: 338 937,77 грн. з яких: - тіло позики - 300 000,00 грн.; - відсотки за користування позикою (3% річних) - 4 364,38 грн.; - інфляційне збільшення за весь строк прострочення 10 014,49 грн.; - штрафні санкції за весь час прострочення з 20.07.2021 року по 12.01.2022 року (відсотковий розмір обчислений за обліковою ставкою Національного банку України) - 24 558,90 грн. та витрати із сплати судового збору.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 29 квітня 2021 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір позики (у формі розписки) і на виконання умов договору позики Позикодавець надала Позичальнику 300 000 грн із строком повернення до 19 липня 2021 року. ОСОБА_1 використав отримані від Позикодавця кошти на власний розсуд та у визначений договором позики строк борг позивачці не повернув.

Додаткові докази підписання відповідачем розписки щодо отримання позики саме від позивача містяться в електронному листуванні та на електронному носію, в яких зафіксовані листування та розмови між позивачем та відповідачем.

Позивач вважає, що із вказаних записів вбачається, що саме ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 позику у розмірі 300 000 грн із строком повернення до 19 липня 2021 року. Також із електронного листування та аудіо запису розмови вбачається, що в передбачений розпискою строк ОСОБА_1 отримані в борг кошти ОСОБА_2 не повернув та намагається уникнути виконання боргового зобов`язання.

Відповідно до вимог ст. 218 ЦК України вказаний вище аудіо запис є доказом факту невиконання ОСОБА_1 боргових зобов`язань.

Згідно пояснень свідка ОСОБА_3 відповідач ОСОБА_1 заборгував ОСОБА_2 за борговою розпискою від 29 квітня 2021 року 300 000 грн.

Із чисельних платіжних доручень за 2018 2020 роки вбачається, що ОСОБА_1 неодноразово отримував від ОСОБА_2 та повертав їй фінансову допомогу у різних сумах. У такий спосіб ОСОБА_1 сформував у ОСОБА_2 помилкову довіру до власної платоспроможності.

Посилаючись на вказані обставини позивачка просила задовольнити заявлені нею позовні вимоги.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 19 липня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 29 квітня 2021 року у загальному розмірі 324 469,39 грн. (триста двадцять чотири тисячі чотириста шістдесят дев`ять гривень 39 копійок), яка складається з: позики у розмірі 300 000,00 грн., відсотків за користування позикою (3% річних) за період з 20.07.2021 по 23.02.2022 року, які становлять 5 400,00 грн. та інфляційного збільшення за період з 20.07.2021 по 23.02.2022 року, яке становить 19 069,39 грн., а також витрат із сплати судового збору у розмірі 3 244,69 грн.

У задоволенні решти вимог за позовом відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування рішення суду, як таке, що постановлене з порушенням норм процесуального та матеріального права, оскільки підстав передбачених чинним законодавством для часткового задоволення позовних вимог відсутні, так як боргова розписка, яка не містить посилання на момент передання грошових коштів, а умови надання та повернення коштів є суперечливим і не може свідчити про укладення договору позики. Відповідачем ставиться під сумнів зміст спірної розписки, оскільки текст зобов`язання і фраза «З зобов`язанням погоджуючись 29.04.2021» із проставленням особистого підпису, що не заперечується судом першої інстанції, зроблено різними особами, при цьому не встановлено хронологічної послідовності зроблених в розписці записів, не встановлено, який з них зроблено першим, а який пізніше, що робить неможливим встановлення реального змісту домовленості між сторонами, його дійсність та відсутність волі та волевиявлення на його укладення. Також судом першої інстанції не надано правової оцінки наданим позивачем доказам, зокрема скрін-шотам переписки між сторонами. Зміст вказаних доказів містить фрази, які позивачка надсилає відповідачу текстові повідомлення російською мовою, що свідчить написання відповідачем розписки під впливом психологічного тиску зі сторони позивачки, що в силу статті 231 ЦК України ставить під сумнів дійсність правочину.

Заслухавши пояснення ОСОБА_2 , яка просить рішення суду залишити без змін, перевіривши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

ОСОБА_1 та його представник адвокат Сольський В.В. у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, про дату,час і місце розгляду представник відповідача ОСОБА_4 був повідомлений належним чином, про що свідчить довідка про доставку електронного листа і його неявка не перешкоджає розгляду справи у його відсутності відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Із оригіналу розписки (т.1 а.с. 192) від 29 квітня 2021 року, ОСОБА_1 протягом 2020 березень 2021 року отримав у борг від ОСОБА_2 300 000,00 грн, що еквівалентно 10 000 доларів США, які зобов`язався повернути ОСОБА_2 до 19 липня 2021 року без відсотків.

Як стверджує відповідач та не заперечується позивачем у позовній заяві його рукою у розписці написана тільки фраза: «З зобов`язанням погоджуюсь ОСОБА_1 29.04.2021» із проставленням особистого підпису.

Сума боргу, згідно останнього розрахунку позивача, на суму основного боргу 300 000 грн. були нараховані: відсотки за користування позикою (3% річних) - 16 594,52 грн.; інфляційне збільшення за весь строк прострочення - 105 182,41 грн., - штрафні санкції за весь час прострочення з 20.07.2021 по 23.05.2023 року (відсотковий розмір обчислений за обліковою ставкою Національного банку України) 193 495,89 грн., відтак позивач вважає, що загальна сума боргу відповідача становить 615 272,82 грн.

Доказів на підтвердження факту повернення відповідачем ОСОБА_1 коштів за розпискою суду не надано.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони /кредитора/ певну дію /передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо/ або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 2 ст. 626 ЦК України договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони.

При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визнані умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

На підставі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ст.. 638 ЦК України).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності до ч.2 ст. 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (ч.1 ст. 207 ЦК).

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

З аналізу вищезазначених норм вбачається, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

У постанові від 22.08.2019 у справі № 369/3340/16-ц Верховний Суд зазначив, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником позикодавцеві за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору і зміст умов договору, так і факт отримання боржником від позикодавця певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів в борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можна встановити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника.

Суд першої інстанції встановив, що підписання відповідачем розписки від 29.04.2021 року із зазначенням фрази «З зобов`язанням погоджуюсь ОСОБА_1 29.04.2021» свідчить про те, що договір позики був укладений, а сторони позикових відносин були цілком зрозумілі всі його умови і сторони вважали такі умови справедливими щодо себе і дана розписка підтверджує отримання у борг коштів і зі змісту якої можна встановити, що мала місце передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника.

Зі змісту представленої позивачем розписки вбачається, що відповідач отримав у борг від позивача протягом 2020 березень 2021 року у борг 300 000 грн і ця розписка підтверджує як факт укладення договору позики, так і факт отримання відповідачем від позивача обумовленої суми.

За таких обставин, суд першої інстанції, встановивши правовідносини сторін, які випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, із посиланням на докази, які дослідженні безпосередньо у суді та на підставі яких встановлені відповідні обставини, обґрунтовано частково задовольнив заявлені позовні вимоги і стягнув із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 тіло позики 300000 грн, відсотки за користування позикою (3% річних) за період з 20.07.2021р. по 23.02.2022 р., які становлять 5 400,00 грн та інфляційного збільшення за період з 20.07.2021р. по 23.02.2022 р., що становить 19 069,39 грн.

Рішення суду є законне та обґрунтоване і підстав для його зміни чи скасування не має.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія до уваги не приймає, так як вони не ґрунтуються на вимогах закону та фактичних обставинах справи і не спростовують висновки суду першої інстанції.

Судові витрати судом першої інстанції вирішено у відповідності до ст..ст. 133, 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 19 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено - 08 квітня 2024 року.

Головуючий: (підпис)

Судді: (підписи)

Згідно з оригіналом:

Суддя Закарпатського

апеляційного суду Г.Г. Собослой