КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження № 22-ц/824/4853/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2024 року м. Київ

Справа № 754/2666/23

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 05 вересня 2023 року, ухвалене у складі судді Зотько Т.А.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської філії Акціонерного товариства «Укртелеком» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

встановив:

У лютому 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до Київської міської філії АТ «Укртелеком» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 15.06.2018 року позивач був прийнятий на роботу в Київську міську філію АТ «Укртелеком» на посаду старшого інженера-енергетика. Наказом від 20.01.2023 року № 15-20-01к позивача було звільнено 31.01.2023 року за угодою сторін згідно з п.1 ст.36 КЗпП України. Однак, наміру звільнятися в позивача не було, а заява про звільнення була написала під психологічним тиском. Позивач перебував у стані душевного хвилювання у зв`язку з проходженням 6 курсів хіміотерапії в КМКЛ м. Києва.

Зазначає, що його звільнили не належним чином, не запропонували посаду, як інваліду 3 групи. Відповідно до психологічного тиску, позивач був змушений брати відпустку за власний рахунок в грудні 2022 року. В січні 2023 року проходив в стаціонарі КМКЛ м. Києва 5 курс хіміотерапії та 6 курс з 25 січня 2023 року по 08 лютого 2023 року. Наказ від 20.01.2023 року № 15-20-01к про припинення трудового договору не був підписаний особисто позивачем, оскільки 31.01.2023 року в день звільнення він перебував на стаціонарному лікуванні КМКЛ м. Києва. На день звільнення 31.01.2023 року розрахункові кошти за січень 2023 року позивачу не виплачені.

Із урахуванням наведених обставин, позивач просив суд поновити його на роботі на посаді старшого інженера-енергетика дільниці об`єктів зв`язку № 226/7 м. Київ Цех ядра мережі № 1 Регіонального центру ядра мережі Технічного департаменту Київської міської філії АТ «Укртелеком» та стягнути з Київської міської філії Акціонерного товариства «Укртелеком» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 05 вересня 2023 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що 25.05.2023 року до суду від позивача надійшло клопотання про виклик свідків, проте це клопотання не було задоволено судом першої інстанції та не зазначено мотиви відмови в задоволенні клопотання. Зазначені свідки могли повідомити суду обставини підпису позивачем заяви на звільнення та підпису обхідного листа, а також про дати підпису на зазначених документах.

Встановлена у рішенні суду дата підпису заяви про звільнення не відповідає дійсності, оскільки з 19.01.2023 року позивач перебував на лікарняному. Вважає, що відмова у виклику свідків призвела до винесення неправомірного рішення суду.

Заява про звільнення без зазначення статті звільнення була написана позивачем 18.01.2023 року під тиском і диктовкою кадрового працівника Швець Н.В . Угоди про припинення трудового договору не було з жодною посадовою особою.

Обхідний лист був підписаний ним 18.01.2023 року, а щодо дати 31.01.2023 року - то йому не відомо, за чиїм зверненням було підписано 31.01.2023 року обхідний лист, оскільки з 25.01.2023 року по 08.02.2023 року він перебував на стаціонарному лікуванні в КМКЛ.

На позивача проводився психологічний тиск від керівників на предмет звільнення, а саме від начальника цеху Марченко Н. В. , головного енергетика Якимчук О. Б. , начальника центру Байбарза В., керівника департаменту по персоналу

Зінюк Н. У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача Київської міської філії АТ «Укртелеком» - Кириченко М.Д., вважаючи доводи заявника, викладені в апеляційній скарзі, необґрунтованими, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін. Вказує, що доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції відмовив позивачу в задоволенні клопотання про виклик свідків, є безпідставними, оскільки позивач не подавав до суду такого клопотання.

Між позивачем та відповідачем було обумовлено всі необхідні умови та підстави для звільнення позивача 31.01.2023 року за угодою сторін згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП, які зафіксовані в заяві позивача від 19.01.2023 року та в наказі відповідача від 20.01.2023 року № 15-20-01к про припинення з позивачем трудового договору.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що звільнення позивача згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України було добровільним і виражало волевиявлення позивача щодо звільнення з роботи за взаємною згодою та домовленістю сторін на підставі відповідної заяви позивача про звільнення, тоді як анулювання такої домовленості не мало місця.

Жодних належних та допустимих доказів щодо нібито здійснення тиску на позивача щодо його звільнення у матеріалах справи немає. Не можуть бути прийняті як належні докази вчинення на позивача психологічного тиску зі сторони відповідача долучена ним роздруківка переписки від 29.12.2022 року, оскільки саме по собі смс-повідомлення про можливість звільнення на певних умовах, не може розцінюватись як тиск, а вважається такою, що містить виключно інформативний характер.

Відповідач зазначає, що припинення трудового договору з позивачем було здійснено правомірно на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, оскільки між сторонами була домовленість про припинення трудового договору за згодою сторін у визначений сторонами строк.

У відповіді на відзив на апеляційну скаргу позивач зазначає, що твердження відповідача про те, що позивач не подав до суду клопотання про виклик свідків є безпідставним, оскільки позивач подавав таке клопотання через канцелярію суду 25.05.2023 року та 04.09.2023 року, а також клопотання було подане до початку першого судового засідання та знаходяться в матеріалах справи. Враховуючи відсутність будь-якого аналізу зі сторони суду по змісту позовної заяви, не виклик до суду свідків, відсутність відповідача на судовому засіданні, позивач вважає рішення суду першої інстанції таким, що порушує його право на справедливий судовий розгляд.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги, просив суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову про поновлення на роботі.

Представник відповідача Київської міської філії АТ «Укртелеком» - Крупка Н.М. заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України було добровільним і виражало волевиявлення щодо звільнення з роботи за взаємною згодою і домовленістю сторін та на підставі відповідної заяви позивача про звільнення, а анулювання такої домовленості не мало місця.

Жодних належних та допустимих доказів щодо нібито здійснення тиску на позивача щодо його звільнення немає. Суд не прийняв як належний доказ вчинення на позивача психологічного тиску зі сторони відповідача долучену ним роздруківку його переписки від 29.12.2022 року з тих підстав, що саме по собі смс-повідомлення про можливість звільнення на певних умовах суд не розцінює як тиск, а вважає його таким, що містить виключно інформативний характер.

Судом не встановлено порушення трудового законодавства та законних прав позивача, а тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, з 15.06.2018 року ОСОБА_1 прийнятий на роботу в Київську міську філію АТ «Укртелеком» на посаду старшого інженера-енергетика Дільниці об`єктів зв`язку № 226/7 м. Київ Цех ядра мережі № 1 регіональний центр ядра мережі Технічного департаменту.

19 січня 2023 року ОСОБА_1 написав заяву, у якій просив звільнити його з роботи 31 січня 2023 року з виплатою вихідної допомоги в розмірі трьох окладів згідно з п. 2.3 Розділу ІІ додатку № 2 до колективного договору ПАТ «Укртелеком» на 2021-2023 роки. Копію наказу про звільнення та повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні просив направити на його електронну адресу. (а. с. 37).

Згідно з п. 2.3 Розділу ІІ додатку № 2 до колективного договору ПАТ «Укртелеком» на 2021-2023 роки працівникам, які звільняються за угодою сторін (п.1 ст. 36 КЗпП України), може бути виплачена одноразова вихідна допомога в розмірі до трьох посадових окладів або тарифних ставок працівника - за рішенням директора дирекції управління персоналом та організаційного розвитку ПАТ «Укртелеком» (а. с. 53).

Наказом Київської міської філії АТ «Укртелеком» від 20.01.2023 року № 15-20-01к звільнено ОСОБА_1 з 31.01.2023 року за угодою сторін згідно з п.1 ст.36 КЗпП України .

Одночасно при винесені вказаного наказу зобов`язано бухгалтерію нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за 17 календарних днів відпустки та одноразову вихідну допомогу у розмірі 3-х посадових окладів згідно п. 2.3 додатку № 2 до колективного договору ПАТ «Укртелеком» (а. с. 5).

17.02.2023 року старшими спеціалістами відділу адміністрування персоналу департаменту управління персоналом та організаційного розвитку Швець Н.В. , Бабарицькою В.Ф. , Шаповал В.В. складено акт фіксації відмови від отримання трудової книжки, у якому зазначено, що ОСОБА_1 відмовився від ознайомлення з наказом від 31.01.2023 року № 15-20-01-к «Про припинення трудового договору» та отримання довідки про звільнення і трудової книжки серії НОМЕР_1 , виписаної на ім`я ОСОБА_1 (а. с. 61).

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП України (в редакції, чинній на момент укладення трудового договору між сторонами) трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізично особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін.

У випадку коли працівник вимагає достроково розірвати укладений з ним трудовий договір, а роботодавець не заперечує щодо припинення з цим працівником трудових відносин, такий договір може бути припинено за угодою сторін згідно з п. 1 ч.1 ст. 36 КЗпП України. Необхідно зазначити, що законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.

Припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України застосовується у разі взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення.

Таким чином, передбачена п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.

Зазначений правовий висновок зроблений Верховним Судом у постановах від 27.03.2023 року у справі № 175/2318/19, від 30.08.2023 року у справі № 461/3491/22.

Згідно з усталеною судовою практикою при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише за взаємної згоди на це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Про необхідність наявності взаємної згоди власника або уповноваженого ним органу та працівника щодо анулювання домовленості про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України також зазначено у постанові Верховного Суду України від 26.10.2016 року у справі № 6-1269цс16. Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 31.08.2020 року у справі № 359/5905/18 , від 22.04.2019 року у справі № 759/11508/16-ц , від 27.05.2020 року у справі № 404/6236/19 .

З матеріалів справи вбачається, що заява, на підставі якої відповідач виніс оскаржуваний наказ, написана і підписана позивачем особисто.

У цій заяві вказана дата складення - 19.01.2023 року, дата звільнення - з 31.01.2023 року, а також умова про виплату вихідної допомоги в розмірі трьох окладів згідно з п. 2.3 Розділу ІІ додатку № 2 до колективного договору ПАТ «Укртелеком» на 2021-2023 роки.

Згідно з вказаним пунктом колективного договору ПАТ «Укртелеком» на 2021-2023 роки працівникам, які звільняються за угодою сторін (п.1 ст. 36 КЗпП України), може бути виплачена одноразова вихідна допомога в розмірі до трьох посадових окладів або тарифних ставок працівника - за рішенням директора дирекції управління персоналом та організаційного розвитку ПАТ «Укртелеком» (а. с. 53).

Отже, вказаний пункт колективного договору ПАТ «Укртелеком» на 2021-2023 роки поширює свою дію лише на працівників, які звільняються за згодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України.

Наведені обставини свідчать про те, що сторони 19.01.2023 року досягли домовленості про припинення трудового договору з 31.01.2023 року.

В матеріалах справи відсутні відомості про те, що позивач до дня звільнення 31.01.2023 року звертався до відповідача із заявою щодо анулювання домовленості про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Враховуючи наведене, правильним є висновок суд першої інстанції про те, що звільнення позивача згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України було добровільним і виражало волевиявлення щодо звільнення з роботи за взаємною згодою та на підставі відповідної заяви позивача про звільнення, анулювання такої домовленості не мало місця.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що волевиявлення на звільнення у нього не було, а заяву про припинення трудового договору він написав під тиском відповідача.

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1. ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У порушення наведених процесуальних норм, позивач не надав суду належних та достатніх доказів таких дій роботодавця, а також доказів, які б свідчили про неприязне чи упереджене ставлення до нього зі сторони роботодавця або погрожування чи примушування до написання заяви.

Не є належним доказом вчинення на позивача тиску наданий ним скріншот листування із мережі Viber (а. с. 96), оскільки зазначений у ньому текст, а саме: «Доброго дня! Повідомляємо Вам, що в рамках оптимізації Ви попадаєте під скорочення», «Умови: якщо Ви згодні звільнитися до кінця січня 2023, то отримаєте два оклади. Якщо після - один», свідчить про те, що позивачу була зроблена пропозиція звільнитися на певних умовах. Такий текст містить виключно інформаційний характер та не може свідчити про примушування позивача написати заяву про звільнення.

Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 27 березня 2023 року у справі № 175/2318/19, припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Враховуючи те, що позивач власноручно написав заяву про звільнення та не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що така заява подана внаслідок вчинення на нього тиску зі сторони відповідача, що виключало б його вільне волевиявлення, тому відсутні правові підстави вважати, що звільнення позивача на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України проведено з порушенням вимог трудового законодавства.

З огляду на наведене, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не розглянув подане позивачем 25.05.2023 року клопотання про допит свідків - представників відповідача, є необґрунтованими, оскільки зі змісту вказаного клопотання (а. с. 102-105) вбачається, що позивач просив викликати в судове засідання представників АТ «Укртелеком», проте у ньому не міститься прохальної частини із зазначенням даних (прізвища, ініціалів, місця проживання (перебування)) осіб, яких позивач просив суд допитати як свідків.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що у період з 19 січня по 24 січня 2023 року він перебував на амбулаторному лікуванні, а з 25 січня до 08 лютого 2023 року - на стаціонарному лікуванні та не приїжджав до АТ «Укртелеком» для написання заяви про звільнення, висновків суду не спростовують, оскільки дата написання заяви «19.01.2023 р.» проставлена власноручно позивачем ( а.с. 55). При цьому позивач також підтверджує той факт, що 18 січня 2023 року він особисто звертався до відповідних служб АТ «Укртелеком» для підписання обхідного листа про відсутність у нього заборгованості ( а.с. 6).

Встановивши, що ОСОБА_1 подав заяву про звільнення з роботи, зазначивши конкретну дату звільнення, яку не відкликав, а роботодавець на задоволення цієї заяви видав наказ про його звільнення із зазначеної в заяві дати, суд дійшов правильного висновку, що припинення трудового договору з позивачем на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України відбулось з дотриманням норм трудового законодавства.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 вересня 2019 року у справі № 401/30/17-ц (провадження № 61-28360св18) зазначено, що: «при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом першим статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Посилання позивача на звільнення його з роботи під час тимчасової непрацездатності, безпідставні, так як ОСОБА_4 звільнено за його ж заявою, за згодою сторін, унаслідок чого трудовим законодавством таке звільнення не заборонено».

Отже, суд першої інстанції розглянув справу на підставі доказів, поданих учасниками справи, повно та всебічно дослідив обставини справи, перевірив їх доказами, які оцінив згідно з вимогами процесуального закону.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні суду.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Отже, рішення ухвалене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 375, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 05 вересня 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 16 квітня 2024 року.

Суддя- доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.