ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1502/24 Справа № 208/9139/21 Суддя у 1-й інстанції - Похваліта С.М Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2024 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Кошари О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26 вересня 2023 року, -

В С Т А Н О В И В:

02 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна. У своїй позовній заяві позивач просить суд встановити факт проживання ОСОБА_1 із ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу за період з 2005 року по січень 2021 року; визнати об`єктом спільної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 49,6 кв.м., житловою площею 32,7 кв.м. складається з А-1 житловий будинок, Г-1 вбиральня, І-1 літня кухня-гараж, Л-1 погріб з входом, сарай К-1, огорожі № 1,3, водопровід № 2, зливна яма № 4, тротуар І; транспортний засіб Skoda Fabia, 2011 року випуску, об`єм двигуна 1600 см.куб.; визнати, в порядку поділу спільного сумісного майна за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 49,6 кв.м., житловою площею 32,7 кв.м. складається з А-1 житловий будинок, Г-1 вбиральня, І-1 літня кухня-гараж, Л-1 погріб з входом, сарай К-1, огорожі № 1,3, водопровід № 2, зливна яма № 4, тротуар І та визнати за ОСОБА_3 право власності на іншу 1/2 частину цього житлового будинку; визнати в порядку поділу спільного сумісного майна за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку транспортного засобу Skoda Fabia, 2011 року випуску, об`єм двигуна 1600 см.куб. та визнати за ОСОБА_3 право власності на іншу 1/2 частку цього транспортного засобу; судові витрати покласти на відповідача. У своєму позові посилається на те, що він починаючи з 2005 року почав проживати однією сім`єю із ОСОБА_3 . У вересня 2007 року проживали однією сім`єю у житловому будинку за адресою: в будинку АДРЕСА_1 . У грудні 2019 року сторони за спільні кошти придбали транспортний засіб Skoda Fabia, 2011 року випуску, об`єм двигуна 1600 см.куб., вартістю 5 700 доларів США, котрий був оформлено на відповідача. У грудні 2020 року сімейні стосунки та спільне проживання між сторонами було припинено, відповідач виселила позивача. Факт спільного проживання підтверджується спільним веденням господарства, спільним відпочинком, зустрічах з рідними та сусідами, друзями, спільній праці та побуті. Тому вважає що вищезазначене майно придбане під час спільного проживання та підлягає поділу (том 1 а.с.1-6).

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26 вересня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна, відмовлено (том 2 а.с.113-116) .

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі (том 2 а.с.120-128).

Крім того, ОСОБА_1 надав суду заяву про заміну одного заходу забезпечення позову іншим (а.с.141-142), просив замінити захід забезпечення позову, встановлений ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 04.07.2022 року у справі №208/9139/21, іншим, а саме: 1.1. Заборонити ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , вчиняти будь-які дії щодо користування транспортним засобом: марки Skoda Fabia, 2011 року випуску, об`єм двигуна 1598 см.куб, VIN-код: НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , що належить на праві власності ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , в тому числі передавати транспортний засіб в користування іншим особам. Заборонити ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , вчиняти дії з відчуження транспортного засобу автомобіля марки Skoda Fabia, 2011 року випуску, об`єм двигуна 1598 см.куб, VIN-код: НОМЕР_4 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , що належить на праві власності ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

З огляди на те, що заходи забезпечення позову, які просить змінити заявник не вживались Дніпровським апеляційним судом, останній не уповноважений в межах апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції змінювати заходи забезпечення позову вжиті Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 04.07.2022.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 22 січня 2018 року виданого держаним нотаріусом Першої кам`янської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, ОСОБА_3 отримала у спадок будинок АДРЕСА_1 .

Згідно до свідоцтва про шлюб ОСОБА_3 з 21 грудня 2021 року знаходиться в шлюбі з ОСОБА_4 .

09 жовтня 2019 року придбаний транспортний засіб Skoda Fabia, 2011 року випуску, об`єм двигуна 1600 см.куб., котрий був оформлено на відповідача ОСОБА_3 , що вбачається з листа Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Дніпропетровської області від 28.06.2022 року № 31/4-75аз.

Як вбачається з акту № 7/10/2 від 14 вересня 2022 року, затвердженого посадовою особою з питань діяльності ОСН та ОСББ Кам`янської міської ради Косенок М., при обстеженні будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_1 за вказаною адресою не проживає та не проживав, що також відповідає акту від 14 лютого 2023 року.

Згідно до акту № 5/10/2 від 19 січня 2023 року, затвердженого посадовою особою з питань діяльності ОСН та ОСББ Кам`янської міської ради ОСОБА_5 , при обстеженні будинку АДРЕСА_1 встановлено, ОСОБА_1 за вказаною адресою проживав з 2011 року по 2021 рік.

Як вбачається з акту проживання № 8/10/2 від 14 лютого 2023 року затвердженого посадовою особою відділу з питань діяльності ОСН та ОСББ Кам`янської міської ради ОСОБА_6 . ОСОБА_1 не проживав та не проживає в будинку АДРЕСА_1 та зазначено, що акт № 5 від 19 січня 2023 року, за яким вказано, що ОСОБА_1 за вказаною адресою проживав з 2011 року по 2021 рік є недійсним, тому суд не прийняв останній акт в якості підтвердження факту спільного проживання сторін.

Окрім цього, як встановлено в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 з 2005 року по 2008 рік перебував в зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_7 , що також спростовуються доводи позивача проживання однією сім`єю у цей період часу.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведений факт того, що він проживав однією сім`єю з ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство, а надані позивачем докази не є достатніми для встановлення зазначеного факту, з урахуванням зазначеного вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З позовних вимог вбачається, що між сторонами виник спір з цивільних правовідносин, до яких застосовуються положення Цивільного кодексу України та Сімейного Кодексу України.

Згідно до ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно з частиною першою статті 36 СК України, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

При застосуванні статті 74 СК України, слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Встановлення факту проживання з особою однією сім`єю без реєстрації шлюбу можливе лише у випадку доведення позивачем фактів ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, а також інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин (ВС у справах № 588/350/15, 755/18012/16, 643/6799/17, 369/3338/17).

У постанові від 17 червня 2020 року, справа №755/18012/16, Верховний Суд зробив правовий висновок, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є ведення спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю (Постанова Верховного Суду від 15 серпня 2020 року у справі №588/350/15).

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню.

Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини Постанова Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі №643/6799/17.

Також, слід звернути увагу на правовий висновок, викладений в Постанові Верховного Суду від 10 вересня 2020 року у справі №369/3338/17, де суд вказав, що за приписами частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Отже, необхідно довести належними та допустимими доказами сукупність наступних фактів: ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Конституційний суд України у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» визначає, що членами сім`ї військовослужбовця є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин (абз.5 п. 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 року).

Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки (постанова Верховного Суду від 23.05.2020 року у справі №686/8440/16-ц, провадження №61-15699св19).

Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільної участі у придбанні майна для спільного користування, у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин (постанова Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 695/1732/16-ц, провадження № 61-38901св18).

Доказуванню може підлягати і віднесення майна померлого до об`єктів права спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які перебували у фактичних шлюбних відносинах:

Саме перебування у шлюбних відносинах без установлення факту ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними (постанова Верховного Суду України від 23.09.2015 року у справі № 6-1026цс15);

Вирішуючи питання щодо правового режиму майна набутого за час проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності (постанова Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 359/8985/17, провадження № 61-41967св18);

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст.74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне майно (постанова Верховного Суду України від 20.02.2012 року у справі № 6-97цс11).

Судом першої інстанції встановлено, що акт проживання № 8/10/2 від 14 лютого 2023 року затвердженого посадовою особою відділу з питань діяльності ОСН та ОСББ Кам`янської міської ради ОСОБА_6 . ОСОБА_1 не проживав та не проживає в будинку АДРЕСА_1 та зазначено, що акт № 5 від 19 січня 2023 року, за яким вказано, що ОСОБА_1 за вказаною адресою проживав з 2011 року по 2021 рік є недійсним, тому суд не приймає останній акт в якості підтвердження факту спільного проживання сторін.

Окрім цього, як встановлено в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 з 2005 року по 2008 рік перебував в зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_7 , що також спростовуються доводи позивача проживання однією сім`єю у цей період часу.

Посилання в апеляційній скарзі на спільний відпочинок сторін не може свідчити про їх зв`язок як сімейної пари.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні подружжю. Таким чином, предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 686/15993/21, від 09 листопада 2022 року у справі № 753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 199/3941/20.

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі (постанова Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 362/3705/20).

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Належним чином оцінивши подані сторонами докази та врахувавши пояснення свідків, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не надано беззаперечних доказів для встановлення факту проживання однією сім`єю у період з 2005 року по січень 2021 року.

Апелянт жодним чином не спростував висновків суду першої інстанції щодо акту не проживання № 8/10/2 від 14 лютого 2023 року затвердженого посадовою особою відділу з питань діяльності ОСН та ОСББ Кам`янської міської ради ОСОБА_6 . ОСОБА_1 не проживав та не проживає в будинку АДРЕСА_1 та зазначено, що акт № 5 від 19 січня 2023 року, за яким вказано, що ОСОБА_1 за вказаною адресою проживав з 2011 року по 2021 рік є недійсним, а також те, що ОСОБА_1 з 2005 року по 2008 рік перебував в зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_7 , що також спростовуються доводи позивача проживання однією сім`єю у цей період часу.

А тому доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Згідно з частиною першою статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26 вересня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: