Номер провадження 2/756/1420/24
15 квітня 2024 року м. Київ
Оболонський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді - Шролик І.С.
секретар судового засідання - Крикун І.В.
за участю позивача - ОСОБА_1
представника позивача - ОСОБА_2
третьої особи - ОСОБА_3
представника третьої особи - ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7 , треті особи: ОСОБА_3 , Оболонська района в місті Києві державна адміністрація про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
Короткий зміст позовних вимог
В грудні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - однокімнатною квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути судові витрати.
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_2 її чоловік ОСОБА_9 отримав ордер на житлове приміщення № 8311 серія Б на право зайняття житлового приміщення - однокімнатної квартири АДРЕСА_2 . 09 червня 1995 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_1 укладено шлюб. Від спільного шлюбу народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який з моменту свого народження проживав в зазначеній квартирі. У 2004 році в квартирі зареєстровано онука квартиронаймача - ОСОБА_7 , який жодного дня з моменту свого народження та реєстрації в квартирі не проживав.
Позивач сплачує за всі комунальні послуги, несе майнові втрати. Відповідач не бере жодної участі в утриманні квартири та жодного разу з часу його реєстрації не з`являвся у ній, його речі відсутні. Місце проживання відповідача позивачу не відоме. Посилаючись на положення ст. ст. 71,72 ЖК України, просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування спірною кватирою.
Рух справи
Протоколом автоматизованого розподілу справ від 13 грудня 2023 року визначено головуючим суддю Шролик І.С.
Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва 20 грудня 2023 року відкрито провадження по справі та призначено до підготовчого розгляду.
Ухвалою суду занесеною до протоколу судового засідання від 11 березня 2024 року закрито підготовчий розгляд та призначено до справу до судового розгляду.
29 січня 2024 року представник третьої особи - Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації надав до суду письмові пояснення по справі.
Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили задовольнити. Не заперечували проти заочного розгляду справи. Позивач пояснила, що після смерті чоловіка зверталася до Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації для переоформлення особового рахунку на своє ім`я. Проте, було відмовлено у переоформленні рахунку, оскільки до виконавчого органу необхідно подати заяви від всіх зареєстрованих в квартирі осіб, що є неможливим оскільки не має засобів зв`язків з відповідачем. Місце проживання відповідача їй не відомо. Також зазначила, що реєстрація відповідача в квартирі, окрім неможливості переоформлення особового рахунку створює перешкоди в отримані судсидії для оплати житлово-комунальних послуг, а також додаткових витрат з вивозу сміття.
Відповідач в судове засідання не з?явився, про розгляд справи повідомлявся судом належним чином шляхом надсилання судової повістки за адресою зареєстрованого місця проживання та за адресою проживання його батьків. Судова кореспонденція повернулася з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Клопотання про відкладення розгляду справи до суду відповідач не надіслав, про причину неявки суд не повідомив, відзив та інші заяви з процесуальних питань від нього до суду не надходили.
Третя особа ОСОБА_3 в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позовних вимог. Пояснив, що з часу народження проживає в квартирі, ніколи відповідача не бачив.
Представник третьої особи - Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації не заперечувала проти задоволення позовних вимог.
Також в судовому засіданні 15 квітня 2024 року за клопотанням позивача допитано свідків.
Свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 суду пояснили, що ОСОБА_7 з травня 2004 року і по цей час не проживає за місцем своєї реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивач не заперечувала проти заочного розгляду справи, суд, на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України та відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи.
Суд, вислухавши учасників справи та свідків, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам наявним у справі, в їх сукупності, дотримуючись принципів об`єктивності, диспозитивності цивільного судочинства, приходить до висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступного.
Фактичні обставини справи
Дослідивши письмові докази подані в обґрунтування позову, судом встановлені наступні обставини та правовідносини між сторонами.
Судом встановлено, що 24 серпня 1990 року ОСОБА_9 видано ордер на зайняття житлового приміщення - однокімнатної квартири АДРЕСА_2 (а.с. 11).
09 червня 1995 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу серії НОМЕР_1 від 09 червня 1995 року. Після укладання шлюбу ОСОБА_10 змінила прізвище на « ОСОБА_11 » (а.с. 12).
Від спільного шлюбу між ОСОБА_9 та ОСОБА_1 народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
У 2004 році ОСОБА_9 зареєстрував в квартирі свого онука - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 14).
Як вбачається з матеріалів справи в квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 13, 50-53).
Як встановлено з квитанцій про сплату комунальних послуг, а також послуг з утримання будинку та прибудинкової території за адресою: АДРЕСА_1 платником є ОСОБА_1 та ОСОБА_9 (а.с. 18-46).
Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті рішення
Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленого цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із частиною 4 статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.
Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.
Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.
Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.
Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Аналогічні роз`яснення містяться у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Отже, саме причини та строк не проживання відповідача у спірному житловому приміщенні є предметом доказування у справі про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Обов`язок доказування даних обставин покладається на сторону позивача.
Відповідно до положень статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України)
Відповідно до статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Так, згідно з положень 71, 72 ЖК Української РСР саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.
Наявними в матеріалах справи доказами, а також показами свідків, наданими у судовому засіданні, підтверджено, що відповідач з моменту його реєстрації в квартирі, а саме з 2004 року не проживає за місцем своєї реєстрації, там відсутні його особисті речі, він не сплачує за житлово-комунальні послуги, будь-яких витрат по утриманню житла не несе.
Підсумовуючи викладене, суд приходить до переконання, що позивачем доведено, що відповідач не проживає без поважних причин у спірній квартирі більше шести місяців.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає особа на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.
Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або які законно створені.
У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція житла за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлено у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11січня 1995 року, пункт 63).
У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
Оцінюючи вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, на предмет пропорційності переслідування легітимної мети у світлі статті 8 Конвенції, суд приходить до переконання, що відповідачем ОСОБА_7 втрачений інтерес до спірної квартири. Він жодного дня з травня 2004 року не проживав в спірній квартирі, а також в квартирі відсутні і його особисті речі.
Згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України, місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Як встановлено з відомостей квартирного обліку відповідач зареєстрований за даною адресою, як за місцем реєстрації його батька ОСОБА_12 , який за рішенням суду з 08 грудня 2005 року знятий з реєстраційного обліку за даною адресою. Мати ОСОБА_7 - ОСОБА_13 з 2001 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .
Виходячи з наведеного, враховуючи, що відповідач понад дев`ятнадцять років не проживає в квартирі АДРЕСА_2 , суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню та визнання відповідача ОСОБА_7 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - однокімнатною квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача ОСОБА_7 на користь позивача судовий збір у сумі 1073,60 грн.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 76, 81,141, 263, 264, 265, 268, 279 280-282,, 352, 354 ЦПК України, суд
Задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_7 , треті особи: ОСОБА_3 , Оболонська района в місті Києві державна адмінстрація, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Визнати ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - однокімнатною квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 1073,60 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку. Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга позивачем подається до Київського апеляційного суду через Оболонський районний суд міста Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Повний текст судового рішення складений 16 квітня 2024 року.
Суддя І.С. Шролик