ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 580/1528/23

провадження № 61-2743св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

скаржник - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа - Другий відділ державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції

(м. Київ),

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Черкаського апеляційного суду у складі колегії суддів: Гончар Н. І., Сіренка Ю. В., Фетісової Т. Л., від23 січня 2024 року.

Короткий зміст скарги

1. У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із скаргою на бездіяльність Другого відділу державної виконавчої служби у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та зобов`язання вчинити певні дії.

2. Свої вимоги ОСОБА_1 мотивувала тим, що на примусовому виконанні у Центральному відділі ДВС Черкаського міського управління юстиції перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 2-2348, виданого 21 липня 2021 року Придніпровським районним судом м. Черкаси про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Укрінбанк» заборгованості за кредитним договором.

3. Вказувала, що у межах вказаного виконавчого провадження постановою Центрального відділу ДВС Черкаського МУЮ від 08 лютого 2012 року накладено арешт на все належне їй майно та оголошено заборону на його відчуження. 13 листопада 2012 року виконавче провадження № НОМЕР_1 завершене на підставі пункту 1 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV за заявою стягувача про повернення виконавчого документа. Звернення стягувача із заявою про повернення йому виконавчого листа № 2-2348/11 зумовлене врегулюванням банком та боржниками питання щодо погашення заборгованості у позасудовому порядку. Станом на дату звернення з цією скаргою стягувач повторно не пред`явив виконавчий лист № 2-2348/11 від 21 липня 2011 року до виконання. Відсутні й інші виконавчі провадження щодо стягненню з неї коштів: № НОМЕР_2 - закінчене повним фактичним виконанням; № НОМЕР_3 - завершене 30 серпня 2018 року у зв`язку з поверненням виконавчого документа стягувачу; № НОМЕР_4 - закінчене повним фактичним виконанням.

4. Враховуючи зазначені обставини, 12 квітня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Центрального відділу ДВС у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) з клопотанням про зняття арешту з належного їй майна, накладеного постановою від 08 лютого 2012 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1. Листом від 18 січня 2023 року Центральний відділ ДВС у місті Черкаси відмовив у знятті арешту з майна за відсутністю правових підстав, крім того вказав на відсутність відомостей про стягнення виконавчого збору і витрат виконавчого провадження № НОМЕР_1. З відмовою у знятті арешту з належного їй майна заявниця не погоджується, вважає, що стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 при завершенні виконавчого провадження було виділено у окремі виконавчі провадження № НОМЕР_3 та № НОМЕР_2. Згідно з відомостями АСВП виконавче провадження № НОМЕР_3 постановою виконавця від 30 серпня 2018 року завершене на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (відсутність у боржника майна), а виконавче провадження № НОМЕР_2 постановою виконавця від 27 лютого 2017 року завершене на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (фактичне повне виконання рішення).

5. Враховуючи наведене, ОСОБА_1 вважала, що арешт, накладений у 2012 році на належне їй майно у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1, яке завершене 12 років тому, порушує її права та законні інтереси як власника майна.

6. З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просила зобов`язати Другий відділ ДВС у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зняти арешт з усього належного їй майна, накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 08 лютого 2012 року ВП № НОМЕР_1.

Основний зміст та мотиви ухвали суду першої інстанції

7. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 листопада

2023 року скаргу ОСОБА_1 задоволено. Зобов`язано Другий відділ ДВС

у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зняти арешт з усього належного ОСОБА_1 майна, який накладений постановою головного державного виконавця Центрального відділу ДВС у м. Черкаси Головного управління юстиції у Черкаській області Чепурної М. В. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 08 лютого 2012 року ВП № НОМЕР_1.

8. Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, щоповернення виконавчого документа стягувачу на підставі статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час повернення виконавчого документу) не встановлювало прямого обов`язку державного виконавця знімати арешт з майна боржника. Водночас, спір у цій справі виник не у зв`язку з оскарженням бездіяльності у вигляді незняття арешту державним виконавцем у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 на стадії його завершення під час повернення виконавчого документу стягувачу у 2012 році, а у зв`язку з тим, що за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 від 12 квітня 2022 року про зняття арешту Центральним відділом ДВС у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було відмовлено у зняті арешту з майна боржника.

9. Суд першої інстанції вказав, що станом на дату звернення до суду із скаргою виконавчий лист № 2-2348/11 від 21 липня 2011 року повторно стягувачем не пред`являвся до виконання. Наявність протягом тривалого часу (більше 10 років) нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності відкритого виконавчого провадження, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. За таких обставин, необхідно зняти арешт з усього належного ОСОБА_1 майна, накладений постановою Центрального відділу ДВС у місті Черкаси Головного управління юстиції у Черкаській області від 08 лютого 2012 року (ВП № НОМЕР_1).

Основний зміст та мотиви постанови суду апеляційної інстанції

10. Постановою Черкаського апеляційного суду від23 січня 2024 року апеляційну скаргу Другого відділу ДВС у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) задоволено. Ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 листопада 2023 рокускасовано, ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

11. Постанова апеляційного суду мотивована тим, щопід час вирішення справи суд першої інстанції не врахував, що постановою державного виконавця на підставі пункту 1 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV лише повернуто виконавчий документ, тобто виконавче провадження не може вважатися закінченими, а тому немає підстав для застосування правових наслідків, передбачених частиною другою статті 50 Закону, у вигляді зняття арешту. Зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження, а не з поверненням виконавчого документа стягувачу.

12. Згідно з висновками апеляційного суду, ОСОБА_1 тривалий час не виконує рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 березня 2011 року по справі № 2-2348/11 про стягнення заборгованості. Право ОСОБА_1 на розпорядження належним їй майном може бути поновлено, зокрема, шляхом добровільного виконання рішення суду.

Узагальнені доводи касаційної скарги

13. 21 лютого 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постановуЧеркаського апеляційного суду від23 січня 2024 року та залишити в силі ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 листопада 2023 року.

14. Підставою касаційного оскарження постанови Черкаського апеляційного суду від23 січня 2024 рокузаявниця зазначає порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права і Закону України «Про виконавче провадження» та посилається на неврахування судом висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах.

15. У касаційній скарзі заявницявказує, що виконавче провадження № 282001287 завершене постановою від 13 листопада 2012 року поверненням виконавчого документу стягувачу за його заявою на підставі пункту 1 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV. Протягом 11 років з дати повернення виконавчого листа № 2/2348 стягувач не пред`явив його до виконання. Апеляційним судом не враховано строк, протягом якого стягувач може повторно пред`явити виконавчий документ до виконання. Встановлення Законом України «Про виконавче провадження» строків повторного пред`явлення виконавчого документу до виконання має на меті забезпечити юридичну визначеність статусу сторін виконавчого провадження, а також майна боржника, запобігти зловживанням сторонами своїми правами.

16. Заявниця стверджує, що майно боржника, якщо стягувач не вчиняє дій з пред`явлення виконавчого документу до виконання, не може перебувати під арештом безстроково, адже протягом цього часу статус майна залишається невизначеним - таке майно не може бути реалізоване для задоволення вимог стягувача, разом з тим і власник не може вільно розпоряджатися ним.

17. Також заявниця вказує, що при вирішенні спору апеляційний суд не застосував до спірних правовідносин приписи пункту 7 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV, якими передбачено наслідки повернення виконавчого документу стягувачу за його заявою, а саме, що повернення виконавчого документу стягувачу за його заявою, крім виконавчих документів про стягнення аліментів та інших періодичних платежів, є підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження.

18. Згідно з доводами касаційної скарги, апеляційний суд не застосував до спірних правовідносин статті 317, 319, 321, 391 ЦК України, статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

19. Ухвалою Верховного Суду від 06 березня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі № 580/1528/23.

20. Ухвалою Верховного Суду від 10 квітня 2024 року справу

призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Фактичні обставини справи, встановлені судами

21. На примусовому виконанні у Центральному відділі ДВС у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1 з виконання виконавчого листа № 2-2348 від 21 липня 2011 року, виданого Придніпровським районним судом м. Черкаси про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Укрінбанк» боргу у розмірі 1 876 066, 55 грн та 1 519, 56 євро.

22. В рамках вказаного виконавчого провадження головним державним виконавцем Центрального відділу ДВС у місті Черкаси Головного управління юстиції у Черкаській області Чепурною М. В. постановою від 08 лютого 2012 року накладено арешт на майно боржника - ОСОБА_1 .

23. 13 листопада 2012 року головним державним виконавцем Центрального відділу ДВС у місті Черкаси Головного управління юстиції у Черкаській області Чепурною М. В. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 1 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (за письмовою заявою стягувача).

24. Під час закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 постанова про стягнення виконавчого збору від 08 лютого 2012 року була виділена в окреме виконавче провадження № НОМЕР_3, яке відкрите 13 листопада 2012 року. Згідно з відомостями Автоматизованої системи виконавчого провадження вказане виконавче провадження 23 лютого 2016 року передане на виконання до Відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, а в подальшому постановою зазначеного відділу від 30 серпня 2018 року завершене на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення).Виконавче провадження на підставі постанови від 13 листопада 2012 року ВП № НОМЕР_1 повторно не відкривалося.

25. Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження № НОМЕР_1 у розмірі 50, 00 грн при завершенні виконавчого провадження № НОМЕР_1 також виділена в окреме виконавче провадження № НОМЕР_2, що відкрите

13 листопада 2012 року. Згідно з відомостями Автоматизованої системи виконавчого провадження, вказане виконавче провадження 23 лютого

2016 року передане на виконання до Відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, а в подальшому постановою зазначеного відділу від 27 лютого 2017 року завершене на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом).

26. 12 квітня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Центрального відділу ДВС у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою, в якій просила зняти арешт з належного їй майна.

27. 18 січня 2023 року Центральним відділом ДВС у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було надано відповідь на звернення, в якій повідомлено про відсутність підстав для зняття арешту з майна.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

28. Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

29. Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

30. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

31. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

32. Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

33. Згідно з статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), як провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

34. На час вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 діяла редакція Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV

від 21 квітня 1999 року.

35. Частиною першою статті 50 Закону № 606-XIV визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

36. На момент повернення виконавчого листа стягувачу (13 листопада 2012 року) у державного виконавця були відсутні передбачені Законом підстави для зняття арешту з майна боржника, оскільки повернення виконавчого листа з підстав, передбачених статтею 47 Закону № 606-XIV не позбавляло стягувача права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

37. Оскільки виконавчий лист повернуто стягувачу 13 листопада 2012 року, відповідно повторно пред`явити його до виконання стягувач мав право у строк до 14 листопада 2013 року.

38. Арешт на майно божника було накладено у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1, виконавчий лист у якому повернуто стягувачу 13 листопада 2012 року.

39. Станом на день звернення ОСОБА_1 до державної виконавчої служби із заявою про скасування арешту (12 квітня 2022 року) жоден виконавчий лист про стягнення із заявниці боргу у виконавчих провадженнях № НОМЕР_1, № НОМЕР_3 та № НОМЕР_2 на виконанні в органах ДВС не перебував.

40. ВП № НОМЕР_2 закінчене 27 лютого 2017 року з повним фактичним виконанням, ВП № НОМЕР_3 завершене 30 серпня 2018 року у зв`язку з поверненням виконавчого документу стягувачу, який повторно у визначені Законом строки (до 30 серпня 2021 року) не пред`явлений.

41. Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

42. Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

43. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

44. Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

45. Застосування арешту майна боржника як обмежувального заходу не повинно призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених Законом.

46. Задовольняючи скаргу ОСОБА_1 , суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що наявність протягом тривалого часу (більше 12 років) нескасованого арешту, накладеного державним виконавцем на майно боржника у закінченому виконавчому провадженні, є невиправданим втручанням у його право на мирне володіння майном з огляду на відсутність відкритого виконавчого провадження, відсутність фактичний майнових претензій стягувача, а також неможливість відновлення (продовження) примусового виконання судового рішення чи іншого виконавчого документа.

47. Слід також врахувати, позицію стягувача, який ще у 2011 році був обізнаний з ВП № НОМЕР_1, накладенням арешту на майно боржника, проте не вчиняв активних дій щодо захисту своїх інтересів, що може свідчити про його незацікавленість у виконанні чи фактичне виконання судового рішення, ухваленого на його користь.

48. Учасниками не оспорюється той факт, що станом на дату звернення до суду із скаргою виконавчий лист № 2-2348/11 від 21 липня 2011 року повторно стягувачем до примусового виконання не пред`являвся.

49. Органом ДВС не доведено вжиття достатніх заходів для примусового виконання постанови від 08 лютого 2012 року у ВП № НОМЕР_1 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору після повернення 30 серпня 2018 року виконавчого документа без виконання, наявності відкритого виконавчого провадження з примусового виконання вказаної постанови та можливості її повторного пред`явлення до примусового виконання.

50. Отже органом ДВС не доведено наявності легітимної мети і підстав для збереження арешту, накладеного у 2012 році на майно ОСОБА_1 .

51. Подібні висновки, узгоджуються з висновками, висловленими

у постановах Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12 (провадження № 61-5972св19), від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц (провадження № 61-18160св19), від 26 січня 2022 року у справі № 127/1541/14-ц (провадження № 61-2829св21), від 09 січня 2023 року у справі № 2-3600/09 (провадження № 61-12406св21), від 18 січня 2023 року у справі № 127/1547/14-ц (провадження № 61-12997св21), від 26 липня 2023 року у справі № 761/687/14 (провадження № 61-5887св23), від 02 серпня 2023 року у справі № 2306/4489/22 (провадження № 61-7374св23), від 04 жовтня 2023 року у справі № 161/7015/15-ц (провадження № 61-4695св23), від 10 січня 2024 року у справі № 569/6234/22 (провадження № 61-2690св23).від 17 січня 2024 року у справі № 472/333/22 (провадження № 61-225св23), від 20 березня 2024 року у справі № 2-182/2009 (провадження № 61-17721св23).

52. Враховуючи обставини цієї справи, суд касаційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 .

53. За правилами статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

54. Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню із залишенням в силі ухвали суду першої інстанції.

55. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

56. У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

57. Верховний Суд, враховуючи поведінку боржника щодо невиконання судового рішення та постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, а також дії органу ДВС, вважає, що судові витрати по сплаті судового збору за подання касаційної скарги у цій справі слід покласти на боржника.

Керуючись статтями 141, 400, 402, 412, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

2. Постанову Черкаського апеляційного суду від23 січня 2024 рокускасувати.

3. Ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 листопада

2023 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников
Судді О. В. Білоконь О. М. Осіян
Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович