Номер провадження: 22-ц/813/2745/24
Справа № 509/269/19
Головуючий у першій інстанції Бочаров А. І.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.03.2024 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Обслуговуючий кооператив Житлово-будівельне товариство «Гарантія успіху» про поділ спільного майна подружжя, на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області, постановлене під головуванням судді Бочарова А.І. 19 вересня 2023 року у смт. Овідіополь Одеської області, -

встановила:

У січні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом до відповідача ОСОБА_1 , який в подальшому було уточнено, в якому просив: визнати автомобіль марки БМВ, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1996 року випуску, спільною власністю подружжя; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію за 1/2 частини вартості автомобіля БМВ, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1996 року випуску; визнати ОСОБА_2 пайовиком за договором № 3-2П-1 від 03.10.2018 року, укладеним між відповідачкою та ОК ЖБТ «Гарантія успіху» щодо нежитлового приміщення № l, загальною площею 15,8 кв.м, розташованого в цокольному поверсі за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 204440 грн.; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію 1/2 частини з повернутої відповідачці суми в розмірі 53590 грн., а саме - в розмірі 26795 грн., яка була отримана відповідачкою у вигляді залишку суми при розірванні договору №3-176 від 05.03.2018 року і укладанні нового договору № 3-2П-1H від 03.10.2018 року між ОСОБА_1 та ОК ЖБТ «Гарантія успіху» щодо нежитлового приміщення № НОМЕР_2 , загальною площею 15,8 кв.м., розташованого в цокольному поверсі за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 150850,00 грн.; визнати за ОСОБА_2 , в порядку поділу спільного майна подружжя, право вимоги передачі майнового права на нежитлове приміщення № НОМЕР_2 , загальною площею 15,8 кв.м., розташоване в цокольному поверсі за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 150850,00 грн.; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення №l, загальною площею 15,8 кв.м., розташованого в цокольному поверсі за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 150850,00 грн. за договором № 3-2П-1Н від 03.10.2018 року, укладеним між відповідачкою та ОК ЖБТ «Гарантія успіху»; стягнути судові витрати з ОСОБА_1 на користь позивача.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилався на те, що, починаючи з 2009 року, він перебував з відповідачкою - ОСОБА_1 в фактичних шлюбних відносинах. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька - ОСОБА_3

01.12.2015 року було зареєстровано шлюб між позивачем та відповідачем, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 від 01.12.2015 року. У період шлюбу подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було набуто у власність: у 2017 році автомобіль марки БМВ, номер НОМЕР_4 , 1996 року випуску, вартістю 7000 доларів США, право власності на який оформлено на відповідачку, яким, в період знаходження позивача у рейсі в 2018 році, відповідачка розпорядилася на свій розсуд, продавши його без відома і згоди позивача.

Також 05.03.2018 року між відповідачкою та ОК ЖБТ «Гарантія успіху» був укладений договір М3-175 про сумісну пайову участь у будівництві об`єкта нерухомого майна, який за своїм змістом є договором купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно, а саме - однокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , на цокольному поверсі, загальною площею 20,83 кв.м., вартістю 204440 грн., що в еквівалентно 7740 доларів США. 03.10.2018 року, без відома позивача, за заявою відповідачки цей договір було розірвано і укладено новий договір М№-2П-1Н, згідно з яким замість нежитлового приміщення № НОМЕР_5 було придбано нежитлове приміщення № lА корпус 2, загальною площею 15,8 кв.м., розташоване в цокольному поверсі за адресою: АДРЕСА_2 , вартістю 150850,00 грн. Залишок суми в розмірі 53590 грн., було повернуто ОСОБА_4 . Оскільки сумою, яку повернуто відповідачці у розмірі 53590 грн., остання розпорядилася після припинення шлюбних відносин з позивачем, відтак ОСОБА_2 , належить компенсація 1/2 частини цієї суми, а саме - 29795 грн., яку ОСОБА_4 повинна сплатити позивачу.

Оскільки у мирному порядку сторони не змогли дійти згоди щодо розподілу майна, яке є спільним сумісним майном подружжя, то позивач просив суд, на підставі ст. ст. 60, 70, 71 СК України, визнати вказане вище майно спільним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а також здійснити розподіл вказаного майна.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 19.09.2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено. Визнано автомобіль марки БМВ, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1996 року випуску, спільною власністю подружжя. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію за 1/2 частини вартості автомобіля БМВ, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1996 року випуску. Визнано ОСОБА_2 пайовиком за договором № 3-2П-1 від 03.10.2018 року, укладеним між ОСОБА_1 та ОК ЖБТ «Гарантія успіху» щодо нежитлового приміщення №l, загальною площею 15,8 кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 150850,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію 1/2 частини з повернутої відповідачці суми в розмірі 53590 грн., а саме в розмірі 26795 грн., яка була отримана відповідачкою у вигляді залишку суми при розірванні договору №3-176 від 05.03.2018 року і укладанні нового договору № 3-2П-1H від 03.10.2018 року між ОСОБА_1 та ОК ЖБТ «Гарантія успіху» нежитлового приміщення №1, загальною площею 15,8 кв.м., розташованого в цокольному поверсі за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 150850,00 грн. Визнано за ОСОБА_2 , в порядку поділу спільного майна подружжя, право вимоги передачі майнового права на нежитлове приміщення № НОМЕР_2 , загальною площею 15,8 кв.м., розташоване в цокольному поверсі за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 150850,00 грн. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення № l, загальною площею 15,8 кв. м., розташованого в цокольному поверсі за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 150850,00 грн. за договором № 3-2П-1Н від 03.10.2018 року, укладеним між відповідачкою та ОК ЖБТ «Гарантія успіху». Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 5985,40 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволення позову ОСОБА_2 про визнання пайовиком за договором №3-2П-1 від 03.10.2018 року, про визнання право вимоги передачі майнового права на нежитлове приміщення, про визнання права власності на 1/2 частину нежитлового приміщення АДРЕСА_3 та постановити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскільки Договір М№-2П-1Н від 03.10.2018 року ОСОБА_1 було укладено без згоди відповідача не в інтересах сім`ї, а в своїх особистих інтересах, в період, коли шлюбні відносини припинились, то відсутні правові підстави визнавати майно, отримане за цим договором, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а відповідача пайовиком за цим договором з наданням йому права вимоги передачі майнового права.

Сторони про розгляд справи на 26.03.2024 року були сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явились.

ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про слухання справи повідомлялися у встановленому законом порядку. Зворотні поштові повідомлення повернулися з відміткою: «адресат відсутній за вказаною адресою», що в сенсі п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України є належним повідомленням особи.

Крім того, сповіщення сторін у справі про розгляд справи здійснено за допомогою месенджера Viber на підставі Порядка надсилання судових повісток, повідомлень і викликів учасникам судового процесу в електронній формі, затвердженого наказом ДСА України від 23 січня 2023 року № 28.

12.02.2024 року на адресу Одеського апеляційного суду від ОК ЖБТ «Гарантія успіху» надійшла заява про розгляд справи без участі представника третьої особи.

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування судом норм матеріального права; невідповідність висновків суду обставинам справи.

Як вбачається з матеріалів справи, що 01.12.2015 року, було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 від 01.12.2015 року.

У 2017 році сторонами було придбано автомобіль марки БМВ, номер НОМЕР_4 , 1996 року випуску, вартістю 7000 доларів США, право власності на який оформлено на відповідачку.

05.03.2018 року між ОСОБА_1 та ОК ЖБТ «Гарантія успіху» був укладений договір М3-175 про сумісну пайову участь у будівництві об`єкта нерухомого майна, який за своїм змістом є договором купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно, а саме - однокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , на цокольному поверсі, загальною площею 20,83 кв.м., вартістю 204440 грн., що в еквівалентно 7740 доларів США.

03.10.2018 року, без відома позивача, за заявою ОСОБА_1 , цей договір було розірвано і укладено новий договір М№-2П-1Н, згідно з яким замість нежитлового приміщення № НОМЕР_5 було придбано нежитлове приміщення №l, загальною площею 15,8 кв.м., розташоване в цокольному поверсі за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 150850,00 грн.

Залишок суми в розмірі 53590 грн. було повернуто ОСОБА_1

30.01.2019 року рішенням Іванівського районного суду Одеської області у справі № 499/432/18 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано.

Згідно ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368 ЦК України).

Згідно положень ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 ЦК України).

Тлумачення ст. 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17-ц.

Таким чином, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

За загальними правилами доказування, визначеними ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом із цим, ч. 6 ст. 57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

При вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу.

Положення цієї норми стосуються випадків, коли дружина та чоловік спільно не проживають, але без встановлення режиму окремого проживання, передбаченого ст. 119 СК України.

Законодавець розмежовує правовий режим майна, набутого дружиною, чоловіком після встановлення судом режиму сепарації (ст. 119 СК України), і майна, набутого за обставин, визначених у ч. 6 ст. 57 СК України.

На майно, набуте дружиною, чоловіком у період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя. Тому у разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має та сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю.

Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 10.01.2024 року у справі № 753/7242/21.

Правові підстави для визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені у ст. 57 СК України, у пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

За змістом ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Заперечуючи проти того, що нежитлове приміщення №1, загальною площею 15,8 кв.м., розташованого в цокольному поверсі за адресою: АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю подружжя, ОСОБА_1 у відзиві на позовну заяву та у апеляційній скарзі посилалась на рішення Іванівського районного суду Одеської області від 30.01.2019 року у справі № 499/432/18, яким було розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та стягнуто аліменти на утримання дитини.

Однак, колегія зазначає, що зазначене вище судове рішення у справі № 499/432/18 не може бути преюдиційним для справи, яка переглядається.

Згідно з ч. 4 та 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Преюдиціальність обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ.

Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

У випадку преюдиційного установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиційного рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду на їх дослідження і оцінку. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відродження у мотивувальній частині судового акта (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.04.2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17).

Подібні правові висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 03.07.2018 року у справі № 917/1345/17, від 08.06.2021 року у справі №662/397/15-ц.

З матеріалів справи вбачається, що предметом позову у справі №499/432/18 було розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини, а обставини проживання/непроживання сторін однією сім`єю з певної дати це були пояснення сторін, які не є встановленими судом преюдиційними обставинами для цієї справи.

Крім того, колегія суддів враховує, що згідно з ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Як вже вказувалось вище, рішенням Іванівського районного суду Одеської області від 30.01.2019 року у справі № 499/432/18 шлюб, зареєстрований 0.12.2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , було розірвано.

Отже, саме з 01.03.2019 року, тобто дати набрання законної сили вищевказаним судовим рішенням, шлюб між сторонами було припинено.

Як зазначалося вище, на майно, набуте дружиною, чоловіком у період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя. Тому у разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має та сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю.

Тому саме на відповідача покладається обов`язок спростувати презумпцію права спільної сумісної власності подружжя.

Однак, жодного належного доказу на підтвердження того факту, що спірне нежитлове приміщення № НОМЕР_2 , загальною площею 15,8 кв.м., розташоване в цокольному поверсі за адресою: АДРЕСА_1 , було придбане ОСОБА_1 за свої особисті кошти та у період припинення шлюбних відносин, відповідачем не надано.

У судовому засіданні суду першої інстанції сторони давали пояснення, з яких вбачається, що позивач не припиняв шлюбні стосунки з позивачкою з лютого 2018 року, а у вересні місяці 2017 року ОСОБА_2 пішов у рейс на шість місяців і прийшов із рейсу весною 2018 року (що підтверджується наявними у матеріалах справи контрактами позивача), і разом з відповідачкою 05.03.2018 року сторони їздили в ОК ЖБТ «Гарантія успіху», де ОСОБА_1 уклала договір про спільну пайову участь у будівництві об`єкта нерухомого майна і сплатила 7744 доларів США, що складало повну вартість однокімнатної квартири, і позивач був присутній при цьому.

З трудових контрактів ОСОБА_2 вбачається, що:

- у 2014 році його заробітна плата за 1 місяць складала 1243 долара США (1243х6)- 7458 доларів США за шість місяців (за рейс);

- у 2015 році - заробітна плата за 1 місяць складала 1153 долара США (1153х6)-6918 доларів США;

- у 2016 році - заробітна плата за 1 місяць складала 1264 долара США (1264х6)- 7584 доларів США;

- у 2017 році - заробітна плата за 1 місяць складала 1281 долара США (1281х6)- 7686 доларів США;

- у 2018 році - заробітна плата за 1 місяць складала 1281 долара США (281?6)- 7686 доларів США, а усього позивачем зароблено за ці п`ять років перебування у шлюбі - 37 332 долара США.

Також судом першої інстанції були допитані свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які підтвердили доводи відповідачки, що грошові кошти на придбання спірного нерухомого майна вона брала у борг у своїх сестер ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Колегія суддів з цього приводу зазначає, що у будь-якому разі, вказані грошові кошти були отримані ОСОБА_1 у період шлюбу та витрачені на придбання майна, що є спільною сумісною власністю подружжя. Тобто, вказані зобов`язання виникли в інтересах сім`ї, і доказів протилежного апелянтом не надано.

На підставі викладеного, колегія суддів доходить до висновку, що нежитлове приміщення №1, загальною площею 15,8 кв.м., розташоване в цокольному поверсі за адресою: АДРЕСА_1 , було придбане ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період шлюбу, а тому є спільною власністю подружжя.

З інформації, наявної у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вбачається, що вказане нежитлове приміщення 24.12.2020 року було зареєстровано на праві приватної власності за ОСОБА_1 , підставою для вчинення реєстраційних дій зазначені акт прийому-передачі, виданий 15.04.2019 року, угода від 03.10.2018 року, довідка про обсяг участі у будівництві від 20.02.2019 року, видані ОК ЖБТ «Гарантія успіху».

Згідно п. 7.1 Договору № 3-2П-1 від 03.10.2018 року про сумісну пайову участь у будівництві, укладеного між ОСОБА_1 та ОК ЖБТ «Гарантія успіху», цей Договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за Договором.

Згідно п. 7.3 Договору № 3-2П-1 від 03.10.2018 року, даний договір вважається виконаним сторонами з моменту передачі ЖБТ учаснику нежитлового приміщення та підписання Акту приймання-передачі.

Таким чином, оскільки зобов`язання сторін за вказаним Договором були виконані, що підтверджено фактом реєстрації права власності за ОСОБА_1 на спірне нежитлове приміщення, то колегія суддів доходить до висновку, що строк дії Договору № 3-2П-1 від 03.10.2018 року про сумісну пайову участь у будівництві закінчився.

Відповідно, не є ефективним обраний ОСОБА_2 спосіб захисту порушеного права шляхом визнання ОСОБА_2 пайовиком за договором № 3-2П-1 від 03.10.2018 року, та визнання за позивачем, в порядку поділу спільного майна подружжя, право вимоги передачі майнового права на нежитлове приміщення № НОМЕР_2 , загальною площею 15,8 кв.м., розташоване в цокольному поверсі за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 150850,00 грн.

У ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Отже, враховуючи, що нежитлове приміщення №1, загальною площею 15,8 кв.м., розташоване в цокольному поверсі за адресою: АДРЕСА_1 , було набуто сторонами у період шлюбу та є спільною власністю сторін. 24.12.2020 року право приватної власності на нього було зареєстровано за ОСОБА_1 , а тому колегія суддів доходить висновку, що ефективним способом захисту порушеного права ОСОБА_2 , яке буде сприяти відновленню його прав, є визнання за позивачем права власності на 1/2 частину нежитлового приміщення № l, загальною площею 15,8 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 237).

Колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення вимоги позову ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 компенсації 1/2 частини з повернутої відповідачці суми в розмірі 53590 грн., а саме в розмірі 26795 грн., яка була отримана ОСОБА_1 у вигляді залишку суми при розірванні договору №3-176 від 05.03.2018 року і укладанні нового договору № 3-2П-1H від 03.10.2018 року між відповідачкою та ОК ЖБТ «Гарантія успіху» щодо спірного нежитлового приміщення № НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 15,8 кв.м., оскільки вказані грошові кошти є спільним майном подружжя, а відтак, підлягають поділу між ними.

Щодо вимог про поділ автомобіля, оскільки судове рішення в цій частині не оскаржується, правильність висновку суду першої інстанції в цій частині не перевіряється.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції частково неправильно застосував норми матеріального права, не з`ясував у повному обсязі обставини справи що, відповідно, призвело до частково неправильного її вирішення, на підставі чого рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 19.09.2023 року підлягає скасуванню частково із ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 19 вересня 2023 року скасувати в частині задоволення позову ОСОБА_2 про визнання права вимоги передачі майнового права на нежитлове приміщення, визнання пайовиком за договором.

Постановити в цій частині нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Обслуговуючий кооператив Житлово-будівельне товариство «Гарантія успіху» про поділ спільного майна подружжя - задовольнити частково.

У задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання пайовиком за договором № 3-2П-1 від 03.10.2018 року укладеними між ОСОБА_1 та Обслуговуючим кооперативом Житлово-будівельного товариства «Гарантія успіху» нежитлового приміщення №l, загальною площею 15,8 кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 150850,00 грн. та про визнання в порядку поділу спільного майна подружжя право вимоги передачі майнового права на нежитлове приміщення №1, загальною площею 15.8 кв.м., розташоване в цокольному поверсі за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 150850,00 гривень відмовити.

В решті рішення - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 19 квітня 2024 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе