№ 201/1014/21
провадження 2/201/132/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2024 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Могиліною Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності, стягнення грошової компенсації,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 28 січня 2021 року звернулася до суду з позовною заявою до відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності, стягнення грошової компенсації, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач у своїй позовній заяві, а його представник в судовому засіаднні посилаються на те, що 09 липня 2016 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було укладено шлюб, від цього шлюбу і спільного мешкання мають двох спільних неповнолітніх дітей; під час перебування позивача та відповідача в шлюбі ними за спільні кошти було придбано два автомобілі, які за їх взаємною згодою було зареєстровано на відповідача. Однак позивачеві стало відомо, що відповідач всупереч нормам чинного законодавства про презумпцію спільності майна подружжя самостійно продав спірні транспортні засоби.

Стосунки в сім`ї не склалися, виникали конфлікти, подружні стосунки припинені, стало питання про розлучення, позивачка звернулася до суду з позовом про розірвання їх шлюбу і рішенням від 17 березня 2021 року їх шлюб було розірвано, рішення набрало законної сили.

Стосовно утримання, навчання і виховання спільних дітей сторони визначилися, але залишилося питання поділу спільного майна в його частині двох автомобілів. Станом на сьогодні позивачеві невідоме місцезнаходження відповідного транспортного засобу та остання не користується ним, внаслідок чого її частка у праві спільної часткової власності на автомобіль є суто формальною. Через неможливість фактичного поділу транспортного засобу за своїми фізичними властивостями позивач звертається до суду із позовом про визначення своєї частки, із подальшим стягнення її розміру з відповідача. Крім того, через неможливість користування майном, внаслідок створення відповідачем перешкод, відновлення своїх порушених прав у судовому порядку, остання зазнала моральної шкоди, яка полягає у глибоких душевних стражданнях та негативних переживаннях.

Заявляючи свої відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла.

Проте, відповідач так не вважає та не визнає право особистої приватної власності позивача на зазначені автомобілі, що є їх спільною сумісною власністю. Після розлучення позивач з відповідачем не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна. Оскільки, майно було придбане позивачем та відповідачем в період шлюбу, воно належить позивачу та відповідачу, як подружжю на праві спільної сумісної власності, відповідач на даний час фактично користується таким майном, а позивач таким майном не користується, тому позивач має намір поділити вищезазначене майно, наступним шляхом: стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію, що становить 1/2 вартості автомобіля марки «Шкода Суперб» в сумі 205 000 грн., фактично залишивши його відповідачу та стягнення вартості автомобіля «Ніссан Ліф» в сумі 26 225 грн. 96 коп..

Отже, позивачка просить стягнути грошову компенсацію, а оскільки вказані автомобілі відповідачем вже продані без її згоди, то позивачка не ставить питання про право власності на них ні за собою (в частині) , ні за відповідачем (в цілому). В добровільному порядку домовитися про поділ вказаного спільного майна відповідач відмовляється, що свідчить про наявність між ними спору, а тому позивач має право на поділ спільного майна в судовому порядку. Запропонований варіант поділу майна подружжя відповідає інтересам кожного з подружжя та дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, при цьому, у разі ухвалення судового рішення, у кожного з них у власності буде окремий самостійний об`єкт майна (коштів) без втрати цільового призначення. Інший варіант поділу спільного сумісного майна подружжя, який був би настільки ж ефективний, за цих обставин не існує.

Позивач вважає невизначеність з цим майном, коштами протиправною, порушені його права та закон, так як він не може належним чином в повній мірі користуватися вказаним своїм майном. Звернулася до відповідача з питанням переоформлення вказаного майна, визначення їх часток, але отримала відмову. В добровільному порядку питання не вирішено. Просила задовольнивши уточнений позов у повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 позовні вимоги фактично не визнали, не заперечували проти розгляду справу без їх участі. Їх представник правом надання відзиву на позов скористався, в судовому засіданні зазначив не згоду відповідачів з викладеними в позові обставинами, вважаючи вимоги безпідставними, оскільки автомобіль «Шкода» проданий за згоди подружжя і витрачений на сім`ю, а інший автомобіль взагалі не проданий і запропонований позивачкою поділ не відповідає дійсності. Позивачем обрано не вірний спосіб захисту своїх прав. Позовні вимоги не обгрунтовані, не доведені і протирічливі, доказів на їх підтвердження суду не надано. Просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Вислухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши позицію сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом в судовому засіданні з наданих сторонами письмових доказів та пояснень з`ясовано, що сторони ОСОБА_1 і ОСОБА_2 знаходилися в зареєстрованому шлюбі з 09 липня 2016 року, що зареєстрований виконавчим комітетом Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, актовий запис № 54. Від цього шлюбу і спільного мешкання мать двох спільних неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Сумісне життя між сторонами не склалося, в сім`ї не було взаєморозуміння, виникали сварки і конфлікти, що призвело до розпаду сім`ї. Прийняті наміри до порозуміння та примирення ні до чого не призвели. Примирення та збереження сім`ї неможливі. Отже, стосунки в сім`ї не склалися, виникали конфлікти, подружні стосунки припинені, стало питання про розлучення, позивачка звернулася до суду з позовом про розірвання їх шлюбу і рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2021 року їх шлюб було розірвано, рішення набрало законної сили.

Стосовно утримання, навчання і виховання спільних дітей сторони визначилися, але залишилося питання поділу спільного майна в його частині двох автомобілів. Станом на сьогодні позивачеві невідоме місцезнаходження відповідного транспортного засобу та остання не користується ним, внаслідок чого її частка у праві спільної часткової власності на автомобіль є суто формальною. Через неможливість фактичного поділу транспортного засобу за своїми фізичними властивостями позивач звертається до суду із позовом про визначення своєї частки, із подальшим стягнення її розміру з відповідача.

Заявляючи свої відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла.

Проте, відповідач так не вважає та не визнає право особистої приватної власності позивача на зазначені автомобілі, що є їх спільною сумісною власністю. Після розлучення позивач з відповідачем не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна. Оскільки, майно було придбане позивачем та відповідачем в період шлюбу, воно належить позивачу та відповідачу, як подружжю на праві спільної сумісної власності, відповідач на даний час фактично користується таким майном, а позивач таким майном не користується, тому позивач має намір поділити вищезазначене майно, наступним шляхом: стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію, що становить 1/2 вартості автомобіля марки «Шкода Суперб» в сумі 205 000 грн., фактично залишивши його відповідачу та стягнення вартості автомобіля «Ніссан Ліф» в сумі 26 225 грн. 96 коп..

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідач не визнає право особистої приватної власності позивача на зазначений автомобіль, що є їх спільною сумісною власністю. Після розлучення позивач з відповідачем не можуть дійти згоди щодо розподілу цього спільного майна. Оскільки, майно, як стверджує позивачка, було придбане позивачем та відповідачем в період шлюбу, воно належить позивачу та відповідачу, як подружжю на праві спільної сумісної власності, позивач на даний час фактично не користується таким майном, а відповідач таким майном користується, тому позивач має намір поділити вищезазначене майно, зазначеним шляхом. Отже, позивачка просить стягнути грошову компенсацію

Незважаючи на те, що відповідач, як зазначає позивачка, є титульним власником рухомого майна, вказані автомобілі набуті колишнім подружжям за час шлюбу і, згідно приписів ст. 60, ч. 1 ст. 61, ч. 1 ст. 68 СК України, ч. З ст. 368 ЦК України, належать позивачу та відповідачу на праві спільної ємнісної власності.

Позивач вважає невизначеність з цим майном протиправною, порушені його права та закон, так як він не може належним чином в повній мірі користуватися вказаним своїм майном. Звернувся до відповідача з питанням переоформлення вказаного майна, визначення їх часток, але отримав відмову. В добровільному порядку питання не вирішено, що свідчить про наявність між ними спору, а тому позивач має право на поділ спільного майна в судовому порядку. Запропонований варіант поділу майна подружжя, на думку позивача, відповідає інтересам кожного з подружжя та дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється. Інший варіант поділу спільного сумісного майна подружжя, який був би настільки ж ефективний, за цих обставин не існує. Обставини позову, як стверджує позивач, підтверджуються також письмовими документами і матеріалами справи. Для упорядкування документів і вирішення питань з майном позивач вимушений звертатися до суду з цими позовними вимогами.

Суд вважає позов не підлягаючим задоволенню з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом в судовому засіданні встановлено, що дійсно сторони ОСОБА_1 і ОСОБА_2 знаходилися в зареєстрованому шлюбі з 09 липня 2016 року, що зареєстрований виконавчим комітетом Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, актовий запис № 54. Від цього шлюбу і спільного мешкання мать двох спільних неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Сумісне життя між сторонами не склалося, в сім`ї не було взаєморозуміння, виникали сварки і конфлікти, що призвело до розпаду сім`ї. Прийняті наміри до порозуміння та примирення ні до чого не призвели. Примирення та збереження сім`ї неможливі.

У відповідності до ст. 110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя.

Отже, стосунки в сім`ї не склалися, виникали конфлікти, подружні стосунки припинені, стало питання про розлучення, позивачка звернулася до суду з позовом про розірвання їх шлюбу і рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2021 року їх шлюб було розірвано, рішення набрало законної сили.

Стосовно утримання, навчання і виховання спільних дітей сторони визначилися, але залишилося питання поділу спільного майна в його частині двох автомобілів. Станом на сьогодні позивачеві невідоме місцезнаходження відповідного транспортного засобу та остання не користується ним, внаслідок чого її частка у праві спільної часткової власності на автомобіль є суто формальною. Через неможливість фактичного поділу транспортного засобу за своїми фізичними властивостями позивач звертається до суду із позовом про визначення своєї частки, із подальшим стягнення її розміру з відповідача.

Згідно ч. 4 і 5 ст. 82 ЦПК України «Підстави звільнення від доказування» 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Відповідно до статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 Цивільного кодексу України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

За приписами ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньої згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим.

Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.

Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України, кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України, право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав від інших співвласників грошову або іншу матеріальну компенсацію вартості його частки, припиняється з дня її отримання.

Результати аналізу зазначеної правової норми дають підстави для висновку, що у випадку надання співвласником згоди на припинення його права на частку у спільній частковій власності з одержанням від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, ризик невиплати такої грошової компенсації несе саме співвласник, який заявив вимогу про припинення його права на частку у майні.

Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати.

При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла.

Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, Верховний Суд робить висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.

Аналогічні висновки висловлені, зокрема у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц (провадження № 61-30421св18) та від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц (провадження № 61-46326св18).

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, зробленим у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 (провадження № 14-435цс18) «[...] суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду».

Крім того, з урахуванням закріплених в пункті 6 статті З ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 Цивільного кодексу України.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 13 січня 2016 року в справі № 6-2925цс16 та Верховним Судом в постанові від 06 лютого 2018 року в справі №201/1567/14-ц.

Судом з`ясовано, що в своєму позові ОСОБА_1 ставить питання про наступне: 1. визнання спільною сумісною власністю подружжя позивача та відповідача ОСОБА_2 транспортних засобів SKODA SUPERB, державний номер НОМЕР_1 та NISSAN LEAF, державний номер НОМЕР_2 ; 2. визнання права власності на 1/2 частину транспортних засобів SKODA SUPERB, державний номер НОМЕР_1 та NISSAN LEAF, державний номер НОМЕР_2 ; 3. стягнення компенсації з ОСОБА_2 у розмірі 205 000 грн. за транспортний засіб SKODA SUPERB, державний номер НОМЕР_1 ; 4. стягнення компенсації з ОСОБА_2 у розмірі 26 225.96 грн. за транспортний засіб NISSAN LEAF, державний номер НОМЕР_2 .

В зв`язку з зазначеним суд звертає увагу на наступне: саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Стосовно належності майна до спільної сумісної власності подружжя - визначаючи обсяг майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, обов`язково

слід установлювати правовий режим його належності подружжю загалом або дружині/чоловікові окремо в контексті положень ст. 57, 58 СК України.

Згідно з пп. 24, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто (п. 3 ч. 1 ст. 57 СК).

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя_визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму ст. 60 СК та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма ст. 60 СК вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям в їх сукупності.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя (постанова Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19).

Так, 09 липня 2016 року між ОСОБА_2 та

ОСОБА_1 був укладений шлюб, що зареєстрований виконавчим комітетом Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, актовий запис № 54.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя таке майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

ОСОБА_2 зазначав, що 08 серпня 2019 року за особисті кошти набув право власності на транспортний засіб марки Skoda Superb, 2017 року випуску, номер кузова: НОМЕР_3 , на підставі договору купівлі-продажу укладеному в ТСЦ №4841/2019/1606982 від 08 серпня 2019 року за вартість в розмірі 470 767 грн.

Незважаючи на придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя ( ОСОБА_2 ) виключає належність такого майна до спільної сумісної власності подружжя.

Вказане майно було придбано за кошти, отримані від продажу особистого майна ОСОБА_2 , а саме 19 липня 2019 року було відчужено транспортний засіб марки Skoda Octavia A7, 2014 року випуску, згідно договору-купівлі продажу, укладеному в ТСЦ №1249/2019/1571821 за ціною в розмірі 377 000 грн.. Транспортний засіб марки Skoda Octavia A7, 2014 року випуску, був особистою власністю ОСОБА_2 , зареєстрований на його ім`я в серпні місяці 2016 року, придбаний за кошти, які були отримані від продажу двох транспортних засобів, що належали ОСОБА_2 до укладення шлюбу: - транспортний засіб марки Volkswagen Golf, 2012 року випуску, придбаний на підставі довідки рахунок № НОМЕР_4 від 11 липня 2014 року за ціною в 27 000 доларів США, що в еквіваленті за курсом на той час 11.69 грн., складає 315 630 грн.; - 23 липня 2014 року транспортний засіб марки Volkswagen Passat CC, 2011 року випуску, був проданий за ціною в 29 000 доларів США, що в еквіваленті за курсом на той час 11.69 грн., складає 339 010 грн..

Шлюб між позивачем та відповідачем було укладено у липні 2016 року, а транспортний засіб марки Skoda Octavia A7, 2014 року випуску (ТЗ, який було згодом відчужено та придбано ТЗ марки Skoda Superb, 2017 року випуску) на ім`я відповідача було зареєстровано у серпні 2016 року. Тобто, на час придбання ТЗ особи перебували у шлюбі менше місяця, що не давало їм змоги придбати майно за спільні кошти.

В зв`язку з цим суд звертає увагу і на наступне про придбання спірного майна у період шлюбу, але за особисті кошти ОСОБА_2 : при зверненні до суду з вимогою про поділ майна та при обґрунтуванні свого права на грошову компенсацію вартості відчужених транспортних засобів, суд має виходити з підстав набуття транспортних засобів в спільну сумісну власність подружжя та наслідків відчуження майна не в інтересах сім`ї (тобто, під час розгляду справи про сплату компенсації тягар доведення цих обставин покладається саме на позивача).

Так, позивач посилається на той факт, що транспортні засоби відчужені одним із подружжя ( ОСОБА_2 ) проти волі без згоди іншого з подружжя. Шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2021 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 липня 2021 року. Як зазначено, у постанові Дніпровського апеляційного суду від 29 липня 2021 року дата, а саме конкретний термін припинення шлюбно-сімейних відносин подружжя, не впливає на вирішення питання про наявність підстав для розірвання шлюбу.

05 листопада 2020 року транспортний засіб марки Skoda Superb, 2017 року випуску був відчужений на підставі договору-купівлі продажу, укладеному в СГ № 0519 від 05 листопада 2020 року за ціною в розмірі 410 000 грн.. Тобто, відчуження спірного транспортного засобу було здійснено у період зареєстрованого шлюбу між позивачем та відповідачем, задовго до прийняття судом першої інстанції рішення про розірвання шлюбу.

Відповідно до частини 1 статті 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до частини 2 статті 65 Сімейного кодексу України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Належних та допустимих доказів з приводу того, що відповідач діяв не в інтересах сім`ї, суду не надано, що є також самостійною підставою для відмови у задоволенні_позовних вимог.

Не відповідають дійсності та фактичним обставинами справи доводи позивача щодо припинення фактичних шлюбних відносин, окремого проживання тощо. Так, кожна родина має свої особливості. Шлюб із позивачем був емоційним, яскравим та динамічним, більшість друзів та знайомих називали цей шлюб «італійською родиною». Кожен із подружжя не стримувався у вияві своїх емоцій і почуттів, вів безупинну боротьбу за лідерство у власній родині, розбіжність у цінностях створювала певні непорозуміння та була причиною конфліктів усередині родини. Незважаючи на ці складнощі, родина справлялася із цими непорозуміннями і тривалий час шлюб вдавалося зберегти.

Вказані обставини підтверджуються і тим, що дійсно у травні 2019 року ОСОБА_2 подавалася позовна заява про розірвання шлюбу, але згодом у рамках цієї справи обома сторонами була подана заява про надання строку на примирення, а за результатами такого примирення вказана позовна заява взагалі була залишена без розгляду.

Черговим підтвердженням наданих пояснень відповідача є і той факт, що у грудні 2019 року у період примирення позивачем та відповідачем була придбана частина (1/2) квартири АДРЕСА_1 , яка рішенням суду, що набуло законної сили, визнана об`єктом спільної сумісної власності.

Крім того, Сімейним кодексом передбачена можливість встановлення режиму окремого проживання (статті 119 та 120 СК), при цьому для встановлення такого режиму не є обов`язковим згода другого з подружжя. У разі встановлення режиму окремого проживання майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі. Таких доказів відповідачем не надано, оскільки такого режиму між позивачем та відповідачем не встановлювалося.

Розв`язання психологічних проблем у родині не заважало турбуватися про її матеріальний добробут, подружжям приймалися спільні рішення для збільшення доходів і заощаджень, розроблялися «фінансові плани» на певний період задля забезпечення родини, формувалися плани на майбутнє, у тому числі і за рахунок рухомого майна, яке належало ОСОБА_2 на праві приватної особистої власності.

Так, 05 листопада 2020 року транспортний засіб марки Skoda Superb, 2017 року

випуску був відчужений на підставі договору-купівлі продажу, укладеному в СГ № 0519 від 05 листопада 2020 року за ціною в розмірі 410 000 грн. у період шлюбу із позивачем у справі, кошти, отримані від відчуження вказаного майна, були витрачені на поточні потреби родини (харчування, дозвілля, розвиток дітей, відпочинок тощо).

Продаж відповідного майна був певним чином вимушеною мірою, оскільки у грудні 2019 року родина витратила частину заощаджень на придбання частини квартири АДРЕСА_1 . Придбання нового житла потребувало ще вкладень у відновлювальний ремонт та обладнання житлового приміщення, придбання численної кількості побутових речей тощо. Родинних заощаджень та доходів на всі потреби не вистачало, тому у листопаді 2020 року було прийнято рішення про відчуження транспортного засобу саме в інтересах родини.

На той час, між позивачем та відповідачем не виникало жодних спорів щодо матеріального забезпечення, оскільки відповідач належним чином виконував свій обов`язок щодо забезпечення родини, у тому числі дітей.

Суттєве погіршення відносин між сторонами мало місце у січні 2022 року (вже після розірвання шлюбу), у січні 2022 року позивач вперше звернулася до суду із вимогою про стягнення аліментів, декілька разів позивачу було відмовлено у видачі судового наказу, а під час розгляду справи у порядку позовного провадження вже влітку 2022 року позивач залишила свою позовну заяву без розгляду. Вказане також підтверджує, що навіть після розірвання шлюбу, позивач, не стримуючи емоцій, спочатку вживає категоричні заходи, у тому числі звернення до суду із численними позовами, а згодом сторони намагаються продовжувати вирішувати спірні питання шляхом перемовин.

Зі свого боку відповідач вважає, що заявлення вимог щодо стягнення компенсації за майно, яке 1) було особистою власністю ОСОБА_2 , 2) було відчужено у період шлюбу в інтересах родини задля матеріального її забезпечення є черговим емоційним проявом позивача та направлено виключно на створення складнощів для відповідача (витрачання часу, коштів на правничу допомогу тощо).

Стосовно обраного позивачем способу захисту прав - застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними. Якщо право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові (пункт 69 постанови Великої Палати

Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц, провадження №

14-651цс18).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування

конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Позивач одночасно заявляє вимоги про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/2 частину відповідного майна та

стягнення компенсації за відповідне майно, що є взаємовиключними позовними вимогами, та не можуть бути одночасно задоволені судом. Одночасне заявлення вимог щодо визнання спільною сумісною власністю та визнання права на частку у спільному майні

Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1) частини другої статті 16 ЦК України). Визнання права є способом захисту, що використовується при його порушенні. Необхідність у застосуванні цього способу захисту виникає у випадках, коли оспорюється або не визнається право, тобто певне суб`єктивне право. Рішення суду буде лише підставою для набуття права. У випадку відсутності суб`єктивного права власності неможливо стверджувати й про його порушення, тобто невизнання чи оспорювання, що виступало б передумовою для визнання права.

Аналіз пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (зокрема, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 233/4580/20 (провадження № 61-12524сво21).

До того ж, заявляючи вимоги про визнання права власності на майно, право власності на яке належить іншим особам, позивач не залучає відповідних осіб до участі у справі. Так, звернення до суду до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Позивач спочатку просить суд визнати спірне майно об`єктами спільної сумісної власності подружжя, іншою вимогою просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частку у спірному майні. Так, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (частини перша, третя та четверта статті 368 ЦК України).

У частині першій статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Тобто, звертаючись до суду із відповідним позовом, позивач мала би обрати один із можливих варіантів: або визнання спірного майна об`єктом спільної сумісної власності, або визнання права власності на 1/2 частини спірного майна в порядку поділу майна подружжя.

Одночасне заявлення вимог про визнання спільною сумісною власністю та визнання права власності на частку у спільному майні є невірно обраним способом захисту. Одночасне заявлення вимог щодо визнання права на частку у спільному майні та стягнення компенсації за таку частку._Вказані вимоги взагалі виключають можливість спільного розгляду. Фактично, вимога про стягнення компенсації є вимогою про припинення права на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, тобто позивач намагається у судовому порядку реалізувати своє право на отримання від іншого співвласника (на її думку) грошової компенсації вартості своєї частки. При цьому, звертається до суду із вимогою щодо визнання права власності та одночасного стягнення компенсації.

Крім того, зазначаючи ОСОБА_3 відповідачем, позивачка не висуває ніяких вимог до вказаного відповідача, не зазначає її інтерес в поділі вказаних автомобілів, не мотивує навіть похідні вимоги та не зазначає, яке вона ( ОСОБА_3 ) має відношення до предмету спору.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з вимогами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, та встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, у зв`язку з чим, суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

При цьому, особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких грунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно статті 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно положення частини другої статті 13 Цивільного Кодексу України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Пунктом 6 статті З ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

При вирішенні спорів про належність майна на праві спільної сумісної власності подружжю, суду в першу чергу належить встановити час набуття такого майна. При встановленні судом факту набуття майна у період шлюбу, на таке майно поширюється презумпція спільності майна подружжя. Факт набуття майна у період шлюбу доводить той із подружжя, який на нього посилається в обґрунтування своїх вимог про поділ такого майна. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно набуте у період шлюбу є спільним сумісним майном.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року по справі №711/2302/18 та від 12 червня 2019 року по справі №595/324/17.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

В той же час, відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Положеннями ч.1, 2 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону

Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на своїх позовних вимогах, оскільки вони спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджені.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності, стягнення грошової компенсації відмовити.

Таким чином вимоги позовної заяви про поділ майна подружжя, визнання права власності на майно, стягнення коштів компенсації в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 15, 16, 316, 321, 328, 331, 365, 368, 372, 392 ЦК України, ст. 17, 60, 61, 63, 65, 69, 70, 71, 74 СК України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності, стягнення грошової компенсації відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 17 квітня 2024 року.

Суддя