Єдиний унікальний номер судової справи 487/563/23
Номер провадження 22-ц/812/221/24
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

15 квітня 2024 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Локтіонової О.В.,

з секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 рішення, яке ухвалено Заводським районним судом міста Миколаєва 29 листопада 2023 року під головуванням судді Сухаревич З.М., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Департамент з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, про визнання права користування житловим приміщенням та права реєстрації місця проживання в ньому,

УСТАНОВИЛА:

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Департамент з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, про визнання права користування житловим приміщенням та права реєстрації місця проживання в ньому.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 09 квітня 2002 року виконавчим комітетом Миколаївської міської ради видано ордер на житлове приміщення №328, відповідно до якого ОСОБА_4 з сім`єю з 4-х осіб, а саме: він, ОСОБА_5 (колишня дружина), ОСОБА_6 та ОСОБА_3 (сини), отримали право на вселення до житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 .

У подальшому судовими рішеннями ОСОБА_5 та ОСОБА_6 визнано такими, що втратили право користування вказаною квартирою, та натепер у вищевказаній квартирі фактично зареєстровані ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

З 01 грудня 2006 року позивач ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_4 .

З часу одруження, тобто з 2006 року, позивач проживає разом із відповідачем ОСОБА_4 у спірній квартирі. Подружжя ведуть спільне домашнє господарство, утримують квартиру в належному стані, проводять поточний ремонт, сплачують комунальні послуги.

18 лютого 2021 року ОСОБА_1 було знято з реєстраційного обліку місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

09 березня 2021 року позивач звернулась до Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради із заявою про реєстрацію місця проживання у квартирі АДРЕСА_1 , проте рішенням вказаного органу їй було відмовлено у реєстрації місяця проживання оскільки до заяви не додано згоди зареєстрованого у вказаній квартирі ОСОБА_3 .

Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що вона проживає у спірній квартирі з 2006 року зі згоди свого чоловіка основного квартиронаймача, який також надав їй згоду на реєстрацію у вказаній квартирі, ОСОБА_1 просила визнати за нею право постійного користування квартирою АДРЕСА_1 та право реєстрації місця проживання у ній.

Відповідач ОСОБА_4 надав до суду заяву, в якій позовні вимоги визнав в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 , від імені якого діяла його представник адвокат Запорожець Н.Л., надав до суду відзив, в якому просив у задоволені позову відмовити.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 29 листопада 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 .

Визнано за ОСОБА_1 право на реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_3 .

Стягнуто з виконавчого комітету Миколаївської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 по 357 грн. 87 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення районного суду скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач не довела факту свого вселення у спірну квартиру в якості члена сім`ї квартиронаймача ОСОБА_4 за письмовою згодою усіх зареєстрованих в квартирі осіб. Зокрема, позивачем не надано доказів дотримання визначеного законом порядку при вселенні у спірну квартиру та наявність згоди ОСОБА_3 на час її вселення (як зазначила позивач - 2006 рік) у квартиру, а також наявності обумовленого наймачем і членами його сім`ї певного порядку користування вказаним жилим приміщенням. При цьому, позивач була зареєстрована за іншою адресою. Та обставина, що позивач фактично спільно проживала у спірній квартирі разом із її наймачем, не свідчить про дотримання нею передбачених законом правил про вселення в спірну квартиру та про набуття права користування даною квартирою.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає в повному обсязі.

Так, за змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

З матеріалів справи убачається, що 09 квітня 2002 року виконавчим комітетом Миколаївської міської ради ОСОБА_4 із сім`єю із 4-х осіб ( ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (дружина), ОСОБА_3 (син), ОСОБА_6 (син)), видано ордер на житлове приміщення за №328 серія 003915 на право заселення житлового приміщення житловою площею 35.7 кв.м, яке складається з 2-х кімнат у квартирі АДРЕСА_1 (а.с.11).

Згідно копії свідоцтва про шлюб Серія НОМЕР_1 ОСОБА_4 та ОСОБА_7 01 грудня 2006 року зареєстрували шлюб (а.с.17).

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 22 жовтня 2007 року визнано ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 . В апеляційному порядку цивільна справа не переглядалась (цивільна справа №2-3804/2007).

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 20 липня 2010 року відмовлено у задоволені позову ОСОБА_3 , ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням і вселення. Задоволено зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Визнано ОСОБА_3 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим приміщення квартирою АДРЕСА_1 .

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 28 вересня 2010 року рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 20 липня 2010 року в частині визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право на житло з підстав відсутності в ньому без поважних причин понад 6 місяців, та відмови йому у вселені у квартиру скасовано і в цій частині ухвалено нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_4 у задоволені позову до ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив права на користування квартирою АДРЕСА_1 з підстав відсутності в ній без поважних причин та понад 6 місяців. Вселено ОСОБА_3 у вказану квартиру. В іншій частині рішення суду залишено без змін (цивільна справа №2-994/2010).

Відповідно до довідки Товариства з обмеженою відповідальністю Управляюча компанія з обслуговування житлового фонду «Ліски-М» (далі ТОВ «Ліски-М») від 25 лютого 2021 року у квартирі АДРЕСА_1 проживають та зареєстровані ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а.с.12).

Згідно з актом про проживання від 25 лютого 2022 року ОСОБА_1 проживає у квартирі АДРЕСА_1 з травня 2006 року (а.с.10).

09 березня 2021 року Департаментом з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради відмовлено ОСОБА_1 у реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 , у зв`язку із не поданням необхідних документів (а.с.13-14).

Згідно зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У ст.41 Конституції України вказано, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Складовими права на житло є забезпечення умов з приводу можливості кожного громадянина мати житло і гарантовану непорушність права користування житлом.

Відповідно до ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

За змістом ч.ч.1,2 ст.58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної в місті Ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.61 Житлового кодексу України (далі ЖК України) користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Типовий договір найму жилого приміщення, правила користування жилими приміщеннями, утримання жилого будинку і придомової території затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до положень ст.64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно з ст.65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

При цьому, під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні ч.2 ст.64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем.

За змістом ст.65 ЖК України за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні.

За приписами ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до положень ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

У ч.1 ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З матеріалів даної справи та встановлених обставин справи слідує, що позивач ОСОБА_1 не отримала згоди всіх осіб, які вселилися у спірну квартиру у встановленому законом порядку та на відповідній правовій підставі мають право постійно проживати в ній разом з наймачем.

Також, позивач не довела відсутність у неї іншого житла, з урахуванням того, що вона є співвласником іншого житлового приміщення, в якому була зареєстрована, тобто фактично зберігала постійне місце проживання у іншому жилому приміщенні та знялася з реєстраційного обліку лише 18 лютого 2021 року.

За такого, оскільки ОСОБА_1 не довела факту дотримання встановленого ст.ст.64,65,156 ЖК України порядку вселення у спірну квартиру, зокрема відсутність у неї права користування іншим житлом, отримання згоди на вселення від інших зареєстрованих в квартирі осіб, то колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні заявленого нею позову в частині визнання права користування житловим приміщенням.

Також, не підлягають задоволенню і виомги позивача про визнання права реєстрації місця проживання у квартирі, оскільки такі вимоги є похідними від вимог про визнання права користування житловим приміщенням.

Доводи позовної зави про те, що позивач тривалий час проживала у спірній квартирі із квартиронаймачем ОСОБА_4 та вела спільне із ним господарство, що, на її переконання, підтверджується належними у справі доказами, не свідчать про дотримання ОСОБА_1 передбачених законом правил вселення у спірну квартиру та набуття права користування нею.

Крім того, безпідставними є також аргументи про те, що відповідач ОСОБА_3 не надав доказів відсутності згоди квартиронаймача на вселення позивача, оскільки саме остання в порядку ст.81 ЦПК України має довести цей факт, а відповідач, у разі його доведення, має право такі обставини спростувати.

Отже, суд першої інстанції при вирішенні позовних вимог ОСОБА_1 неправильно визначився з фактичними обставинами, що мають значення для вирішення справи та з доказами на їх підтвердження, не дав відповідну оцінку встановленим обставинам справи та наданим доказам, та, на думку колегії суддів, дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог.

За такого, оскільки суд першої інстанції був іншої думки та задовольнив позовні вимоги з інших підстав, то допущену ним помилку слід виправити судовим рішенням апеляційної інстанції.

Відповідно до положень ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з неповним з`ясуванням обставин справи та неправильним застосуванням норм матеріального права, через що підлягає скасуванню на підставі ст.376 ЦПК України з ухваленням у справі нового рішення про відмову у задоволенні позову.

За правилами п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Враховуючи норму ст.141 ЦПК України витрати понесені ОСОБА_3 при сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1 261 грн. 21 коп. слід стягнути з ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 29 листопада 2023 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Департамент з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, про визнання права користування житловим приміщенням та права реєстрації місця проживання в ньому, - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (РНОКПП НОМЕР_3 ) 1 610 (одна тисяча шістсот десять) грн. 40 коп. в рахунок компенсації судового збору, сплаченого за подачу апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

О.В. Локтіонова

Повний текст судового рішення

складено 19 квітня 2024 року