Справа № 717/293/24
Номер провадження2/717/102/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.04.2024 року селище Кельменці

Кельменецький районний суд Чернівецької області в складі:

головуючого - судді Телешмана О.В.,

з участю секретаря судового засідання Глібіщук М.Л.,

позивач ОСОБА_1 - в судове засідання з`явилася;

представник позивача ОСОБА_2 - в судове засідання з`явилася;

представник третьої особи, на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки і піклування - виконавчого комітету (служби у справах дітей) Кельменецької селищної ради Дністровського району Чернівецької області Грифлюк Р.І. в судове засідання не з`явилася;

відповідач - ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився;

представник відповідача ОСОБА_4 в судове засідання з`явилася.

Позивач ОСОБА_1 подала до Кельменецького районного суду Чернівецької області позовну заяву, в якій просить:

ухвалити рішення, яким визначити місце проживання дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

Розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особи, на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки і піклування - виконавчий комітет (служба у справах дітей) Кельменецька селищна рада Дністровського району Чернівецької області про визначення місця проживання неповнолітньої дитини, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримала повністю з підстав, зазначених в позові, та пояснила, що між нею та відповідачем виник спір щодо місця проживання дитини. Вони з відповідачем шлюб розірвали, спільно не проживають. Вона на даний час проживає по АДРЕСА_1 , а зареєстрована по АДРЕСА_2 , де також зареєстрована їхня дитини. Їм з відповідачем не вдалося домовитися щодо зміни реєстрації місця проживання дитини, такою домовленістю може бути лише договір про визначення місця проживання, посвідчений нотаріально. Вона направляла відповідачу листи про подачу заяви про зміну реєстрації місця проживання дитини, але вона помилилася в даті, на яку просила його з`явитися, зазначила 1 листопада 2023 року замість 1 грудня 2023 року, та помилково зазначила телефон отримувача кореспонденції. Вона звернулася до суду, так як не було відповіді від відповідача до 31.01.2024 року.

Представник позивача ОСОБА_2 позов підтримала повністю та пояснила, що позивачка зверталася до відповідача з відповідним листом для надання згоди на зміну зареєстрованого місця проживання їхньої малолітньої дитини. Проте, з боку відповідача не було жодних дій щодо надання такої заяви та укладення нотаріального договору про визначення місця проживання їхньої дитини. Якщо відповідач не має можливості врегулювати спір таким шляхом, то він має бути вирішено судом. Щоб в подальшому не виникало питань з приводу зміни зареєстрованого місця проживання, виїзду дитини за кордон, так як такі заяви і документи, з урахуванням місця проживання відповідача, буде складно отримати. У випадку визнання відповідачем позову позивачка не претендуватиме на відшкодування судових витрат на правничу допомогу.

Представник відповідача ОСОБА_4 пояснила, що відповідач любить дитину, спілкується з нею, тому він завжди був готовий надати будь - які заяви, тобто він готовий діяти в найкращих інтересах дитини. Позов заявлений з тих підстав, що відповідач не бажав подати заяву про надання згоди на зміну реєстрації місця проживання. Проте відповідачу не надходило жодних пропозицій щодо даного питання. На даний час відповідач готовий подати будь - яку заяву щодо зміни місця проживання дитини. З огляду на те, що відповідачу не було повідомлено про бажання позивачки змінити зареєстроване місце проживання дитини, про такі наміри та бажання позивачки він дізнався лише після призначення даної справи до розгляду, готовий надати відповідну заяву, то слід вважати, що наразі відсутній спір про право між позивачкою та відповідачем і даний спір створюється штучно. Інших підстав позову, ніж неможливість отримати згоду відповідача на зміну зареєстрованого місця проживання дитини в позовній заяві не було зазначено. З метою забезпечення найкращих інтересів дитини відповідач визнає позов повністю та готовий сплатити судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 50 відсотків у зв`язку з визнанням позову.

Представник третьої особи, на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки і піклування - виконавчий комітет (служба у справах дітей) Кельменецької селищної ради Дністровського району Чернівецької області Грифлюк Р.І. подала до суду заяву, в якій позов підтримала та просить розглядати справу в її відсутності, висновок органу опіки і піклування Кельменецької селищної ради Дністровського району Чернівецької області, затверджений рішенням виконавчого комітету Кельменецької селищної ради Дністровського району Чернівецької області від 15.03.2024 року № 52 яким орган опіки і піклування вважає за доцільне визначити місце проживання дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із її матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Інші заяви та клопотання не надходили.

Інші процесуальні дії у справі не вчинялися.

Судом також встановлено, що позивач ОСОБА_1 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією її паспорта серії НОМЕР_2 , та відповідач ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 15 травня 2012 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції м. Чернівці, актовий запис за № 503 та 05 лютого 2021 року шлюб між сторонами розірвано, що стверджується рішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області №717/1410/20 від 05.02.2021року.

Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 є батьками малолітньої дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серії НОМЕР_3 від 25.05.2012 року та вказаним вище рішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області №717/1410/20 від 05.02.2021року.

Позивач ОСОБА_1 фактично проживає з неповнолітньою дитиною за адресою: АДРЕСА_1 і її сім`я складається з дитини: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується довідкою Кельменецької селищної ради Дністровського району Чернівецької області №1893 від 29.12.2024 року.

В судовому засіданні дитина ОСОБА_5 пояснила, що з батьком вона спілкується рідко, в основному по «вайберу». В неї нормальні стосунки з батьком, але вона хоче проживати разом із своєю матір`ю, та бажає мати зареєстроване місце проживання з мамою.

Отже між сторонами склалися сімейні правовідносини та виник спір з приводу утримання та місця проживання дитини.

Відповідно до ст. 29 ЦК України Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання недієздатної особи є місце проживання її опікуна або місцезнаходження відповідної організації, яка виконує щодо неї функції опікуна. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Отже, судом встановлено, що на даний час зареєстрованим місцем проживання малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є АДРЕСА_2 . Дитина фактично проживає АДРЕСА_1 . До моменту розгляду даної справи сторони не досягли згоди щодо місця проживання дитини та зареєстрованого місця проживання дитини.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 заявила, що відповідач визнає позов повністю.

Згідно з частинами 2, 8, 9, 10 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до частини першої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає алкогольними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ч.1, ч.2 та ч.3 ст.55 Сімейного кодексу України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній.

Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року(далі - Конвенція), держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 9 Конвенції визначено, що держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки не піклуються про дитину. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Ті обставини, що малолітня дитина тривалий час постійно проживала з батьком, прихильна до нього, висловила бажання проживати і надалі з ним, батько належним чином турбується про дитину, є виключними обставинами, які дають підстави визначити місце проживання дитини саме з батьком. При цьому, у даному випадку не йдеться про розлучення дитини з її матір`ю, оскільки мати з дитиною не проживала.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Згідно п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально- побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Батько дитини у разі визначення місця проживання останньої з матір`ю не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно неї та участі у її вихованні й може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір`ю дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки і піклування, або за рішенням суду.

Статтею 2 Протоколу № 4 Конвенції ООН «Про захист прав і основних свобод людини» передбачено, що кожна людина, що законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей.

Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками.

У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків. Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України» (заява № 2091/13), у якому йдеться визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Згідно висновку органу опіки і піклування затвердженим рішенням виконавчого комітету Кельменецької селищної ради Дністровського району Чернівецької області від 15.03.2024 року № 52, з якого вбачається, що орган опіки і піклування вважає за доцільне визначити місце проживання дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із її матір`ю ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Представник відповідача позов визнав повністю, що підтверджується заявою голови Кельменецької селищної ради Дністровського району Чернівецької області.

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності визнаних представником відповідача обставин або добровільності їх визнання.

Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Суд вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Також, зважаючи на думку дитини, висловлену в судовому засіданні, враховуючи позицію органу опіки та піклування, суд дійшов висновку про визначення місця проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з її матір`ю позивачем ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , так як це відповідає найкращим інтересам дитини.

Водночас, визначення місця проживання дитини з матір`ю по своїй суті не є розлученням батька з дитиною, оскільки ОСОБА_3 має по відношенню до дитини такі ж особисті немайнові права і обов`язки як і мати ОСОБА_1 і жодним чином не втрачає прав, заснованих на спорідненості з дитиною.

Також суд, з огляду на заперечення представника відповідача, вважає за необхідне зазначити таке. Пунктом 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України встановлено, що суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, з урахуванням підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, ЄСПЛ зазначив, що відповідно до духу Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Предмет позову розуміють як певну матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

З огляду на викладене відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або спірні питання врегульовано самими сторонами.

Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і після відкриття провадження у справі, коли на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань (постанова Верховного Суду від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20).

Враховуючи викладене вище наведене, суд вважає, що на момент розгляду даної справи відсутні підстави для закриття провадження в даній справі, так як між сторонами залишалося неврегульованим питання місця проживання малолітньої дитини, проте, зважаючи на повне визнання позову представником відповідача, суд вважає, що позов ОСОБА_1 слід задовольнити повністю, а саме: слід визначити місце проживання дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з позивачем ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (РНОКПП НОМЕР_1 ), яка самостійно утримує та виховує свою дитину.

На підставі ст. ст. 51 Конституції України, ст. 3,9,18,27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року ст.29 ЦК України, ст. 7, 18,19, 24,55, 56, 105, 110, 112,141,153,157,160,161 СК України, керуючись ст. ст. 12, 19, 76-81, 141,206, 247, 258, 259, 263- 265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 (проживає в АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 ) про визначення місця проживання малолітньої дитини задовольнити повністю.

Визначити місце проживання дитини: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з позивачем ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (РНОКПП НОМЕР_1 )

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16.04.2024 року.

Суддя Телешман О.В.