ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/749/24 Номер провадження 22-ц/814/1953/24Головуючий у 1-й інстанції Савченко Л.І. Доповідач ап. інст. Прядкіна О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючої судді Прядкіної О.В.,

суддів: Бутенко С.Б., Обідіної О.І.,

секретаря: Ракович Д.Г.,

за участі: ОСОБА_1 ,

розглянувши в м.Полтаві цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту смерті

заінтересована особа: Шевченківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 05 лютого 2024 року, прийнятого під головуванням судді Савченко Л.І. в м.Полтаві,-

в с т а н о в и в :

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до районного суду із заявою, в якій просила встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що її мати - ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце смерті Російська Федерація.

Вказувала що ОСОБА_2 , громадянка України, постійно проживала на території України, у 2021 році одружилась з ОСОБА_3 , який є громадянином Російської Федерації.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 померла на території Російської Федерації.

Зазначала, що при зверненні до нотаріуса з метою оформлення спадщини після смерті матері їй було відмовлено з підстав відсутності оригіналу свідоцтва про смерть ОСОБА_2 , оскільки вона померла на території Російської Федерації.

Встановлення факту смерті матері необхідне заявнику для отримання свідоцтва про смерть на території України для подальшого звернення до нотаріальної контори та прийняття спадщини померлої.

Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 05 лютого 2024 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту смерті ОСОБА_2 , місце смерті Російська Федерація, яка настала 10.11.2023 року

Рішення суду мотивовано безпідставністю заявлених вимог.

Рішення оскаржила ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким визнати факт смерті ОСОБА_2 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 на території Російської Федерації.

Вважає, що суд першої інстанції не врахував та повно не оцінив докази про те, що вона позбавлена можливості отримати оригінал свідоцтва про смерть, виданий компетентними органами іноземної держави при вирішенні питань щодо оформлення спадщини та має лише копію свідоцтва про смерть.

Вказує, що через військову агресію Російської Федерації проти України не має можливості отримати оригінал свідоцтва для проставлення апостиля та прийняття спадщини.

Зазначає, що наразі вона позбавлена можливості зареєструвати смерть матері в інший спосіб окрім як рішення суду, оскільки законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, що дасть можливість отримати їй свідоцтво про смерть ОСОБА_2 , видане державним органом України.

Перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з таких підстав:

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 .

Після укладення шлюбу 11 жовтня 2008 року з ОСОБА_5 ОСОБА_4 змінила прізвище на « ОСОБА_6 », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 .

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є громадянкою України, згідно з копією паспорта громадянина України № № НОМЕР_3 , орган що видав 5312.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Бєлгород Бєлгородської області Російської Федерації, що вбачається з копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 від 13 листопада 2023 року, актовий запис про смерть № 4, виданого у 13.11.2023 році.

Районний суд, відмовляючи у встановленні факту смерті, рішення мотивував тим, що смерть матері заявника наступила у РФ, а не на тимчасово окупованій території України, тому в даному випадку реєстрація смерті регламентується відповідними міжнародними договорами, відтак подана заява є безпідставною.

Колегія суддів не може погодитись з вказаним висновком.

Відповідно до ст.22 Закону України «Про міжнародне приватне право» до особистих немайнових прав застосовується право держави, у якій мала місце дія чи інша обставина, що стала підставою для вимоги про захист таких прав, якщо інше не передбачено законом.

Згідно із ч.1 ст.13 Закону України «Про міжнародне приватне право», документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

Аналогічно регламентовано зазначене питання у п.7 глави 1 розділу II Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року №52/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року за №719/4940, відповідно до якого документи, видані компетентними органами іноземних держав на посвідчення актів цивільного стану, здійснених поза межами України за законами відповідних держав щодо громадян України, іноземців і осіб без громадянства, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04 лютого 2023 року № 107 «Про деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав» під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування, документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 року такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення.

Однак зазначені норми незастосовні у правовідносинах за участю Російської Федерації.

За повідомленням Міністерства закордонних справ України дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у місті Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року №240/94-ВР, та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у місті Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 03 березня 1998 року №140/98-ВР у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь зупинено з 27 грудня 2022 року.

У даній справі встановлено, що смерть матері заявника наступила ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Бєлгород Бєлгородської області Російської Федерації, однак ОСОБА_1 не має змоги отримати оригінал свідоцтва про смерть своєї матері ОСОБА_2 .

При цьому, з огляду на збройний конфлікт між Україною та Російською Федерацією, ОСОБА_1 позбавлена фізичної можливості звернутися із заявою про видачу дубліката свідоцтва про смерть ОСОБА_2 на території Російської Федерації та апостилювання цього документа відповідними органами Російської Федерації.

Невизначеність норм процесуального права не може тлумачитися проти заявників і обмежувати їх право на судовий захист, у тому числі у справах окремого провадження, оскільки в Україні юрисдикція судів поширюється на будь-який спір.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 31 січня 2024 року у справі №643/1873/23.

Статтею 17 Закону України від 01 липня 2010 року «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» визначено, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі:

1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою;

2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

З наведених вище підстав, а також те, що особисті немайнові та майнові права заявника, як спадкоємця майна громадяники України перебувають у стані правової невизначеності, фактично за відсутності оригіналу свідоцтва про смерть ОСОБА_1 позбавлена прав, які з цим пов`язані, а, отже, потребує гарантованого Конституцією України та міжнародними договорами державного захисту, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість заяви, у зв`язку з чим вона підлягає задоволенню.

Слід встановити факт смерті ОСОБА_2 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце смерті Російська Федерація, м.Бєлгород.

Отже, рішення районного суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення заяви ОСОБА_1

.

Керуючись ст.ст. 367, 374,376 , 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 05 лютого 2024 року скасувати, ухваливши нове рішення.

Заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Встановити факт смерті ОСОБА_2 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце смерті Російська Федерація, м.Бєлгород.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17.04.2024 року.

Головуюча суддя О.В. Прядкіна

Судді: С.Б. Бутенко

О.І. Обідіна