КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/2704/2024
Справа № 761/9853/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 квітня 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Аббасової Н.В. в м. Київ 11 травня 2023 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В червні 2022 року позивач АТ «КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості, просив стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 14049,08 грн. та судові витрати.

Заявлені вимоги мотивував тим, що відповідач звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, в зв`язку з чим підписала анкету-заяву б/н від 10 грудня 2007 року. При укладенні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами» складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Заявою відповідача підтверджується той факт, що вона була повністю проінформована про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані їй для ознайомлення в письмовій формі. Формулярами та стандартними формами є саме «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи», які згідно до заяви отримані відповідачем для ознайомлення в письмовій формі. Отже, підписавши заяву, сторонами відповідно до ст. 634 ЦК України було укладено договір про надання банківських послуг, який за своєю правовою природою є змішаним договором і містить в собі, зокрема, умови договору банківського рахунку та кредитного договору. Банком на підставі договору надання банківських послуг відкрито картковий рахунок з початковим кредитним лімітом, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, надано відповідачу в користування кредитну картку, номери та строк дії отриманих кредитних карток зазначено у довідці про отримані картки. В подальшому кредитний ліміт збільшився до 4000 грн. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п. 3.2, 3.3 договору, на підставі якого відповідач при укладанні договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Таким чином, банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором в межах кредитного ліміту.

В порушення умов договору свої зобов`язання відповідач не виконала, внаслідок чого станом на 01 березня 2023 року має заборгованість в розмірі 16485,17 грн., яка складається з 3521,52 грн. - загальний залишок заборгованості за наданим кредитом, 9320,81 грн. - загальний залишок заборгованості за відсотками, 2323,69 грн. - нарахована пеня, 1019,15 грн. - нараховано комісії.

Звертав увагу, що кредитодавець на свій розсуд має право вимагати від боржника лише частину суми заборгованості за кредитом. Таким чином, заборгованість до стягнення становить 14049,08 грн., яка складається з 3521,52 грн. загального залишку заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту), 9320,81 грн. - загальний залишок заборгованості за відсотками, 187,60 грн. - нарахована пеня, 1019,15 грн. - нараховано комісії.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 травня 2023 року позов АТ КБ «ПриватБанк» частково задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за тілом кредиту в розмірі 3521,52 грн. та судові витрати 621,89 грн., в іншій частині позову відмовлено.

Позивач АТ КБ «ПриватБанк», не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову про стягнення відсотків та комісії, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 травня 2023 року в частині незадоволених позовних вимог щодо стягнення заборгованості за відсотками та комісією та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі, в іншій частині рішення залишити без змін.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, повторно викладав обставини справи, посилався на те, що поза увагою суду першої інстанції залишилась та обставин, що в тексті анкети-заяви від 10 грудня 2007 року, підписаної відповідачем, зазначена базова процентна ставка за користування кредитними коштами в розмірі 2 % на місяць на залишок заборгованості та щомісячна комісії в розмірі 1,5 %. Таким чином, підписавши вказану заяву, відповідач добровільно погодилася на такі умови кредитного договору, взявши на себе відповідні зобов`язання. Із розрахунку заборгованості вбачається, що відсотки нараховані відповідачу за погодженою ставкою 2 % на місяць або 24 % річних та станом на дату закінчення строку дії картки 12/09, тобто 31 грудня 2009 року, заборгованість за картками складає 1157,89 грн., а заборгованість за комісією 899,25 грн., які підлягають стягненню з відповідача.

Наголошував, що суд першої інстанції помилково вважав, що позивачем не було надано доказів на підтвердження погодження умов кредитування щодо сплати відсотків та комісії, оскільки дані умови були викладені в тексті підписаної відповідачем заяви.

Посилався на принцип диспозитивності цивільного судочинства, визначений у ст. 13 ЦПК України, вказував, що правом на подання відзиву на позовну заяву відповідач не скористався, своїх заперечень не надав, не оспорив факт отримання кредитних коштів та розмір заборгованості.

Наводив правові висновки Верховного Суду в постанові від 25 січня 2023 року в справі № 209/3103/21 про те, що при вирішенні цивільних справ судами враховується стандарт доказування «більшої вірогідності», всупереч якого стороною відповідача не спростовано розмір заборгованості, заявлений стороною позивача, тому висновки суду про недоведеність вимог у частині розміру заборгованості є необґрунтованими.

Посилався на аналогічні правові висновки Верховного Суду в постанові від 26 жовтня 2022 року в справі № 334/2492/21, від 26 травня 2021 року в справі № 941/668/20, в яких йдеться про те, що у випадку, якщо відповідач до суду не з`явився, заперечень на позов не подавав, то відсутні підстави застосовувати положення постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17, а також відсутні підстави вважати, що відповідач не був ознайомлений з умовами кредитування, в тому числі і з розміром відсоткової ставки.

Вказував, що суд першої інстанції порушив порядок, встановлений для вирішення питання, допустив однобічність і неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду, обставинам справи, не встановив дійсних прав та обов`язків сторін, які випливають з кредитного договору.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що 10 грудня 2007 року ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а. с. 26).

Своїм підписом в заяві ОСОБА_1 підтвердила свою згоду на те, що вона згодна з тим, що дана заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку складають між нею та банком договір про надання банківських послуг. У запропонованих банківських продуктах нею обрано вид кредитної картки, валюту - українська гривня, кредитний ліміт в сумі 4000 грн., вказано базову процентну ставку за кредитним лімітом 2 % на місяць на залишок заборгованості, а також щомісячну комісію 1,5 %.

Крім того, ОСОБА_1 підтвердила своїм підписом факт отримання кредитної картки та ПІН до неї.

На а. с. 37 - 38 знаходиться копія паспорту відповідача.

На а. с. 27 - 35 знаходиться витяг з Умов та Правил надання банківських послуг.

На а. с. 4 - 19 знаходиться розрахунок заборгованості за договором б/н від 10 грудня 2007 року, укладеного між ПриватБанком та клієнтом ОСОБА_1 станом на 01 березня 2022 року.

На а. с. 24 - 25 знаходяться довідки про видачу ОСОБА_1 кредитних карток з терміном дії до кінця грудня 2009 року, а також довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , згідно якої кредитний ліміт, встановлений в розмірі 4000 грн., в подальшому зменшено до 3521,52 грн., а в подальшому до 0,00 грн.

На а. с. 20 - 23 знаходиться копія виписки по рахунку ОСОБА_1 за договором б/н за період з 10 грудня 2007 року по 03 березня 2022 року, баланс на кінець періоду дорівнює сумі заборгованості, зазначеної в позові -16485,17 грн.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно до ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду з позовом, ПАТ КБ «Приватбанк» вказувало на те, що позичальник не виконує свої зобов`язання за договором, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.

Задовольняючи частково позов АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості в частині тіла заборгованості за кредитом в сумі 3521,52 грн. та судового збору в розмірі 621,89 грн. пропорційно задоволених вимог, суд першої інстанції виходив із того, що АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір б/н від 10 грудня 2007 року, на підставі якої відповідачем був отриманий кредит, і оскільки фактично отримані та використані кошти позичальником в добровільному порядку позивачу не повернуті, вважав за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості за кредитом у розмірі 3521,52 грн., яка складається з заборгованості за простроченим тілом кредиту.

Законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України перевіряється апеляційним судом в межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідач рішення суду першої інстанції щодо обставин укладення договору також не оскаржував.

Оскільки судове рішення оскаржується в апеляційному порядку лише в частині відмови у стягненні заборгованості за процентами та комісією, то переглядається апеляційним судом тільки в цій частині.

Відмовляючи в позові в частині стягнення заборгованості за відсотками та комісією, з посиланням на правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15), суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач, обґрунтовуючи право вимоги, в тому числі розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку», які розміщені на сайті: https://privatbank.ua/termsяк невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку» розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Отже, надані позивачем Правила надання банківських послуг «ПриватБанку», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов і правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку, в анкеті-заяви позичальника, яка безпосередньо підписана останнім, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

При цьому, посилаючись на наведену постанову Великої Палати Верховного Суду, судом першої інстанції не з`ясовано, чи є процесуально виправданим врахування правової позиції, викладеній в цій постанові, та чи є обґрунтованою відмова в позові з урахуванням конкретних обставин справи і наявних в ній доказів.

Так, відмовляючи в позові в частині стягнення заборгованості за відсотками та комісією з підстав недоведеності згоди сторін щодо умов договору в цій частині, суд першої інстанції залишив поза увагою, що банком на підтвердження обставин, якими обґрунтовано його вимоги, надано анкету-заяву, підписану ОСОБА_1 , в якій зазначено кредитний ліміт в сумі 4000 грн., вказано базову процентну ставку за кредитним лімітом 2 % на місяць на залишок заборгованості, а також щомісячну комісію 1,5 % (а. с. 26).

В цей же день, 10 грудня 2007 року, ОСОБА_1 було встановлено кредитний ліміт в розмірі 4000 грн. на картку НОМЕР_2 (а. с. 23 зворот).

Отже, умови кредитування щодо сплати процентів та комісії передбачені безпосередньо в анкеті-заяві, особисто підписаній відповідачем, що судом першої інстанції залишено поза увагою і зроблено помилковий та передчасний висновок про недоведеність позову в частині стягнення заборгованості за відсотками та комісією.

Відповідач після отримання картки за умовами укладеного з банком договору здійснила дії щодо проведення її активації, користувалася карткою, отримувала кредитні кошти та частково погашала кредитну заборгованість, що підтверджується випискою з рахунку (а. с. 20 - 23).

Апеляційний суд також враховує, що у даній справі договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, а позивачем при цьому доведено обставини, на які він посилався на підтвердження своїх вимог, в частині наявності підстав для нарахування відсотків за користування кредитними коштами, комісії і їх розміру.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Отже, суд першої інстанції не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту та комісії, виходячи з положень ст. 1048 ЦК України, ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та умов договору, які були погоджені з відповідачем.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині відмови про стягнення заборгованості за відсотками та комісією ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, висновки суду, викладені в рішенні, не відповідають обставинам справи, рішення не може вважатись законним і обґрунтованим, не може залишатись в силі та підлягає скасуванню.

Із розрахунку заборгованості вбачається, що відсотки нараховані відповідачу за погодженою ставкою 2 % на місяць або 24 % річних та станом 01 березня 2023 року заборгованість за відсотками складає 9320,81 грн., а заборгованість за комісією - 1019,15 грн., які підлягають стягненню з відповідача.

Виходячи із наведеного, оскільки заборгованість за відсотками та комісією позичальником повернута не була, банк отримав право на задоволення своїх вимог кредитора шляхом стягнення відсотків за користування кредитом та комісії, розмір яких погоджено у підписаній відповідачем заяві, та які згідно розрахунку заборгованості станом на 01 березня 2023 року складають: залишок заборгованості за відсотками 9320,81 грн., комісія 1019,15 грн., даний розмір заборгованості відповідачем не спростований.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови в стягненні заборгованості за відсотками та комісією ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування в цій частині, а також в частині розподілу судових витрат, із прийняттям нової постанови про задоволення позову, стягнувши з відповідача на користь позивача заборгованість за відсотками в розмірі 9320,81 грн., за комісією в розмірі 1019,15 грн., а також судовий збір 2456,19 пропорційно до задоволення позовних вимог на 99 %.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України із відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 3721,50 грн., всього судові витрати стягуються в розмірі 6177,69 грн.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 травня 2023 року скасувати в частині відмови у стягненні заборгованості за відсотками та комісією та в частині розподілу судових витрат і прийняти в цій частині нову постанову.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (м. Київ вул. Грушевського 1-д ) заборгованість за відсотками в розмірі 9320,81 грн., за комісією в розмірі 1019,15 грн. та судові витрати в розмірі 6177,69 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.