Провадження № 22-ц/801/787/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Жмудь О. О.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2024 рокуСправа № 127/24426/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Копаничук С.Г.,

суддів: Медвецького С. К., Оніщука В. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 жовтня 2024 року, ухвалене у складі судді Жмудя О. О., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини,

встановив:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів. Зазначала, що у 2014 році вона познайомилась з відповідачем, у зареєстрованому шлюбі вони не проживали, ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син - ОСОБА_3 , який проживає разом із нею і перебуває на її утриманні. Відповідач у свідоцтві про народження сина записаний батьком дитини, офіційно працює проходить військову службу за контрактом, а тому має змогу надавати матеріальну допомогу на утримання сину. Просила суд стягнути з відповідача на її користь аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня пред`явлення даного позову до досягнення дитиною повноліття.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26 жовтня 2023 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частини від усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_2 , але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 14.08.2023 та до досягнення дитиною повноліття.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, а у справі ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Зазначає, що суд його про розгляд справи не повідомляв, розглянув справу без його участі, чим позбавив права подати відзив на позов та спростувати вимоги позивачки. Також зазначив, що 28 травня 2022 року він уклав шлюб із ОСОБА_4 , яка на даний час вагітна. Також зазначає, що суд не досліджував повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану №, у якому заначено, що при народженні дитини їй присвоєно прізвище матері, оскільки відповідач на той час був неповнолітнім, до актового запису про народження дитини тричі вносились зміни, в результаті чого ОСОБА_2 зазначений батьком дитини.

Позивачка відзиву на апеляційну скаргу не надала.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення Вінницького міського суду вищевказаним вимогам закону відповідає.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивача та відповідача народився син - ОСОБА_3 . У свідоцтві про народження серії, НОМЕР_1 , батьком дитини зазначений ОСОБА_2 . Дитина проживає разом із матір`ю і перебуває на її утриманні. Відповідач матеріальної допомоги на утримання сина не надає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, враховуючи рівність прав та обов`язків батьків щодо виховання та утримання дитини, матеріальне становище відповідача та стан його здоров`я, виходячи з закріплених ч. 9 ст. 7 СК України принципів справедливості, добросовісності та розумності, відповідності моральним засадам суспільства, виходив з того, що з відповідача слід стягувати аліменти на утримання дитини у розмірі частики його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Такий розмір грошового утримання з боку відповідача, узгоджуватиметься з вимогами закону, відповідатиме інтересам дитини і не порушуватиме як законні інтереси платника аліментів, так і законні інтереси їх отримувача. Також суд врахував вікову категорію та звичайні потреби дитини, особу платника аліментів, який являється молодою фізично здоровою людиною працездатного віку та виходив з того, що на час прийняття рішення суду невідомі відомості щодо відповідача, його дійсне матеріальне становище, відсутність (наявність) у платника аліментів інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, дочки, сина, а також інші обставини, що мають істотне значення.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не повідомляв відповідача про час та місце розгляду справи та неправомірно розглянув справу без його участі, колегія суддів відхиляє виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_2 до 07.03.2023 року був зареєстрований за адресою зазначеною у позовній заяві: АДРЕСА_1 (а.с 23).

Суд першої інстанції повідомляв відповідача про розгляд справи на останню відому адресу (а.с. 30, 38-43).

Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Суд першої інстанції вимоги ч. 11 ст. 128 ЦПК України виконав, шляхом розміщення оголошення про виклик відповідача на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с. 37).

Ч. 10 ст. 130 ЦПК України, передбачено, що у випадках коли місцеперебування відповідача невідоме, суд розглядає справу після надходження до суду відомостей щодо його виклику до суду в порядку, визначеному цим Кодексом.

Отже, доводи відповідача про неправильного застосування судом норм процесуального права в частині неналежного повідомлення відповідача про час розгляду справи, не заслуговують на увагу.

Відхиляючи такі доводи, колегія суддів виходить з того, що суд повідомляв відповідача про розгляд справи за останнім відомим місцем проживання та шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. ОСОБА_2 під час розгляду його апеляційної скарги не обмежений у доступі до суду та у праві надати докази на підтвердження доводів своєї скарги та заперечень проти позову, а також скористатись правничою допомогою.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у п. 45 постанови від 11 вересня 2019 року у справі № 620/371/17.

Щодо вирішення судом першої інстанції цієї справи по суті заявлених позовних вимог колегія суддів зазначає, що ОСОБА_2 у апеляційній скарзі не навів аргументів на просування заявлених позовних вимог.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (ч. 3 ст. 181 СК України).

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України, а саме: розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини; мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

З урахуванням зазначених вище вимог закону, та тієї обставини, що ОСОБА_5 згідно свідоцтва про народження дитини зареєстрований батьком дитини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідач здатен надавати допомогу на утримання неповнолітнього сина в розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу). При цьому, на підставі наданих сторонами доказів суд врахував стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів та наявність у нього утриманців.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом обставин укладення шлюбу із ОСОБА_4 , яка є вагітною 9 тижні та перебуває на його утриманні, є безпідставними, оскільки він не надав доказів потреби в утриманні дружини та юридичну підставу такого утримання.

Посилання апеляційної скарги на неврахування судом внесення змін у актовий запис про народження даних щодо прізвища та батька дитини, також не заслуговують на увагу, оскільки оспорювання батьківства не є предметом розгляду у цій справі, а на розгляду справи саме ОСОБА_2 у неоспорених документах зазначений батьком дитини.

Оцінивши обставини справи у взаємозв`язку із нормами закону, що регулює дані правовідносини, апеляційний суд вважає, що визначений місцевим судом розмір аліментів, є достатнім та справедливим, таким, що не порушує прав як платника, так і отримувача аліментів.

Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Будь-яких доказів, які б спростовували б висновки суду першої інстанції, відповідачем, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, однак нових доказів, що не були предметом дослідження й оцінки судом та мають суттєве значення для вирішення справи, відповідач не надав.

Апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я платника чи одержувача аліментів та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Отже, виходячи зі змісту ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не є незмінним.

Решта доводів апеляційної скарги, з огляду на викладене, висновків суду в частині визначеного розміру аліментів, не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції на підставі наявних доказів було правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, що мають значення для її розгляду, вірно визначено характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то судові витрати понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної слід залишити за відповідачем.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 жовтня 2024 року у залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, залишити за відповідачем.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий С. Г. Копаничук

судді: С. К. Медвецький

В. В. Оніщук