Номер провадження: 22-ц/813/3815/24
Головуючий у першій інстанції Петренко В.С.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.03.2024 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 947/27993/23

Номер провадження: 22-ц/813/3815/24

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання Ступник А.О.,

учасники справи:

- позивач ОСОБА_1 ,

- відповідач Держава Україна, в особі Луганської обласної прокуратури,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Держави Україна, в особі Луганської обласної прокуратури, про стягнення суми шкоди, завданої діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури, суду, за апеляційною скаргою адвоката Голосова Юрія Валерійовича, діючого від імені ОСОБА_1 , на рішення Київського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Петренка В.С. 30 листопада 2023 року, повний текст рішення складений 05 грудня 2023 року,

встановив:

2. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить стягнути з Держави Україна на його користь компенсацію заподіяної моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, в кримінальній справі № 37/12/9031 за ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 368, ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 364 КК України у розмірі - 723 600 грн., що підлягає безспірному списанню з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

ОСОБА_1 обґрунтовує позовні вимоги тим, що він перебував під слідством і судом у кримінальній справі № 37/12/9031 за ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 368, ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 364 КК України, протягом періоду - з 28.02.2012 року (моменту затримання) по 17.03.2021 року (момент внесення відомостей до ЄРДР), що становить - 108 місяців та 18 днів.

Стверджує, що внаслідок кримінального переслідування, незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду порушено проголошенні ст. ст. 29, 30, 33, 41 Конституції України право на свободу та особисту недоторканність, гарантії недоторканості житла ОСОБА_1 , його право на свободу пересування, право на вільний вибір місця проживання, право на вільне залишення території України.

Внаслідок пред`явлення обвинувачення у вчиненні двох тяжких злочинів, перебуванням під вартою у період - з 28.02.2012 р. по 05.08.2012 р., потребою у відшукуванні коштів для внесення застави, невизнання вини і тривалої правової боротьби для доведення своєї невинуватості, реальної загрози бути засудженим до покарання у вигляді позбавлення волі, ОСОБА_1 пережив душевні страждання внаслідок чого йому заподіяно моральну шкоду, розмір відшкодування якої становить - 723 600 грн. (а. с. 1 5).

Позиція сторін в суді першої інстанції

Луганська обласна прокуратура у відзиві на позов, просить у його задоволенні відмовити у повному обсязі. Вказує на те, що документально позивачем не підтверджено завдану моральну шкоду та причинно-наслідковий зв`язок з проведеною оперативно-розшуковою діяльністю. Обов`язковою умовою відшкодування моральної шкоди є незаконність дій органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Проте, позивачем не надано доказів, які б підтверджували незаконність дій цих органів, у судовому порядку такі дії незаконними не визнавалися. Більш того, на теперішній час прокуратура не володіє матеріалами кримінальної справи № 37/12/9031, оскільки всі оригінали документів, у тому числі протоколи слідчих дій, матеріали експертиз, речові докази у справі, у тому числі, диски та відеокасети, на яких зафіксовані результати проведення оперативно-технічних заходів та оглядів місця події, грошові кошти, які були предметом хабара, та інші речові докази, залишилися з 2014 року на тимчасово окупованій території Луганської області.

Таким чином, передбачені чинним законодавством України випадки та підстави для відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди, внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування, прокуратури і суду, відсутні, що у свою чергу унеможливлює стягнення відшкодування моральної шкоди (а. с. 33 41).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30.11.2023 року відмовлено у задоволенні вищевказаного позову ОСОБА_1 ..

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що наданими позивачем доказами не встановлена незаконність дій та рішень органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при здійсненні оперативно-розшукової діяльності, судового провадження відносно ОСОБА_1 . В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та шкодою, про яку вказує позивач (а. с. 76 81).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Адвокат Голосов Ю.В., діючий від імені ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 30.11.2023 року. Ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що: 1) судом першої інстанції не було враховано, що зі спливом 11 років після його затримання, взяття під варту та пред`явлення обвинувачення у вчиненні тяжкого злочину, держава не довела його винуватість в суді, залишила його у невизначеному стані, усунулась від відновлення попереднього його статусу та позбавила можливості реалізовувати процесуальні права та впливати на хід досудового розслідування; 2) судом першої інстанції не було враховано, що тривале перебування особи під слідством є порушенням прав людини згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; 3) судом не було визначено, яка із частин норми ст. 1176 ЦК України підлягала застосуванню до спірних правовідносин; 4) судом першої інстанції було безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання про витребування доказів та про відкладення розгляду справи (а. с. 85 94).

Позиція відповідача в апеляційному суді

Луганська обласна прокуратура у відзиві на апеляційну скаргу просить в її задоволенні відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що посилання позивача на зазначені ним норми законодавства є безпідставними, оскільки стосовно нього не ухвалювався виправдувальний вирок, він не притягувався до кримінальної відповідальності, як підозрюваний згідно з вимогами КПК України, і не користується правами підозрюваного (обвинуваченого), закріпленими ст. 42 КПК України. Стосовно ОСОБА_1 жодної з вище перелічених дій (бездіяльності) з боку органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду не допущено. Жодним рішенням уповноваженої особи не встановлено факту вчинення незаконних дій стосовно ОСОБА_1 ..

Право на відшкодування, відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативнорозшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у ОСОБА_1 не виникло, оскільки жодне з перелічених рішень, передбачених ст. 2 даного Закону, стосовно ОСОБА_1 не приймалося.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 12.01.2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Голосова Юрія Валерійовича, діючого від імені ОСОБА_1 , на рішення Київського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2023 року (а. с. 98 98 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 24.01.2024 року закінчено підготовку справи до апеляційного розгляду. Призначено справу до розгляду в приміщенні Одеського апеляційного суду з повідомленням учасників справи (а. с. 103).

У судовому засіданні адвокат Голосов Ю.В., діючий від імені ОСОБА_1 , підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити. Рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Представник Луганської обласної прокуратури прокурор Ахтирська Л.О., яка прийняла участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.

3. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга адвоката Голосова Ю.В., діючого від імені ОСОБА_1 , не підлягає задоволенню.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

У 2012 році відносно ОСОБА_1 здійснювалася оперативно-розшукова діяльність за фактом отримання неправомірної вигоди.

На підтвердження даної обставини позивачем надано копію постанови слідчого по особливо важним справам прокуратури Луганської області від 28 лютого 2012 року про порушення кримінальної справи та прийняття її до свого провадження, а також копію постанови Жовтневого районного суду м. Луганська від 05 серпня 2012 року якою змінено підсудному ОСОБА_1 запобіжний захід з тримання під вартою на заставу.

Отже, вказане свідчить, що дійсно в провадженні Жовтневого районного суду м. Луганська перебувала кримінальна справа № 37/12/9031 за обвинуваченням ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 364, ч. 3 ст. 28, ч. 3ст. 368 КК України, яка розглядалася по суті за правилами КПК України, в редакції 1960 року.

У зв`язку із захопленням м. Луганська незаконними збройними формуваннями, вказана кримінальна справа по суті не розглянута, до іншого суду передана не була та залишилася у Жовтневому районному суді м. Луганська з об`єктивних причин, що не залежали від органу досудового слідства, прокуратури чи суду. Усі оригінали документів, у тому числі протоколи слідчих дій, матеріали експертиз, речові докази у справі, у тому числі диски та відеокасети, на яких зафіксовані результати проведення оперативно-технічних заходів та оглядів місця події, грошові кошти, які були предметом хабара, та інші речові докази залишилися на непідконтрольній органам державної влади території Луганської області з 2014 року.

Позивач зазначає, що постановою Лисичанського міського суду Луганської області від 19.11.2020 р., залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного суду від 17.02.201 р., кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 та інших за 3 ст. 28, ч. 3 ст. 364, ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 368 КК України направлено до Луганської обласної прокуратури для організації додаткового розслідування. 17.03.2021 р. відомості про кримінальні правопорушення були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000041за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст.28, ч. 3 ст. 368ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 364, та спрямовані до Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Сєвєродонецьку) Територіального управління Держаного бюро розслідувань у м. Краматорську. Процесуальне керівництво досудовим розслідуванням здійснює прокурор відділу Луганської обласної прокуратури.

Згідно листа Луганської обласної прокуратури від 09.08.2023 р. вих. №09-3-310-вих-2-3, станом на 09.08.2023 р. кримінальне провадження за №0000041 від 17.03.2021 р. перебуває у провадженні. У даному кримінальному провадженні ОСОБА_1 має процесуальний статус свідка. ОСОБА_1 , в порядку передбаченому Главою 22 КПК України, повідомлення про підозру не повідомлялася.

По справі виникли правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди, завданої діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури, суду.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннямич. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до положень частин першої та другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірних висновків про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі та прийняття аргументів, викладених у відзиві на апеляційну скаргу

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (частина перша та пункт 1 частини другої статті 23 ЦК України).

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Звертаючись до суду з позовом у даній справі, ОСОБА_1 посилається на те, що перебував під слідством і судом у кримінальній справі № 37/12/9031 за ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 368, ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 364 КК України, протягом періоду - з 28.02.2012 року (моменту затримання) по 17.03.2021 року (момент внесення відомостей до ЄРДР), що становить - 108 місяців та 18 днів. Стверджує, що внаслідок кримінального переслідування, незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду порушено його, проголошенні ст. ст. 29, 30, 33, 41 Конституції України, право на свободу та особисту недоторканність, гарантії недоторканості житла ОСОБА_1 , його право на свободу пересування, право на вільний вибір місця проживання, право на вільне залишення території України.

Як на правову підставу для задоволення своїх вимог, позивач посилається на вимоги статей 23, 1176 ЦК України та на спеціальний Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Щодо вимог про відшкодування шкоди на підставі спеціального закону та статті 1176 ЦК України

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 2 зазначеного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга статті 1176 ЦК України).

Таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон).

Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Частиною другою статті 1 цього Закону встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до статті 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:

постановлення виправдувального вироку суду;

встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;

закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;

закриття справи про адміністративне правопорушення.

Перелік підстав, за наявності яких виникає право на відшкодування моральної та матеріальної шкоди відповідно до вимог Закону, є вичерпним.

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Позивач посилається на те, що внаслідок пред`явлення обвинувачення у вчиненні двох тяжких злочинів, перебуванням під вартою у період - з 28.02.2012 р. по 05.08.2012 р., потребою у відшукуванні коштів для внесення застави, невизнання вини і тривалої правової боротьби для доведення своєї невинуватості, реальної загрози бути засудженим до покарання у вигляді позбавлення волі, ОСОБА_1 пережив душевні страждання, внаслідок чого йому заподіяно моральну шкоду, розмір відшкодування якої становить - 723 600 грн..

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що у даному випадку, відповідно до наданих позивачем доказів не встановлена незаконність дій та рішень органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при здійсненні оперативно-розшукової діяльності, судового провадження відносно позивача ОСОБА_1 , право на відшкодування шкоди, в розмірах і в порядку, передбачених Законом України від 01 грудня 1994 року № 266/94 ВР, у останнього не виникло.

Оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження випадків, з якими Законом пов`язується право на відшкодування моральної шкоди, тому у позивача не виникло право на відшкодування шкоди в порядку ст. 1176 ЦК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 також посилається на наявність підстав для відшкодування шкоди, передбачених статтями 1173, 1174 ЦК України, які не були застосовані судом першої інстанції.

Однак колегія суддів звертає увагу апелянта, що вказані підстави не були ним заявлені при подачі позовної заяви. Відповідно до ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Окрім того, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу апелянта, що дійсно за відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди згаданими органами чи їх посадовими особами діють правила частини шостої цієї статті і завдана шкода відшкодовується виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, їх посадовими або службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

У справі «Шульгін проти України» (заява № 29912/05, рішення від 08 грудня 2011 року) ЄСПЛ звертав увагу, що українське законодавство передбачає можливість вимагати компенсацію будь-кому, хто став жертвою незаконного кримінального переслідування, затримання та/або засудження.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та їх посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім цими нормами не передбачена обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є одночасна наявність трьох умов: - неправомірні дії чи бездіяльності цього органу; - наявність шкоди; - наявність причинного зв`язку між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Згідно з статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Колегія суддів звертає увагу, що апелянтом не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача, що на підставі статті 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Стаття 2 Конвенції визначає зобов`язання держави здійснити ефективне розслідування у випадку наявності ознак насильницької смерті.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції).

Особа має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного зобов`язання щодо проведення ефективного та незалежного розслідування.

Колегія суддів зазначає, що вказані положення Конвенції не можуть бути застосовані до вказаних правовідносин, оскільки позивачем не було обґрунтовано вимоги позову про тривале розслідування.

Позивачем не наведено конкретних обставин, у чому саме виражається завдана моральна шкода та не надано доказів підтвердження наявності причино-наслідкового зв`язку між відповідними діями та завданням йому моральної шкоди, які відповідно до вимог законодавства є обов`язковою умовою для вирішення питання, щодо визначення моральної шкоди.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги адвоката Голосова Юрія Валерійовича, діючого від імені ОСОБА_1 , є недоведеними, а тому її треба залишити без задоволення.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги адвоката Голосова Юрія Валерійовича, діючого від імені ОСОБА_1 , відсутні.

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський

апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Голосова Юрія Валерійовича, діючого від імені ОСОБА_1 , - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 19 квітня 2024 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе