ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 636/3443/21 Провадження № 2/636/574/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

09 квітня 2024 рокуЧугуївський міський суд Харківської області
в складі:головуючого - судді Гуменного З.І.,
секретаря судового засідання Селевко Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чугуєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Чугуївська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив визнати недійсним заповіт, складений 18.04.2013 ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Чугуївської державної нотаріальної контори Харківської області та зареєстрований в реєстрі за № 2-255.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що після смерті ОСОБА_3 з заявою про прийняття спадщини до нотконтори звернувся ОСОБА_1 , який відповідно до рішення суду проживав з ОСОБА_3 однією родиною як чоловік та дружина з 2007 року. Однак нотаріусом йому було повідомлено, так як за життя ОСОБА_3 склала заповіт на ім`я ОСОБА_2 , але позивач вважає цей заповіт недійсним. Недійсність заповіту обумовлена тим, що у березні 2019 року ОСОБА_2 звертався до суду з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , і в ході судового розгляду судом було встановлено, що ОСОБА_3 дійсно склала заповіт на ОСОБА_2 , але у 2014 році вони посварилися і він більше до неї не приходив, що підтвердили свідки, допитані у суді. Крім того, померла ОСОБА_3 після складання заповіту, який за показами свідка спалила, 16.06.2015 уклала договір довічного утримання на житловий будинок та земельну ділянку, тобто після складання заповіту змінила свою думку з приводу розпорядження майном. Суд позов ОСОБА_3 про розірвання договорів довічного утримання задовольнив та повернув їй житловий будинок та земельну ділянку. Позивач вважає, що складений 18.04.2013 заповіт не відповідав дійсній волі ОСОБА_3 , а тому не є дійсним, оскільки у неї не було наміру та волевиявлення заповідати своє майно відповідачу, а бажала належне їй майно заповісти позивачу, який за нею доглядав, а тому складення такого заповіту не відповідало внутрішній волі заповідача.

Позивач надав заяву про підтримання позовних вимог, в якій просив розглядати справу без його участі та проти винесення заочного рішення не заперечував.

Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, про дату судового засідання повідомлені своєчасно та належним чином.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надано заяву про розгляд справи без участі представника та ухвалити рішення згідно з вимогами чинного законодавства.

За таких обставинах суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність сторін за письмовими доказами, що містяться в матеріалах справи.

Оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Коробочкине, Чугуївського району, Харківської області померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

18.04.2013 ОСОБА_3 склала заповіт, відповідно до якого все своє майно, де б воно не було, і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті, і на що вона за законом матиме право заповіла ОСОБА_2 . Заповіт засвідчений державним нотаріусом Чугуївської державної нотаріальної контори Харківської області та зареєстрований у реєстрі за № 2-255. 14.02.2018 ОСОБА_1 звернувся до Чугуївської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 . Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 05.11.2018 встановлено факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловіка та дружини без державної реєстрації шлюбу понад 5 років, а саме з 2007 року до часу відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст. ст. 1220, 270 ЦК України).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, юридична природа якого ґрунтується на його законодавчому визначенні, як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (ст.1233 ЦК України), а правова природа визначається судовою практикою, як односторонній правочин (дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків), що тягне відповідні правові наслідки, які виникають тільки після смерті особи, яка його склала - заповідача.

Заповіт - правочин, для дійсності якого закон вимагає обов`язкового дотримання встановленої форми. Оскільки виконання заповіту можливе лише після смерті заповідача, коли виправити недолік форми заповіту вже не можливо, невідповідність форми заповіту неминучою призведе до його абсолютної нікчемності.

Загальні вимоги до форми заповіту закріплені у ст. 1247 ЦК України. Цією правовою нормою передбачено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт у зв`язку з хворобою або фізичною вадою, відповідно до ч.4 ст.207 ЦК України він підписується за її дорученням іншою особою.

Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст. ст. 1251-1252 ЦК України. За змістом ст. 37 Закону України «Про нотаріат», Порядку нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій. У разі відсутності у населеному пункті нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

На заповіт як односторонній правочин поширюються загальні правила ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти, в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складені особою, яка не мала на це права (особа не має потрібного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з істотним порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

Відтак дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право за законом, не має істотних порушень стосовно його форми та посвідчення, за умови, що волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, допоки ця презумпція не буде спростована. Отже, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені ним обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді, коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто у разі його нікчемності) або якщо оспорюваний правочин визнаний судом недійсним.

За ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку встановленого ст.1270 ЦК України він не заявив відмову від неї.

Ст. 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Згідно ст.1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом отримують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу.

У відповідності до встановленої законом черговості у першу чергу спадкують діти спадкодавця, той з подружжя, хто пережив його, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. У п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. У п`яту чергу право на спадкування за законом одержують утриманці спадкодавця, які не були членами його сім`ї.

Тобто, позивач має право спадкування у разі відсутності заповіту, неприйняття спадщини спадкоємцями за заповітом або визнання його недійсним в судовому порядку. Звертаючись до суду з позовом позивач стверджує, що померла ОСОБА_3 після складання заповіту міняла свою волю і укладала договір довічного утримання з іншими особами, який в подальшому у судовому порядку був розірваний, тому її волевиявлення не було вільним та не відповідало її волі.

Суд може визнати заповіт недійсним, якщо буде встановлено, волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, тобто якщо суд прийде до переконання, що документ складено людиною, не здатною усвідомлювати значення своїх дій або керувати ними або заповідач перебував під чиїмось тиском, впливом обману, погрози насильства, якщо оформлення його було вимушеним, написаним під час небезпечної для життя хвороби або внаслідок важких обставин, тоді цей заповіт буде визнано недійсним.

Оскільки заповіт за своєю правовою природою є одностороннім правочином фізичної особи, що полягає в її особистому розпорядженні на випадок своєї смерті, та яке відповідає внутрішній волі самого заповідача, то при складанні заповіту заповідач керується виключно своїми міркуваннями та інтересами та не має обов`язку брати до уваги ні думку спадкоємців, зазначених у заповіті, ні інших сторонніх осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України, головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та яких саме.

У відповідності до ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За таких обставин, з урахуванням вищевказаного, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає необхідним повністю відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, у суду відсутні підстави для стягнення із відповідача на користь позивача судових витрат у порядку ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 10, 11, 76-80, 133, 141, 258, 259, 263-265, 280-283 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Чугуївська держана нотаріальна контора, про визнання заповіту, складеного 18.04.2013 ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Чугуївської державної нотаріальної контори Харківської області та зареєстрований в реєстрі за № 2-255, недійсним відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення. Заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду через Чугуївський міський суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя

Повний текст рішення виготовлений 18.04.2024.