ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/277/24 Доповідач - Хома М.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючої - Хома М.В.

суддів - Костів О. З., Храпак Н. М.,

секретар - Іванюта О.М.

з участю представника ОСОБА_1 - адвоката Кметика В.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Кметика Віталія Ярославовича на заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 листопада 2023 року, ухвалене суддею Марциновською І.В. у цивільній справі №607/13735/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права спільної сумісної власності та визнання права особистої приватної власності на майно,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, який обґрунтовано тим, що з 5 липня 2001 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. 30 квітня 2011 року ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу придбала квартиру АДРЕСА_1 , за ціною 121337,00 грн. Кошти на придбання квартири у сумі 15000,00 доларів США ОСОБА_1 отримала у позику від ОСОБА_3 , що підтверджується розпискою від 22 квітня 2011 року. Позивачка повернула позику 10 лютого 2016 року. Вважає, що квартира придбана нею за кошти, які належали їй особисто, тому просила суд припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 та визнати за нею право особистої приватної власності на вказану квартиру.

Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 листопада 2023 року у позові відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Кметик В.Я. просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Вказує, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, висновки суду не відповідають обставинам справи. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, однак за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об"єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою власністю того з подружжя, за чиї кошти воно придбане. Спірна квартира придбана за кошти, які належали ОСОБА_1 особисто, так як вказані кошти позивачка отримала у позику, яку повернула в повному обсязі.

Заслухавши пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Кметика В.Я., який підтримав доводи апеляційної скарги, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач не спростувала презумпцію спільної сумісної власності щодо майна, придбаного за час шлюбу, та не довела, що спірна квартира була придбана за її особисті кошти.

При цьому судом враховано, що як на час придбання квартири та отримання коштів у позику, так і на час їх повернення, сторони проживали спільно. ОСОБА_1 не надала доказів наявності у неї особистих коштів, достатніх для придбання спірної квартири.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Обставини справи.

5 липня 2001 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Лановецького районного управління юстиції у Тернопільській області складений актовий запис № 23. Після державної реєстрації шлюбу дружині присвоєне прізвище ОСОБА_2 , що підтверджується повторним Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

Рішенням Лановецького районного суду Тернопільської області від 16 листопада 2023 у справі № 607/12707/23 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірваний.

Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири від 30 квітня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Василевич О.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 911, ОСОБА_6 продала, а ОСОБА_1 купила, за ціну та на умовах, передбачених договором, нерухоме майно, а саме чотирикімнатну квартиру, загальною площею 66,9 кв. м, житловою площею 44,9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Продаж зазначеної квартири, за домовленістю сторін, вчиняється на суму 121337 грн, яку покупець передав продавцю до підписання цього договору.

Згідно п. 1.10 цього Договору, на купівлю даної квартири від чоловіка покупця ОСОБА_2 отримана згода, що підтверджено заявою від його імені, справжність підпису на якій засвідчено ОСОБА_7 , приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу від 28 березня 2011 року за реєстровим №616.

16 червня 2011 року на підставі вказаного договору ТзОВ "Міське бюро технічної інвентаризації" (м.Тернополі) проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 .

Як вбачається із змісту наданої ОСОБА_1 розписки, 22 квітня 2011 року вона отримала від ОСОБА_3 позику в сумі 15000 доларів США для особистих потреб, а саме для купівлі нерухомості, яку зобов`язалася повернути до 23 квітня 2016 року зі сплатою 3% річних. Під текстом розписки про позику коштів наявна інформація про те, що ОСОБА_3 10 лютого 2016 року отримав від ОСОБА_1 позичені їй кошти у сумі 15 000 доларів США та нараховані проценти на позику у сумі 2100 доларів США.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Подібні положення містить і стаття 368 ЦК України.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За правилами частини першої статті 69, частини першої статті 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц.

Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття.

За змістом пункту 3 частини першої статті 57 СК України майно, набуте дружиною, чоловіком, за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто, є особистою приватною власністю.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 зроблено висновок щодо застосування пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що у випадку набуття одним з подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила суд визнати право особистої приватної власності на квартиру на квартиру АДРЕСА_1 , зазначивши, що вказана квартира була придбана нею за її особисті кошти, які вона отримала у позику від ОСОБА_3 .

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

У цивільних справах суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, їх правовою кваліфікацією та з урахуванням встановлених фактичних обставин (перебування сторін у шлюбі, придбання квартири в інтересах сім`ї) та оцінки поданих сторонами доказів у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову, оскільки позивачем не було спростовано презумпцію спільності права власності на майно подружжя, придбане під час шлюбу та не доведено наявність у неї особистих коштів, необхідних для придбання спірної квартири.

Доводи апеляційної скарги про те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, спірна квартира придбана за кошти, які належали ОСОБА_1 особисто, так як отримані у позику, яку позивачка повернула в повному обсязі, колегія суддів оцінює критично.

Суд першої інстанції надав оцінку зазначеним доводам позивачки та вірно вказав, що сам по собі укладений ОСОБА_1 договір позики не підтверджує тих обставин, що отримані у позику кошти були витрачені саме на придбання спірного майна, а також не підтверджує ту обставину, що виконання зобов`язань за вказаним договором проводилось ОСОБА_1 за її особисті кошти.

Як на час отримання позики та придбання квартири, так і на час повернення позики, сторони перебували у шлюбі та спільно проживали.

Сама вказівка у договорі позики про те, що повернення коштів проведено ОСОБА_1 , без надання будь-яких інших доказів наявності у ОСОБА_1 особистих коштів у зазначеному розмірі, не свідчить про те, що повернення позики здійснено за особисті кошти позивачки.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 375, 382-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну представника ОСОБА_1 - адвоката Кметика Віталія Ярославовича - залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 листопада 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 квітня 2024 року.

Головуюча Хома М.В.

Судді Костів О.З.

Храпак Н.М.