Справа № 347/104/24
Провадження № 22-ц/4808/548/24
Головуючий у 1 інстанції КІЦУЛА Ю. С.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Бойчука І.В., Луганської В.М.,

за участю секретаря Петріва Д.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Косівського районного суду від 17 січня 2024 року, постановлену у складі судді Кіцули Ю.С., у справі за заявою ОСОБА_2 про забезпечення її позову до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання недійсним договору іпотеки, повернення становища, яке існувало до порушення,

в с т а н о в и в:

15.01.2024 року ОСОБА_2 з пред`явленням позову до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання недійсним договору іпотеки, повернення становища, яке існувало до порушення подала до суду заяву про забезпечення позову.

В обґрунтування заяви посилалась на те, що 24.07.2017 року між нею та ОСОБА_5 як позичальником, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 як поручителями було укладено договір позики у формі розписки, за умовами якого позичальник та поручителі зобов`язались повернути суму позики в розмірі 61468 доларів США в строк до 26.01.2019 року.

26.08.2020 року заочним рішенням Косівського районного суду у справі №347/1779/19 позов ОСОБА_2 задоволено та стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 61468,00 доларів США.

25.06.2019 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_5 та ОСОБА_8 було укладено інший договір позики у формі розписки на суму 5250 доларів США, якою вони зобов`язалися повернути суму позики в солідарному порядку до 25.08.2019 року.

14.09.2021 року постановою Івано-Франківського апеляційного суду у справі №347/2063/20 апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Косівського районного суду від 02.06.2021 року скасовано та ухвалено нове, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5 та ОСОБА_8 про стягнення боргу задоволено; стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_5 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 5250 доларів США 00 центів, а також судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 738 грн. та за подання апеляційної скарги в розмірі 1107 грн. з кожного.

07.10.2019 року ОСОБА_8 набула право власності на житловий будинок, загальною площею 134,8 кв.м, що розташований по АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,0662 га.

20.07.2020 року між ОСОБА_8 як дарувальником та ОСОБА_9 як обдаровуваною укладено Договір дарування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Косівського РНО Тонюк М.М. за №1006, відповідно до п. 15 якого дарування житлового будинку за цим договором вчиняється за письмовою згодою чоловіка дарувальника ОСОБА_5 , викладеною у вигляді заяви, підпис на якій засвідчено приватним нотаріусом Косівського МНО Івано-Франківської області Тонюк М.М. 20.07.2020 року за реєстровим №1005.

19.03.2021 року між ОСОБА_9 як дарувальником та ОСОБА_10 як обдаровуванню укладено Договір дарування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Косівського РНО Маркуц У.М. за №466.

18.07.2023 року постановою Івано-Франківського апеляційного суду у справі №347/721/22 визнано недійсним Договір дарування житлового будинку та земельної ділянки, укладений 20.07.2020 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , та Договір дарування житлового будинку та земельної ділянки, укладений 19.03.2021 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_10

09.03.2023 року між ОСОБА_10 (продавець), від якої згідно довіреності діє ОСОБА_9 (представник продавця), та ОСОБА_3 (покупець) укладено Договір купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку, розташованого на ній, посвідчений приватним нотаріусом Косівського МНО за №521.

18.09.2023 року ОСОБА_3 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Косівського районного суду від 21.03.2023 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 18.07.2023 року у справі №347/721/22. Разом з касаційною скаргою було подано і клопотання про зупинення дії судового рішення.

Однак, щоб перешкодити поверненню майна попередньому власнику ОСОБА_10 ОСОБА_3 обтяжила його іпотекою 05.11.2023 року, обтяжувач: ОСОБА_1 .

З метою визнання договорів купівлі-продажу та іпотеки недійсними та повернення майна до попереднього власника ( ОСОБА_10 ) ОСОБА_2 подала вказану позовну заяву до Косівського районного суду.

Зазначала, що житловий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка за цією ж адресою площею 0,0662 га, кадастровий номер :01:001:0282, були відчужені однією із сторін фраудаторного правочину, ОСОБА_10 третій особі ОСОБА_3 під час розгляду справи №347/721/22 за 12 днів до прийняття судом першої інстанції рішення по суті. На думку ОСОБА_11 такі дії вчинялися, щоб мінімізувати наслідки недійсності вказаних правочинів для боржників.

Окрім того, спірний договір іпотеки, який забезпечує виконання зобов`язання за безпроцентним договором позики, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у простій письмовій формі 20.05.2022 року, було укладено аж 05.11.2023 роки (через півтора роки після укладення договору позики та півтора місяці після подачі касаційної скарги у справі №347/721/22), що вказує на недобросовісну поведінку сторін.

На переконання заявника невжиття заходів забезпечення позову у даній справі може істотно ускладнити чи унеможливити виконання як рішення у справі №347/721/22 про визнання недійсними договорів дарування, так і рішення про визнання недійсними оспорюваних договорів купівлі-продажу та іпотеки у разі задоволення такого позову.

Стверджувала, що у випадку незадоволення заяви про забезпечення позову незаконний володілець ОСОБА_3 матиме достатній обсяг правомочностей та можливість розпорядитися спірним нерухомим майном (продати, подарувати або іншим чином відчужити дане нерухоме майно, поки тривають судові засідання), а іпотекодержатель ОСОБА_1 зможе звернути стягнення на нерухоме майно та земельну ділянку, які є предметом іпотеки (у т.ч. у позасудовий спосіб). Таким чином, спірне майно може вибути із володіння теперішніх володільців, внаслідок чого вона буде змушена подавати нові позови до нових володільців, заявляючи додаткові вимоги про визнання недійсними наступних договорів.

Вказувала, забезпечення позову жодним чином не спричиняє збитків відповідачу ОСОБА_3 . Заборона вчинення будь-яких дій, пов`язана з вищезгаданим нерухомим майном, не матиме негативних наслідків для відповідача, оскільки в разі відмови у позові та встановлення судом правомірності набуття останньою права власності на спірне майно ОСОБА_3 не понесе жодних ризиків чи збитків, пов`язаних із забезпеченням позову, а загальний розмір її правомочностей як власника спірного майна не зміниться.

У зв`язку з цим, просила заборонити всім суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно здійснювати будь-які реєстраційні дії з відчуження об`єктів нерухомості, а саме: вказаного житлового будинку та земельної ділянки, що належать на праві власності ОСОБА_3 .

Ухвалою Косівського районного суду від 17 січня 2024 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на житловий будинок загальною площею 134,8 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 236), який належить на праві власності ОСОБА_3 , та земельну ділянку площею 0,0662 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер: :01:001:0282), яка належить на праві власності ОСОБА_3 . Заборонено органам та суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав, а саме: суб`єктам державної реєстрації прав: виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській Севастопольській міським, районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам та державним реєстраторам прав на нерухоме майно, в тому числі державним та приватним виконавцям, державним та приватним нотаріусам, здійснювати будь-які реєстраційні дії, в тому числі, але не виключно, державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно (в тому числі, але не виключно реєстрацію права власності, зміну відомостей про власника майна), державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно, скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, а також вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, записи про скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень, зміни до таких записів, щодо житлового будинку загальною площею 134,8 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 236), який належить на праві власності ОСОБА_3 . Заборонено органам та суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав, а саме: суб`єктам державної реєстрації прав: виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській Севастопольській міським, районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам та державним реєстраторам прав на нерухоме майно, в тому числі державним та приватним виконавцям, державним та приватним нотаріусам, здійснювати будь-які реєстраційні дії, в тому числі, але не виключно, державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно (в тому числі, але не виключно реєстрацію права власності, зміну відомостей про власника майна), державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно, скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, а також вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, записи про скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень, зміни до таких записів, щодо земельної ділянки площею 0,0662 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер: :01:001:0282), яка належить на праві власності ОСОБА_3 .

На вказану ухвалу відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає її незаконною, необґрунтованою постановленою з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що позивач звернулася до суду першої інстанції із заявою про забезпечення позову, в якій просила суд заборонити всім суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно здійснювати будь-які реєстраційні дії з відчуження об`єктів нерухомості.

Однак, застосовуючи до нерухомого майна арешт як вид забезпечення позову, про який позивач не просила у своїй заяві про забезпечення позову, суд першої інстанції вийшов за межі судового розгляду та фактично порушив вимоги статті 13 ЦПК України в частині принципу диспозитивності цивільного судочинства, тим самим, перевищив межі своїх процесуальних повноважень. Чинний ЦПК не передбачає процесуального права та можливості суду застосовувати види забезпечення позову на власний розсуд, застосовуючи інший вид забезпечення позову, окрім того, що був прямо вказаний у заяві про забезпечення позову.

Вказує, що суд першої інстанції посилався на висновок Верховного Суду, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18, відповідно до якого: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії». Однак позивач у своїй заяві про забезпечення позову не заявляла клопотання про накладання арешту на нерухоме майно.

Також суд залишив поза увагою висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 19 лютого 2021 року у справі №643/12369/19, згідно якого, враховуючи мету застосування заходів забезпечення позову, їх вжиття щодо нерухомого майна не вимагає обмеження в користуванні ним, оскільки для найменшого порушення інтересів відповідача та збереження нерухомого майна обґрунтованою може бути визнана лише заборона відчуження такого нерухомого майна без позбавлення відповідача та інших осіб права користування ним.

Зазначає, що суд не надав жодної юридичної оцінки доказам та обставинам, на які посилався позивач, у тексті ухвали відсутнє будь-яке обґрунтування мотивів суду відносно задоволення заяви про забезпечення позову.

Судом не взято до уваги інтереси інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку з накладанням арешту на майно та накладанням заборони на вчинення третіми особами дій у сфері державної реєстрації прав. Стверджує, що застосовані судом заходи по забезпеченню позову безпосередньо впливають на його інтереси та порушують його права як іпотекодержателя.

Вказує, що позивач в обґрунтування необхідності застосування забезпечення позову зазначила, що ОСОБА_3 (іпотекодавець) з метою уникнення повернення майна попередньому власнику ОСОБА_10 умисно обтяжила майно іпотекою, уклавши відповідний договір іпотеки від 05 листопада 2023 року, обтяжувачем за яким є ОСОБА_1 , а також, що доказом недобросовісної поведінки ОСОБА_3 та ОСОБА_1 щодо укладання договору іпотеки є те, що такий був укладений через півтора роки після укладання договору позики від 20 травня 2022 року. Однак твердження є припущеннями позивача, вони не можуть свідчити про існування реальної або потенційної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у цій справі.

Задовольняючи заяву позивача про забезпечення позову, судом першої інстанції проігноровано положення статті 216 Цивільного кодексу України, адже у разі визнання судом недійсним договору купівлі-продажу майна, щодо якого судом першої інстанції застосовано заходи забезпечення позову, ОСОБА_3 буде зобов`язана повернути таке майно попередньому власнику.

Тому вважає, що позивачем не було надано до суду першої інстанції разом із заявою про забезпечення позову належних та допустимих доказів того, що існує реальна можливість настання несприятливих наслідків для позивача, виражених в неможливості чи утрудненні виконання майбутнього судового рішення та застосування наслідків недійсності правочину.

Зазначає, що відповідно до частини 2 статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається в межах конкретної цивільної справи, в якій ще судом не прийнято судове рішення, а саме справи №347/104/24, а у заяві позивач стверджує, що невжиття заходів забезпечення позову у цій справі може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення у справі №347/721/22, вже набрало законної сили.

Звертає увагу на те, що позивачем не надано до суду першої інстанції жодного доказу того, що ОСОБА_1 має намір накласти стягнення на предмет іпотеки, а ОСОБА_3 - відчужити спірне майно. Тому заява позивача про забезпечення позову є необґрунтованою в частині існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

В оскарженій ухвалі суд зазначив, що позбавлений можливості з`ясувати ким є особи ОСОБА_10 та ОСОБА_3 , яка стала власником житлового будинку та земельної ділянки ОСОБА_12 . Однак ОСОБА_3 є відповідачем у цій цивільній справі, тому суд був зобов`язаний з`ясувати дані про її особу, як цього вимагають роз`яснення пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 12.2006 року №9. Отже суд не дослідив всі обставини та докази в межах заяви про забезпечення позову та прийняв необґрунтоване рішення про задоволення заяви, не навів підстави, за яких прийняв рішення про необхідність накласти арешт на майно та накласти заборони на всі можливі реєстраційні дії у сфері державної реєстрації прав, тим самим допускаючи можливість за наявності таких підстав вийти за межі судового розгляду.

Крім того вважає, що суд не зазначив жодного обґрунтування співмірності застосованого судом виду забезпечення позову до заявленого предмету позову та адекватності такого заходу забезпечення у розрізі порушення його прав як іпотекодержателя.

Враховуючи зазначене, просить оскаржену ухвалу суду скасувати, заяву про забезпечення позову залишити без задоволення.

Позивач ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що обставини справи, хронологія подій та оприлюднені сторонами відео є вагомими доказами недобросовісності сторін та фраудаторності всіх вчинених правочинів, і посилання на практику Верховного Суду не зможуть їх нівелювати. Зазначає, що довіряє суду прийняти законне рішення та перешкодити подальшому відчуженню спірного майна до остаточного вирішення спору.

В судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 адвокат Мельничук В.В. та представник ОСОБА_3 адвокат Шейко В.В. в режимі відеоконференції доводи та вимоги апеляційної скарги підтримали.

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні в режимі відеоконференції щодо задоволення апеляційної скарги заперечила, просила ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку. З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, строку розгляду апеляційної скарги колегія суддів ухвалила про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам ухвала суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Постановляючи ухвалу про забезпечення позову, суд першої інстанції зазначав, що заявник належним чином обґрунтувала, у тому числі з посиланням на відповідні обставини та належні докази, можливість відчуження спірних об`єктів нерухомості - житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Вирішив накласти арешт на вказані житловий будинок та земельну ділянку і заборонити перерахованим судом органам та суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав здійснювати будь-які реєстраційні дії, в тому числі, але не виключно, державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно (в тому числі, але не виключно реєстрацію права власності, зміну відомостей про власника майна), державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно, скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, а також вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, записи про скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень, зміни до таких записів, щодо вказаного житлового будинку та земельної ділянки.

Однак апеляційний суд не може в повній мірі погодитися із такими висновками, з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийнято на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому його виконанні.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема обґрунтування необхідності забезпечення позову (пункт 3 частини першої статті 151 ЦПК України).

Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення заяви про забезпечення позову. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.

У частині першій статті 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має пересвідчитися у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності та обґрунтованості запропонованого заявником способу забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним способом забезпечення позову та предметом позову, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 (провадження №14-729цс19) вказано, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі №753/22860/17 (провадження №14-88цс20) дійшла висновку, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Подібні правові висновки сформульовані також в постановах Верховного Суду від 10 листопада 2020 року у справі №910/1200/20, від 31 січня 2023 року у справі №295/5244/22 (провадження №61-12011св22), від 28 серпня 2023 року у справі №493/1457/22 (провадження №61-6886св23), від 17 січня 2024 року у справі №522/11884/22-Е (провадження №61-15822св23).

У справі, що переглядається, суд вірно встановив, що між сторонами виник спір щодо визнання недійсними договорів купівлі-продажу спірного нерухомого майна (земельної ділянки та житлового будинку АДРЕСА_1 ) від 09.03.2023 року, укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_3 ,та передання такого в іпотеку 05.11.2023 року, обтяжувач: ОСОБА_1 .

В той же час повернення такого майна до попереднього власника ( ОСОБА_10 ) надасть можливість позивачу повернення боргу за договорами позики з ОСОБА_5 та ОСОБА_8 , оскільки 26.08.2020 року заочним рішенням Косівського районного суду у справі №347/1779/19 задоволено позов ОСОБА_2 та стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 61468,00 доларів США; 14.09.2021 року постановою Івано-Франківського апеляційного суду у справі №347/2063/20 задоволено позов ОСОБА_2 та стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_5 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 5250 доларів США 00 центів, а також судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 738 грн. та за подання апеляційної скарги в розмірі 1107 грн. з кожного; 18.07.2023 року постановою Івано-Франківського апеляційного суду у справі №347/721/22 визнано недійсним Договір дарування житлового будинку та земельної ділянки, укладений 20.07.2020 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , та Договір дарування житлового будинку та земельної ділянки, укладений 19.03.2021 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Таким чином, у справі наявний спір про майнові права між позивачем та відповідачами.

А тому суд дійшов правильного висновку про забезпечення позову шляхом заборони вчиняти певні дії, оскільки, беручи до уваги предмет спору і зміст заявлених позовних вимог, невжиття заходів забезпечення позову може утруднити виконання рішення суду в подальшому та ускладнити ефективний захист і поновлення порушеного права позивача у разі задоволення заявлених позовних вимог, породження нових позовів до нових володільців такого майна.

Наведене спростовує доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів існування реальної можливості настання несприятливих наслідків для неї, виражених в неможливості чи утрудненні виконання майбутнього судового рішення саме в цій справі.

Доводи апелянта в цій частині зводяться до власного тлумачення норм процесуального права та до незгоди з наданою судами оцінкою наявності підстав для забезпечення позову, вказаних висновків судів не спростовують.

Апеляційний суд також зазначає, що таке втручання держави у право на мирне володіння майном у даному випадку, є виправданим та вкрай необхідним, оскільки воно спрямоване виключно на забезпечення цивільного судочинства. Заборони, про які просить позивач, полягають у позбавленні можливості лише розпоряджатись об`єктами нерухомого майна та не призведе до жодних негативних наслідків. Вжиття цього процесуального заходу не порушить вимоги ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а навпаки сприятиме захисту права позивача на справедливий суд, гарантованого ч. 1 ст. 6 цієї ж Конвенції.

Такі заходи мають на меті, зокрема, запобігти невиправданому розширенню кола осіб, прав та інтересів яких стосуватиметься судове рішення, а відтак - утрудненню чи неможливості виконання цього рішення.

Крім того, колегія суддів наголошує, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача. Таке тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Викладене узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними в постановах від 16 серпня 2018 року в справі №910/5916/18, від 05 серпня 2019 року в справі №910/16586/18, від 03 листопада 2020 року в справі №910/7716/20, від 14 лютого 2022 року в справі №367/3628/21 (провадження №61-14886св21).

Водночас колегія суддів вважає, що заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції при розгляді заяви про забезпечення позову в цій справі вийшов за межі вимог, заявлених ОСОБА_2 .

Так, як вбачається з вимог заяви про забезпечення позову, позивач просила суд вжити заходів забезпечення позову у вигляді заборони всім суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно здійснювати будь-які реєстраційні дії з відчуження об`єктів нерухомості (вказаного житлового будинку та земельної ділянки, що належать на праві власності ОСОБА_3 ).

Натомість, як вбачається з оскаржуваного судового рішення суду, судом першої інстанції «накладено арешт на житловий будинок загальною площею 134,8 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 236), який належить на праві власності ОСОБА_3 , та земельну ділянку площею 0,0662 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер: :01:001:0282), яка належить на праві власності ОСОБА_3 . Заборонено органам та суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав, а саме: суб`єктам державної реєстрації прав: виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській Севастопольській міським, районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам та державним реєстраторам прав на нерухоме майно, в тому числі державним та приватним виконавцям, державним та приватним нотаріусам, здійснювати будь-які реєстраційні дії, в тому числі, але не виключно, державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно (в тому числі, але не виключно реєстрацію права власності, зміну відомостей про власника майна), державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно, скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, а також вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, записи про скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень, зміни до таких записів, щодо житлового будинку загальною площею 134,8 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 236), який належить на праві власності ОСОБА_3 . Заборонено органам та суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав, а саме: суб`єктам державної реєстрації прав: виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській Севастопольській міським, районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам та державним реєстраторам прав на нерухоме майно, в тому числі державним та приватним виконавцям, державним та приватним нотаріусам, здійснювати будь-які реєстраційні дії, в тому числі, але не виключно, державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно (в тому числі, але не виключно реєстрацію права власності, зміну відомостей про власника майна), державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно, скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, а також вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, записи про скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень, зміни до таких записів, щодо земельної ділянки площею 0,0662 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер: :01:001:0282), яка належить на праві власності ОСОБА_3 .»

Відтак, накладення арешту на вказані житловий будинок та земельну ділянку не відповідає вимогам позивача, викладеним у заяві про забезпечення позову.

Частиною першою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із частиною третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

У постановах Верховного Суду від 08.08.2019 року у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 року у справі №235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Ураховуючи вищевикладене, ухвала Косівського районного суду від 17 січня 2024 року в частині забезпечення позову шляхом накладення арешту підлягає скасуванню.

Крім того, апеляційний суд зазначає, що п.п. 1, 9 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Реєстраційна дія - державна реєстрація прав, взяття на облік безхазяйного нерухомого майна, а також інші дії, що здійснюються державним реєстратором у Державному реєстрі прав, крім надання інформації з цього реєстру.

Згідно із ст. 6 даного Закону організаційну систему державної реєстрації прав становлять: 1) Міністерство юстиції України та його територіальні органи; 2) суб`єкти державної реєстрації прав: виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації; 3) державні реєстратори прав на нерухоме майно. Виконавчі органи сільських, селищних та міських рад (крім міст обласного та/або республіканського Автономної Республіки Крим значення) набувають повноважень у сфері державної реєстрації прав відповідно до цього Закону у разі прийняття відповідною радою такого рішення.

Враховуючи вищенаведені положення Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», вимоги заяви про забезпечення позову, ухвала суду першої інстанції в частині забезпечення позову шляхом заборони вчиняти реєстраційні дії підлягає зміні з викладенням її резолютивної частини в цій частині в такій редакції: «Заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задовольнити. Заборонити уповноваженим на державну реєстрацію прав на нерухоме майно особам здійснювати будь-які реєстраційні дії відносно нерухомого майна: житлового будинку загальною площею 134,8 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 236), який належить на праві власності ОСОБА_3 ; земельної ділянки площею 0,0662 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер: :01:001:0282), яка належить на праві власності ОСОБА_3 ».

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, в частині виходу суду першої інстанції за межі вимог заяви про забезпечення позову, тому, відповідно до положень статті 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню в частині забезпечення позову шляхом накладення арешту та зміні в частині забезпечення позову шляхом заборони вчиняти реєстраційні дії.

Керуючись ст.ст. 367-368, 374, 376, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Косівського районного суду від 17 січня 2024 року в частині забезпечення позову шляхом накладення арешту скасувати.

Ухвалу Косівського районного суду від 17 січня 2024 року в частині забезпечення позову шляхом заборони вчиняти реєстраційні дії змінити, виклавши резолютивну частину ухвали суду в такій редакції: «Заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задовольнити. Заборонити уповноваженим на державну реєстрацію прав на нерухоме майно особам здійснювати будь-які реєстраційні дії відносно нерухомого майна: житлового будинку загальною площею 134,8 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 236), який належить на праві власності ОСОБА_3 ; земельної ділянки площею 0,0662 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер: :01:001:0282), яка належить на праві власності ОСОБА_3 ».

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: І.В. Бойчук

В.М. Луганська

Повний текст постанови складено 17 квітня 2024 року.