КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/3030/2024
Головуючий у суді першої інстанції: Ларіонова Н.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Мазурик О.Ф., Желепи О.В.,

секретар - Черняк Д.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Каса народної допомоги», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анохіна Вікторія Михайлівна про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду від 19 жовтня 2021 року,

встановив:

у листопаді 2015 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений 12 листопада 2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , предметом якого є квартира АДРЕСА_1 . В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що спірна квартира вибула з її власності поза її волею, у договір купівлі-продажу було укладено під час дії заборони відчуження квартири.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2021 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника позивача ОСОБА_7 , представника відповідача ТОВ «Каса народної допомоги» - Шатковської І.С., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалась на те, що 29 січня 2013 року між нею та ТОВ «Каса народної допомоги» було укладено кредитний договір та договір іпотеки, відповідно до умов якого в забезпечення виконання зобов`язань нею було передано в іпотеку належну їй квартиру АДРЕСА_1 . У жовтні 2015 року вона звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати недійсними укладені кредитний та іпотечний договори і ухвалою Подільського районного суду м.Києва від 28 жовтня 2015 року було задоволено її заяву про забезпечення позову та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 . Позивач зазначала, що попри заборону відчуження спірної квартири 05 листопада 2015 року між ТОВ «Каса народної допомоги» та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу заставної за кредитним договором, а 12 листопада 2015 року ОСОБА_6 відчужила квартиру на користь ОСОБА_2 . Вказаний договір купівлі-продажу квартири позивач ОСОБА_1 вважає недійсним, оскільки ОСОБА_6 не мала права звертати стягнення на предмет іпотеки, не набула права іпотекодержателя, відчуження квартири відбулось в період дії мораторію на відчуження іпотечного майна, іпотекодержатель не надіслав іпотекодавцеві повідомлення про порушення основного зобов`язання. Також позивач вказувала, що грошові кошти за кредитним договором вона не отримувала, а отже зобов`язання, забезпечене іпотекою не виникло.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 18 серпня 2020 року у якості правонаступників померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 було залучено ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2021 року у задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не наведено достатніх підстав для визнання укладеного між відповідачами договору купівлі-продажу недійсним. Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 29 січня 2013 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Каса народної допомоги» було укладено кредитний договір № 2901001/000-КФІВ/13. Того ж дня в забезпечення виконання зобов`язань за договором було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передала в іпотеку ТОВ «Каса народної допомоги» належну їй квартиру АДРЕСА_1 .

14 березня 2014 року за умовами договору іпотеки було видано заставну серії АА № 000245 на квартиру АДРЕСА_1 .

05 листопада 2015 року між ТОВ «Каса народної допомоги» та

ОСОБА_6 було укладено Договір №2901001/000-КФІВ/13/К3 купівлі-продажу заставної.

12 листопада 2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 в порядку ст.38 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 3 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (частина перша статті 12 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно із частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду; позасудовий - на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Частиною першою статті 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

У своїй апеляційній скарзі позивач посилається на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що передача права вимоги за іпотечним та кредитним договорами на користь фізичної особи не передбачена чинним законодавством, що свідчить про нікчемність договору купівлі-продажу заставної. Однак, такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ст. 20 Закону України «Про іпотеку» заставна - це іпотечний цінний папір, який засвідчує безумовне право його власника на отримання від боржника виконання за основним зобов`язанням, за умови, що воно підлягає виконанню в грошовій формі, а в разі невиконання основного зобов`язання - право звернути стягнення на предмет іпотеки. Заставна оформлюється, якщо її видача передбачена іпотечним договором. Після державної реєстрації іпотеки оригінал заставної передається іпотекодержателю, якщо інший порядок передачі заставної не встановлено іпотечним договором. Заставна не є емісійним цінним папером. Першим власником заставної є особа, яка на момент видачі заставної відповідно до умов іпотечного договору має статус іпотекодержателя. Якщо інше не передбачено іпотечним договором, оригінал заставної передається такому іпотекодержателю.

Заставна може передаватися її власником будь-якій особі шляхом вчинення індосаменту. Наступний власник заставної набуває всі права іпотекодержателя (нового кредитора) за договором, яким обумовлене основне зобов`язання, та за іпотечним договором, на підставі якого була видана заставна, а права попереднього власника заставної як іпотекодержателя (первісного кредитора) припиняються. Попередній власник заставної на вимогу нового власника зобов`язаний передати новому власнику документи та інформацію, які є важливими для здійснення прав, що випливають із заставної.

Передача заставної здійснюється шляхом виконання на ній особою, якій належить заставна (індосантом), передавального напису (індосаменту) на користь іншої особи (індосата) та передачі оригіналу заставної. Передача заставної не потребує згоди іпотекодавця або боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця (ст. 25 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно зі ст. 26 Закону України «Про нотаріат» передача заставної шляхом вчинення індосаменту надає індосату всі права іпотекодержателя за іпотечним договором та основним зобов`язанням. Індосат набуває прав іпотекодержателя з моменту державної реєстрації відомостей про передачу заставної в установленому законом порядку.

Посилання позивача на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №465/646/11, не спростовують висновку суду першої інстанції, оскільки в даному випадку за договором іпотеки було видано заставну і Законом України «Про іпотеку» передбачено право її власника на передачу будь-якій особі.

Цивільний оборот заставної, як цінного паперу, відбувається тільки внаслідок передачі заставної шляхом виконання на ній особою, якій належить заставна (індосантом), передавального напису (індосаменту) на користь іншої особи (індосата) та передачі оригіналу заставної. При цьому індосатом може бути будь-який учасник цивільних відносин. Тобто вчинення індосаменту - це: безпосередньо підписання індосаменту в розумінні передавального напису; передання (вручення) ордерного цінного папера із вчиненим на ньому індосантом вказаній в індосаменті особі.

Договір купівлі-продажу заставної, який по своїй сутності регулює внутрішні відносини між індосантом та індосатом, не може бути кваліфікований як договір факторингу, оскільки перехід прав іпотекодержателя за іпотечним договором та основним зобов`язанням до іншої особи здійснюється шляхом передачі заставної.

Такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 26 січня 2022 року (справа № 754/5554/16-ц).

За таких обставин підстави вважати, що договір купівлі-продажу заставної №2901001/000-КФІВ/13/К3, укладений 05 листопада 2015 року між ТОВ «Каса народної допомоги» та ОСОБА_6 , є нікчемним - відсутні.

Як вбачається з матеріалів справи, рішення про державну реєстрацію відомостей про передачу на корись ОСОБА_6 заставної було прийнято 05 листопада 2015 року, що спростовує доводи апеляційної скарги про те, що на моменту укладення оспорюваного договору ОСОБА_6 не мала належного обсягу цивільної дієздатності для його укладення.

Посилання скаржника на те, що оспорюваний правочин є таким, що порушує публічний порядок, оскільки спрямований на порушення конституційних прав позивача, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки звернення стягнення на іпотечне майно шляхом його продажу від імені іпотекодавця було погоджено сторонами при укладенні договору іпотеки.

Також у своїй апеляційній скарзі позивач посилається на те, що судом не враховано те, що укладення оспорюваного договору купівлі-продажу відбулось в момент дії ухвали суду про вжиття заходів забезпечення позову, що свідчить про його недійсність. Такі доводи скаржника також не можуть бути підставою для скасування рішення суду та задоволення позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2015 року у справі №758/11837/15-ц було вжито заходи забезпечення позову та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 . при вирішенні питання про забезпечення позову, суд виходив з того, що ОСОБА_1 було заявлено вимоги про визнання недійсним договору іпотеки, предметом якого є вказана квартира.

Разом з тим, сам по собі факт укладення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири після постановлення ухвали про накладення на неї арешту в даному випадку не може бути підставою для визнання такого договору недійсним, оскільки у задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору іпотеки, які було забезпечено шляхом накладення арешту, судом було відмовлено (справа №758/11837/15-ц).

Доводи апелянта про те, що суд не перевірив відповідність розміру заборгованості у повідомленні вимозі висновкам судово-економічної експертизи, також не є підставою для скасування рішення суду, оскільки встановлення розміру заборгованості позивача в даному спорі не є предметом розгляду.

Відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотеко держателя, шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

З наведеного слідує, що підставою для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання є надсилання іпотекодавцю письмової вимоги про усунення порушення.

Визначена у частині першій статті 35 Закону України «Про іпотеку» процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору (див: постанову Великої Палати Верховного Суду від 02 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц).

Наведені норми спрямовані на забезпечення фактичного повідомлення боржника, аби надати йому можливість усунути порушення, і цим запобігти зверненню стягнення на майно боржника. Тому повідомлення боржника потрібно вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення.

Аналогічний висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц.

Відповідно до частини першої статті 38 Закону України «Про іпотеку», якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Згідно із частиною п`ятою статті 38 Закону України «Про іпотеку» дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Матеріали справи свідчать про те, що 09 вересня 2015 року приватним нотаріусом Верповською О.В. було вручено ОСОБА_1 вимогу ТОВ «Каса народної допомоги» в порядку ст. 35 Закону України «Про іпотеку» (а.с.126, том ІІ).

Також суд звертає увагу на те, що саме після отримання відповідної вимоги ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про визнання недійсним кредитного та іпотечного договорів та із заявою про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було враховано те, що зверненні стягнення на майно відбулось в період дії мораторію, є безпідставними та не спростовують висновків суду.

Відповідно до положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, якщо таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна не перевищує 140 кв. метрів для квартири.

В даному випадку матеріали справи свідчать про те, що кредит було надано ОСОБА_1 у гривні, а тому підстави для застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» відсутні.

Загальні вимоги до змісту правочину визначені ст. 203 ЦК України. Відповідно до положень даної статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з положеннями ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з положеннями статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані,на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України.

У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.

В даному випадку позивачем не було надано належних та достатніх доказів на підтвердження наявності підстав для визнання недійсним оспорюваного договору.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У ч. 4 статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00, § 23).

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 вересня 2023 року було задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Враховуючи те, що за наслідками розгляду апеляційної скарги рішення Подільського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2021 року про відмову у задоволенні позову підлягає залишенню без змін, то заходи забезпечення позову слід скасувати.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Подільського районного суду від 19 жовтня 2021 року - без змін.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Київського апеляційного суду від 14 вересня 2023 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 16 квітня 2024 року.

Головуючий

Судді