УХВАЛА

Іменем України

19 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 129/1636/23

провадження № 61-5253ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Тітова М. Ю.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 14 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області про стягнення процесуальних, судових витрат, матеріальної та моральної шкоди, завданих органами дізнання, досудового слідства в кримінальному провадженні,

ВСТАНОВИВ:

15 січня 2024 року ухвалою Ладижинського міського суду Вінницької області провадження у справі за вказаним позовом в частині позовних вимог про стягнення процесуальних, судових витрат та матеріальної шкоди закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

15 січня 2024 року рішенням цього ж суду в задоволенні позову ОСОБА_1 до Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області про стягнення моральної шкоди, завданої органами дізнання, досудового слідства в кримінальному провадженні, відмовлено.

Не погодившись із ухваленими судовими рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 14 березня 2024 року визнано, що звернення ОСОБА_1 з апеляційною скаргою на ухвалу Ладижинського міського суду Вінницької області від 15 січня 2024 року та рішення цього ж суду від 15 січня 2024 року є зловживанням процесуальними правами; апеляційну скаргу ОСОБА_1 на вказані судові рішення повернуто скаржнику; застосовано до ОСОБА_1 заходи процесуального примусу у вигляді штрафу в розмірі 908,40 грн та стягнуто з нього вказану суму в дохід Державного бюджету України.

05 квітня 2024 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 14 березня 2024 року.

Касаційна скарга мотивована тим, повернення апеляційної скарги без розгляду є порушенням норм процесуального права та перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Вивчивши подану касаційну скаргу та додані до неї матеріали, колегія судів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Вирішуючи питання про можливість відкриття апеляційного провадження, Вінницький апеляційний суд в ухвалі від 14 березня 2024 року встановив, що ОСОБА_1 в апеляційній скарзі використовує лексику, яка не притаманна для написання ділових документів (в тому числі апеляційної скарги), зокрема відображає зневажливе ставлення до суддів. Так, обґрунтування апеляційної скарги з використанням таких висловлювань як: «…слідчі «судді» захищають лише корупцію та кримінал, бо Україна на 3 місці в ЄСПЛ за позовами. Оце пряма причина фашистської РФ розв`язаної війни…» виходить за межі нормальної, коректної та легітимної критики.

Враховуючи вищенаведені обставини, Вінницький апеляційний суд, керуючись частиною другою статті 43, частиною першою та третьою статті 44 ЦПК України, визнав дії ОСОБА_1 зловживанням процесуальними правами та повернув апеляційну скаргу, застосувавши до ОСОБА_1 заходи процесуального примусу у вигляді штрафу в розмірі 908,40 грн, та стягнуто з нього вказану суму в дохід Державного бюджету України.

Відповідно до частини другої статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані, зокрема, виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу, виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Відповідно до вимог частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, які залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами, зазначені в частині другій статті 44 ЦПК України.

Але такий перелік дій, які суперечать завданню цивільного судочинства та які залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами, не є вичерпним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 199/6713/14-ц (провадження № 14-92цс19) зроблено висновок, що нецензурна лексика, образливі та лайливі слова чи символи, зокрема, для надання особистих характеристик учасникам справи, іншим учасникам судового процесу, їх представникам і суду (суддям) не можуть використовуватися ні у заявах по суті справи, заявах з процесуальних питань, інших процесуальних документах, ні у виступах учасників судового процесу та їх представників.

За таких обставин, слід вважати, що використання одними учасниками судового процесу нецензурної лексики, образливих і лайливих слів у поданих до суду документах і у спілкуванні з судом (суддями), з іншими учасниками процесу та їхніми представниками, а також вчинення аналогічних дій є виявом очевидної неповаги до честі, гідності зазначених осіб з боку тих, хто такі дії вчиняє. Ці дії суперечать основним засадам (принципам) цивільного судочинства, а також його завданню, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. З огляду на це вчинення таких дій суд може визнати зловживанням процесуальними правами та застосувати, зокрема, наслідки, передбачені частиною третьою статті 44 ЦПК України, відповідно до якої якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

Аналогічно Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), застосовуючи підпункт «а» пункту 3 статті 35 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод оголошує неприйнятною будь-яку індивідуальну заяву, подану згідно зі статтею 34, якщо він вважає, що ця заява є зловживанням правом на її подання. Для прикладу, ЄСПЛ констатує зловживання правом на подання заяви, коли заявник під час спілкування з ЄСПЛ вживає образливі, погрозливі або провокативні висловлювання проти уряду-відповідача, його представника, органів влади держави-відповідача, проти ЄСПЛ, його суддів, Секретаріату ЄСПЛ або його працівників (див., ухвали щодо прийнятності у справах «Ржегак проти Чеської Республіки» від 14 травня 2004 року (Rehak v. the Czech Republic, заява № 67208/01), «Дюрінже та Грандж проти Франції» від 4 лютого 2003 року (Duringer and Grunge v. France, заяви № 61164/00 і № 18589/02)).

Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_1 використав у своїй апеляційній скарзі формулювання, які носять образливий характер, спрямовані на відвертий вияв неповаги до суду.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, визнавши в діях ОСОБА_1 ознаки зловживання процесуальними правами, оскільки дії ОСОБА_1 , які полягають у застосуванні неоднозначних образливих висловів, спрямовані на приниження репутації державної інституції.

Згідно з частиною четвертою статті 44 ЦПК України суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

Згідно із статтею 143 ЦПК України заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства. Заходи процесуального примусу застосовуються судом шляхом постановлення ухвали.

Відповідно до частини першої статті 144 ЦПК України заходами процесуального примусу є: 1) попередження; 2) видалення із залу судового засідання; 3) тимчасове вилучення доказів для дослідження судом; 4) привід; 5) штраф.

За змістом пункту 2 частини першої статті 148 ЦПК України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі до від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб зокрема у випадку зловживання процесуальними правами.

Встановивши вказані обставини, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про повернення апеляційної скарги ОСОБА_1 та про застосування до нього заходу процесуального примусу - штрафу в межах, передбачених статтею 148 ЦПК України.

Крім того, подаючи касаційну скаргу, заявник не обґрунтовує, чому вислови, які він використав у своїй апеляційній скарзі, не можуть визнаватися зловживанням процесуальними правами.

Відповідно до вимог частин четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, а отже у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись статтями 261, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 14 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області про стягнення процесуальних, судових витрат, матеріальної та моральної шкоди, завданих органами дізнання, досудового слідства в кримінальному провадженні відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

М. Ю. Тітов