Провадження № 22-ц/801/788/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Федчишен С. А.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2024 рокуСправа № 127/27549/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Голоти Л.О. (суддя-доповідач),

суддів Медвецького С. К., Рибчинського В. П.,

за участю секретаря судового засідання Луцишина О. П.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 справу № 127/27549/23 за позовом ОСОБА_1 до Подільського управління капітального будівництва Міністерства оборони України про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі, стягнення моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 5.02.2024 року, повний текст рішення складено 13.02.2024 року, ухваленого у складі судді Федчишена С. А. в приміщенні суду в м. Вінниця, -

в с т а н о в и в :

7.09.2023 ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом (вх № 71127) до Подільського управління капітального будівництва Міністерства оборони України (далі ПУКБ МОУ) про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі, стягнення моральної шкоди, в якому, посилаючись на положення статей 233, 236, 237-1 КЗпП України, просив :

- стягнути з ПУКБ МОУ на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період вимушеного прогулу з 23.03.2020 по 22.08.2023 в розмірі 127778,80 грн.

- стягнути з ПУКБ МОУ на користь ОСОБА_1 200000,00 грн моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, ПУКБ МОУ на виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 7.06.2021 по справі № 127/9450/20 прийнятий наказ № 38 від 2.11.2021, відповідно до якого ОСОБА_1 був поновлений на посаді економіста планово-економічного відділу ПУКБ МОУ з 23.03.2020, однак, не зважаючи на даний наказ доступу до роботи і можливості виконання своїх трудових обов`язків ОСОБА_1 не отримав. Наказ № 38 від 2.11.2021 про поновлення ОСОБА_1 був прийнятий формально, не з метою виконання рішення від 7.06.2021, а з метою уникнення відповідальності за прострочення виконання рішення суду. Фактично ОСОБА_1 не був допущений до роботи на посаді економіста планово економічного відділу ПУКБ МОУ з 23.03.2020. Вважає, що рішення суду не виконано, оскільки його фактично не допустили до виконання трудових обов`язків.

За період з 23.03.2020 по 22.08.2023 сума середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі становить 127778,80 грн із розрахунку: за 2020 рік - 28824,52 грн (194 (кількість робочих днів у 2020 році) х 148,58 (середньоденна заробітна плата); за 2021 рік - 37145,00 грн (250x148,58); за 2022 рік - 36996,42 грн (249x148,58); за 2023 рік - 24812,86 грн (167x148,58).

Невиконання рішення від 7.06.2021 про поновлення на роботі призвело також до моральних страждань позивача, який втратив нормальні життєві зв`язки. В пошуку роботи був змушений працювати не за фахом. Маючи два диплома з вищою освітою для забезпечення свого життя за весь зазначений період позивач працював на роботах, які не потребують освіти так як життєві обставини в які його поставило керівництво відповідача вимагали від позивача додаткових зусиль для організації його життя. В результаті того, що ОСОБА_1 не був своєчасно поновлений на роботі на посаді економіста планово-економічного відділу ПУКБ МОУ, з врахуванням того, що при звільненні його з посади, позивачу не була надана трудова книжка з відміткою про звільнення та поновлення на посаді, що призвело до того, що він втратив можливість працевлаштування на іншу роботу за фахом, вважає розмір завданої йому моральної шкоди складає 200000 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 5.02.2024 у задоволенні позову відмовлено.

Судові витрати залишено за позивачем.

Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19.02.2024 заяву представника відповідача задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПУКБ МОУ понесені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 5000 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу (вх № 2171 від 4.03.2024), в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповноту з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що у справі відсутні докази виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі. Фактично позивач не був допущений відповідачем до роботи, керівництвом йому не доводились завдання, не виплачувалась та не нараховувалась заробітна плата, не був зроблений запис про поновлення в трудовій книжці. Відповідачем не надано доказів (трудової книжки з записом про поновлення позивача на роботу, відомості про нарахування заробітної плати позивачу, які б підтверджували факт допуску позивача до роботи).

У строк встановлений судом відзив на апеляційну скаргу не надходив.

17.04.2024 року до Вінницького апеляційного суду надійшло клопотання (вх. № 3748) ПУКБ МОУ про відкладення розгляду справи через зайнятість представника в іншому судовому процесі по справі № 725/88/24.

Також до суду надійшли письмові пояснення (вх № 3751) ПУКБ МОУ, в яких відповідач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Ознайомившись із поданим клопотанням про відкладення розгляду справи, апеляційний суд вважає, що воно не підлягає задоволенню, враховуючи строки розгляду апеляційної скарги (стаття 371 ЦПК України), а також те, що відповідач є юридичною особою та має реальну можливість забезпечити явку іншого представника до суду. Відкладення розгляду справи призведе до порушення, встановлених статтею 371 ЦПК України строків розгляду апеляційної скарги. Клопотання про продовження строку розгляду апеляційної скарги представником відповідача відповідно до частини другої статті 371 ЦПК України не заявлено. При цьому, апеляційний суд враховує й те, що в клопотанні представник відповідача зазначає, що у тому разі, якщо клопотання про відкладення розгляду справи не буде задоволено, просить приєднати письмові пояснення по суті справи та врахувати позицію відповідача при прийнятті рішення за апеляційною скаргою.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (частина друга статті 372 ЦПК України).

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та його представника, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, Вінницький апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції частково не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

У справі встановлено наступні обставини.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 7.06.2021 по справі № 127/9450/20 визнано незаконним повідомлення голови реорганізаційної комісії ОСОБА_3 щодо майбутнього звільнення Кордонського 21.03.2020 з посади економіста планово економічного відділу ПУКБ МОУ у зв`язку з скороченням штату ПУКБ МОУ.

Визнано незаконним та скасовано п. 1.2 наказу голови комісії начальника відділу капітального будівництва Центрального територіального управління капітального будівництва Васильєва В. В. № 05 від 23.03.2020 щодо звільнення ОСОБА_1 з посади економіста економічного відділу ПУКБ МОУ.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді економіста планово економічного відділу ПУКБ МОУ з 23.03.2020.

Стягнуто з Центрального територіального управління капітального будівництва на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь період вимушеного прогулу з 23.03.2020 по 7.06.2021 в розмірі 43979,68 грн.

Стягнуто з Центрального територіального управління капітального будівництва на користь ОСОБА_1 5000 грн моральної шкоди та 9000 грн витрат на правову допомогу.

Рішення в частині поновлення на роботі було звернено до негайного виконання.

В решті вимог відмовлено.

Суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень (частина третя статті 6 Закону України від 22.12.2005 № 3262-IV «Про доступ до судових рішень»).

Згідно наказу № 38 від 2.11.2021 ПУКБ МОУ на підставі заяви Кордонського від 2.11.2021, згідно рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 7.06.2021 справа № 127/9450/20 позивача поновлено на посаді економіста планово економічного відділу ПУКБ МОУ з 23.03.2020.

/а. с. 10/.

5.11.2021 постановою головного державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 127/9450/20 про поновлення ОСОБА_1 на посаді економіста планово-економічного відділу ПУКБ МОУ з 23.03.2020.

/а. с. 12, 12 зворот/.

19.11.2021 постановою головного державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) закінчено виконавче провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження», так як згідно наказу № 38 від 2.11.2021 ОСОБА_1 поновлено на посаді економіста планово-економічного відділу ПУКБ МОУ з 23.03.2020 на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 7.06.2021 по справі № 127/9450/20.

/а. с. 13/.

На аркуші справи 16-18 знаходиться копія штатного розкладу ПУКБ МОУ, затвердженого начальником Головного управління майна і ресурсів Міністерства оборони України 1.12.2020, чинного також і в 2021 році.

На аркуші справи 46 - 51 знаходяться : копія договору про надання консультативних послуг № 4/ЦПД від 4.01.2021, копія додаткової угоди до договору про надання консультаційних послуг від 29.12.2021, копія платіжної відомості № 3 від 11.05.2021, № 18 від 8.06.2021, № 23 від 30.06.2021, від 30.12.2021, 18.02.2022, копія заяви ОСОБА_1 про звільнення від 28.12.2021.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 7.06.2021 року в частині поновлення позивача на роботі виконано відповідачем 2.11.2021, тому до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають лише кошти за період з 7.06.2021 року (постановлення рішення про поновлення на роботі) по 2.11.2021 року (видача наказу про поновлення на посаді) в розмірі 21989,84 грн (148 днів * 148,58 грн). Однак, враховуючи те, що наказ про поновлення позивача на роботі № 38 виданий відповідачем 2.11.2021, а з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі позивач звернулася до суду 7.09.2023, тобто з пропуском строку, передбаченого частиною першою статті 233 КЗпП України, не порушуючи при цьому питання про поновлення пропущеного строку, суд дійшов висновку про відсутність підстав у задоволенні позову через пропуск строку звернення до суду з позовом.

Вимога про стягнення середнього заробітку за період вимушеного прогулу з 7.06.2021 року по 22.08.2023 задоволенню не підлягає, оскільки даний період не відноситься до заробітку за період вимушеного прогулу. Суд також зазначив, що предметом розгляду Вінницьким міським судом Вінницької області по цивільній справі № 127/9450/20 було стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 23.03.2020 по 7.06.2021 та рішенням суду від 07.06.2021 стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за вказаний період в розмірі 43979,68 грн.

В задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди в розмірі 200000 грн суд відмовив, оскільки ця вимога є похідною від основної.

Дійшовши вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції помилився у застосуванні норм матеріального та процесуального права у зв`язку з чим, допустив неточностей у зазначенні періодів вимушеного прогулу, способу захисту прав позивача та неповно з`ясував обставини при вирішені питання щодо пропуску позивачем строків звернення до суду.

Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі, апеляційний суд зазначає наступне.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження (пункти 1 та 2 частини першої статті 264 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 в справі № 904/5726/19 (провадження № 12-95гс20) вказано, що позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову.

Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus).

Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Звертаючись до суду з позовом, позивач просив, серед-іншого, стягнути з ПУКБ МОУ середній заробіток за період вимушеного прогулу за період з 23.03.2020 по 22.08.2023 в розмірі 127778,80 грн., при цьому правовою підставою позову зазначив статтю 236 КЗпП України, а також в позовній заяві навів розрахунок за вказаний період саме середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі позивача /а. с. 3 зворот/. Тому, суд апеляційної інстанції вважає, що позивачем заявлено вимогу саме про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 23.03.2020 по 22.08.2023 в розмірі 127778,80 грн.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення зазначеної позовної вимоги колегія суддів зазначає наступне.

У разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки (стаття 236 КЗпП України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися. Враховуючи лексичне значення (тлумачення) поняття «затримка» як «зволікання», затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. У разі невиконання цього обов`язку добровільно рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку.

Зазначена правова позиція сформульована у постанові Верховного Суду України від 1.07.2015 у справі № 6-435цс15, у постанові Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 243/2748/16-ц.

Отже, для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 7.06.2021 по справі № 127/9450/20 позивач ОСОБА_1 поновлений на посаді економіста планово економічного відділу ПУКБ МОУ з 23.03.2020, однак зазначене рішення суду було виконано відповідачем 2.11.2021 згідно наказу № 38.

Предметом позовної вимоги є стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі позивача за період з 23.03.2020 по 22.08.2023.

Для зручності мотивації висновків суду, даний період доцільно розділити на три окремих частини:

1.З 23.03.2020 року (дата звільнення) по 07.06.2021 року (постановлення рішення суду про поновлення на роботі);

2.З 08.06.2021 року по 1.11.2021 року (день, який передує видачі наказу від 2.11.2021 про поновлення позивача на роботі у порядку виконання рішення суду);

3.З 2.11.2021 року по 22.08.2023 року (період зазначений в позовній заяві).

Щодо періоду з 23.03.2020 (дата звільнення) по 7.06.2021 року (дата рішення суду, яким позивача поновлено на роботі).

Відмовляючи у стягненні середнього заробітку за період вимушеного прогулу (як зазначено у позові) та у стягненні середнього заробітку за затримку виконання рішення, суд вірно виходив з того, що рішенням Вінницького міського суду у справі за № 127/9450/20 від 07.06.2021 року було відновлено порушене право позивача на працю та стягнуто за даний період середній заробіток у розмірі 43979,68 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі за період з 23.03.2020 по 7.06.2023 задоволенню не підлягає у зв`язку з її необґрунтованістю, оскільки право позивача на стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі виникає у даному випадку з наступного дня після ухвалення рішення суду про поновлення позивача на роботі, тобто з 8.06.2021 (позивача поновлено на роботі рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 7.06.2021 року).

У судовому засіданні представник позивача погодився з рішенням суду першої інстанції в цій частині.

Щодо періоду з 8.06.2021 року (наступний день після ухвалення рішення про поновлення позивача на роботі) по 1.11.2021 року (день, який передує видачі наказу відповідачем про поновлення позивача на роботі).

Відмовляючи у стягненні середнього заробітку за затримку виконання рішення суду за даний період, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки рішення суду про поновлення позивача на роботі було виконано лише 2.11.2021, тому у ОСОБА_1 наявне право на стягнення даних коштів, однак у зв`язку з пропуском ним строку звернення до суду, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України, підстав для задоволення позовної вимоги суд не вбачав.

Колегія суддів не погоджується з даним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

2.04.2020 набрав чинності Закон України від 30.03.2020 № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», згідно з яким під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, зокрема, статтею 233 КЗпП України продовжуються на строк його дії.

В Україні карантин діяв з 11.03.2020 по 30.06.2023.

Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті (частина перша статті 233 КЗпП України).

Таким чином, позивач, звернувшись до суду з позовом у вересні 2023 року, тобто протягом трьох місяців після закінчення строку дії карантину, строк, встановлений частиною першою статті 233 КЗпП не пропустив.

Подібні за змістом правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 6.09.2023 у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22).

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції у порушення вищезазначених положень Закону не врахував, що продовження строку, встановленого статтею 233 КЗпП України, унормовано пунктом 1 глави XIX Прикінцевих положень КЗпП України, а тому позивач не повинен був обґрунтовувати поважність причин пропуску строку для вирішення трудового спору, як і подавати таку заяву, оскільки цей строк продовжується на строк дії карантину у силу закону.

Однак, не зважаючи на те, що строки звернення до суду з позовом позивач не пропустив, колегія суддів не вбачає підстав для стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення суду за період з 8.06.2021 року по 1.11.2021 року з огляду на наступне.

Згідно статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

У постанові ВС від 14.06.2023 по справі № 745/207/21 зазначено, що стягнення судом на користь працівника середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника здійснюється на підставі ухвали суду, а отже такі вимоги розглядаються в рамках справи про поновлення на роботі.

З огляду на зазначене, питання затримки виконання рішення про поновлення на роботі згідно з вимогами статті 236 КЗпП України повинен вирішувати орган, який розглядав спір про поновлення позивача на роботі, що є можливим за умови звернення позивача з заявою в порядку статті 236 КЗпП України до суду першої інстанції, тобто в межах позовного провадження у цивільній справі № 127/9450/20 за позовом ОСОБА_4 до Центрального територіального управління капітального будівництва, ПУКБ МОУ, за участі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Міністерства оборони України, про скасування наказів про поновлення на роботі, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за час затримки трудової книжки, за час затримки виплат належних працівникові сум у день звільнення, про стягнення виплат належних працівникові сум у день звільнення, про відшкодування моральної шкоди.

Отже, правової підстави для задоволення зазначеної позовної вимоги у даній справі за вказаний період немає, оскільки стягнення судом на користь працівника середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника здійснюється на підставі ухвали суду й такі вимоги розглядаються в рамках справи про поновлення на роботі, у даному випадку справи № 127/9450/20.

Помилковим є також висновок суду першої інстанції про те, що до стягнення з відповідача на користь позивача у даній справі підлягає середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівникав розмірі 21989,84 грн (148 днів (період з 7.06.2021 по 2.11.2021) * 148,58 грн), оскільки при наведенні розрахунку суд першої інстанції помилково здійснював розрахунок в календарних, а не робочих днях.

Таким чином, дійшовши правомірного висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі, суд першої інстанції помилився в підставах відмови.

Щодо періоду з 2.11.2021 (з дня видачі відповідачем наказу про поновлення позивача на роботі) по 22.08.2023.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі за період з 2.11.2021 по 22.08.2023 задоволенню не підлягає, оскільки позивач був поновлений відповідачем на роботі згідно наказу № 38 від 2.11.2021 ПУКБ МОУ згідно заяви позивача від 2.11.2021 на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 7.06.2021 справа № 127/9450/20 на посаді економіста планово економічного відділу ПУКБ МОУ з 23.03.2020. З цим наказом позивач був ознайомлений /а. с. 10/.

Позивачем та його представником не надано доказів на підтвердження того, що позивач звертався до ПУКБ МОУ чи до керівника підприємства по факту не допуску його до роботи, не надано доказів, які саме конкретно йому чинились перешкоди і ким саме. Крім цього, позивач не надав жодних заяв/скарг до поліції чи суду про порушення реалізації конституційного права на працю, чи будь-яких інших об`єктивних доказів, які б вказували, що позивача не допускали на роботу.

Посилання позивача на формальне поновлення позивача на роботі спростовується особисто написаною заявою ОСОБА_1 про звільнення (за згодою сторін) на ім`я начальника ПУКБ МОУ ОСОБА_5 (без дати написання заяви), однак резолюцією в наказі до виконання, дану заяву колишній керівник ПУКБ МОУ ОСОБА_5 розписав 28.12.2021.

Аргументи апеляційної скарги про те, що фактично позивач не був допущений відповідачем до роботи, керівництвом йому не доводились завдання, не виплачувалась та не нараховувалась заробітна плата, не був зроблений запис про поновлення в трудовій книжці, апеляційний суд вважає недоведеними та такими, що не дають правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки у справі наявні докази про поновлення позивача на роботі та закінчення виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на роботі. У разі допущення порушення відповідачем прав позивача в частині оплати праці, за наявності на те правових підстав, позивач не позбавлений права стягнути з відповідача недоплачу суму заробітної плати, а також вимагати від відповідача внести запис у трудову книжку про поновлення на роботі.

У свою чергу, колегія судів звертає увагу, що 10.06.2021 року набрав чинності Закон України від 5.02.2021 року № 1217-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обліку трудової діяльності працівника в електронній формі», яким започатковано ведення електронної трудової книжки як цифрового аналога паперової. Таким чином, з набранням чинності цього Закону облік трудової діяльності працівника здійснюється в електронній формі в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а записи у паперову трудову книжку можуть бути внесені власником лише на вимогу самого працівника.

Отже, відсутність у паперовій трудовій книжці запису про поновлення позивача на роботі не є належним доказом на підтвердження факту не виконання рішення суду про поновлення його на роботі.

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 8.11.2023 в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23).

Ураховуючи те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі, однак частково помилився в мотивах такої відмови, зазначене є підставою для зміни рішенні суду першої інстанції в мотивувальній його частині.

Правомірно судом першої інстанції відмовлено в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України, оскільки ця вимога є похідною від основної стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі, яка задоволенню не підлягає.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункт 1-4 частини першої статті 376 ЦПК України).

Підсумовуючи наведене, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду першої інстанції зміні шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Щодо розподілу судових витрат.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 142 ЦПК України).

Відповідно до підпункту б, в пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, серед-іншого, з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Враховуючи те, що зміна апеляційними судом рішення суду першої інстанції в мотивувальній частині не призвела до зміни по суті вирішення позовних вимог, тому підстав для розподілу судових витрат у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 5.02.2024 року у даній справі змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 5.02.2024 року у даній справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л. О. Голота

Судді: С. К. Медвецький

В. П. Рибчинський

Повний текст постанови складено 18.04.2024 року.