Справа № 644/5754/23
№ провадження 2/646/1497/2024
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

02.04.2024 року Червонозаводський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді - Глоби М.М.,

за участю секретаря судового засідання - Борщ Л.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

та представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін в залі суду у м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення витрат по оплаті житлово-комунальних послуг,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2023 року представник позивача ОСОБА_1 , звернулась до суду з вищевказаною позовною заявою, в обґрунтування якої зазначила, що відповідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом ХМНО в Харківській області Товстолужською О.В. від 13.12.2019 року, після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилась спадщина на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Спадкоємицями вказаної квартири є дружина померлого ОСОБА_3 якій належить 2/6 частки вказаної квартири та донька ОСОБА_4 , якій належать 1/6 частки квартири.

На даний час у вказаній квартирі мешкає позивач, яка самостійно сплачує житлово-комунальні послуги на її утримання. Відповідач будучи співвласником вказаної квартири, не виконує обов`язитки щодо утримання спільного майна, не сплачує витрати по оплаті житлово-комунальних послуг, що є підставою для звернення позивача із даним позовом до суду. З урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, представник позивача просила стягнути з ОСОБА_4 як співвласниці майна, якій належить 1/6 частки квартири на користь позивача витрати по оплаті житлово-комунальних послуг за період з 01.10.2021 року по 31.12.2023 року в сумі 4125 грн. 39 коп. а також, сплачений судовий збір та судові витрати на професійну правничу (правову) допомогу в сумі 10000 грн. 00 коп.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 16.01.2024 року відкрито провадження у справі за загальними правилами підсудності за зареєстрованим місцем проживання відповідача.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 16.01.2024 року вказана цивільна справа була передана за підсудністю до Червонозаводського районного суду м. Харкова.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 05.02.2024 року цивільну справу прийнято до провадження. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін.

У відповідності до вимог ст. 178 ЦПК України представник відповідача ОСОБА_2 надав відзив на позовну заяву, в якому виклав заперечення проти позову, згідно яких зазначив, що відповідач не є споживачем послуг у вказаній квартирі, де мешкає позивач, оскільки позивач вчиняє постійні перешкоди у проживанні належній ОСОБА_4 на праві власності частині квартирі. Договір на отримання житлово-комунальних послуг відповідачем не укладався. Відповідач фактично проживає за іншою адресою. Крім того, представник відповідача зазначив, що ОСОБА_6 зверталась з аналогічним позовом до ОСОБА_4 до Червонозаводського районного суду м. Харкова. Рішенням суду від 15.03.2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення витрат по оплаті житлово-комунальних послуг було відмовлено. З урахуванням викладеного, представник відповідача вважав вимогу позивача безпідставною та необґрунтованою. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представником позивача ОСОБА_1 було подано відповідь на відзив, в обґрунтування якої, зазначено, що позивач та ОСОБА_4 є співвласниками даної квартири, та відповідно до закону, вони зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Однак, за житлово-комунальні послуги сплачує лише позивач. Доводи представника відповідача про те, що позивач зловживає своїми правами та перешкоджає відповідачу у користуванні власністю, жодними належними доказами не підтверджено. Крім того, твердження представника позивача, про те, що у відповідача відсутня реєстрація у вказаній квартирі та вона не користується житлово-комунальними послугами належним чином не підтверджені, та спростовуються висновками щодо застосування наведених норм статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст. ст. 360, 526, 544 ЦК України, які були викладені у постанові Верховного Суду від 13.03.2019 року у справі №521/3743/17-ц. З урахуванням викладеного, просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник позивача під час розгляду справи заявлені позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позові. Зазначила, що позивачу належить 5/6 частини у вказаній квартирі, а ОСОБА_4 фактично належить 1/6 частини квартири, в якій відповідач не мешкає. Як співвласник відповідач ухиляється від сплати житлово-комунальних послуг, в зв`язку з чим, представник позивача з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача під час розгляду справи зазначив, що ОСОБА_4 не є споживачем послуг, оскільки вона мешкає за іншою адресою. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Згідно ст. ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Як вбачається зі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 13.12.2019 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Товстолужською О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 2464, спадкоємцями майна (1/2 частки чотирикімнатної квартири АДРЕСА_2 ) після смерті ОСОБА_5 , 1954 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - на 1/3 частку та на 2/3 частки - його дружина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . З урахуванням 1/3 частки у спадщині, від якої відмовилась донька спадкодавця, свідоцтво про право на спадщину на 2/6 частки вказаної квартири видано на ім`я ОСОБА_3 .

Вищевказане свідоцтво про право на спадщину за законом містить роз`яснення про те, що право власності на 2/6 частки квартири підлягає державній реєстрації.

Відповідачу згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 20.02.2020 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Товстолужською О.В. за реєстровим номером №317, належить 1/6 частки чотирикімнатної квартири АДРЕСА_2 .

Вказане відоцтво про право на спадщину за законом містить роз`яснення про те, що право власності на 1/6 частки квартири підлягає державній реєстрації.

Частиною другою статті 331 ЦК України визначено, що якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Будь-яких доказів щодо державної реєстрації права власності на частки у квартирі у АДРЕСА_1 , матеріали справи не містять та не були надані сторонами і під час судового розгляду справи по суті.

При розгляді цієї справи суд враховує правову позицію Верховного Суду №61-13902св20 від 18.02.2021, відповідно до якої спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Проте відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

У статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Аналогічні положення містяться у статті 319 ЦК України.

Власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов`язки на власників майна. Це конституційне положення гарантує дотримання принципу забезпечення балансу між інтересами власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктів власності. Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, усього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власника з боку держави, фізичної чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків.

Особи користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення й не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Проте, реалізуючи свої права, власник зобов`язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян. Під час здійснення своїх прав і виконання обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства.

Згідно зі cт. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ст. 317 ЦК України).

Частиною 1 ст. 322 ЦК України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном (ст. 360 ЦК України).

Таким чином, сторони в силу вимог ст. ст. 322, 360 ЦК України зобов`язанні утримувати майно, що їм належить, та брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна.

Зі змісту даної норми слідує, що в разі доведеності одним із співвласників понесення ним витрат на управління, утримання та збереження спільного майна, участь у чому (управлінні, утриманні, збереженні) пропорційно своїй частці зобов`язаний приймати інший співвласник, який ухиляється від свого обов`язку, особа, яка зазнала втрат, має право на їх відшкодування у передбаченому законом порядку.

Витрати, пов`язані з утриманням майна, до яких входить і сплата вартості комунальних послуг, повинні нести всі співвласники майна, незалежно від того, чи проживають вони у квартирі.

Разом з тим, правовідносини з приводу надання та отримання житлово-комунальних послуг регулюються спеціальним законом, який визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, а саме Законом України«Про житлово-комунальніпослуги» (далі Закон).

Так, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 13 Закону, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо), послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо).

Згідно з ч. 2 ст.19 Закону учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Крім того, ст. 20 Закону визначено, що споживачем комунальних послуг є фізична або юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

При цьому, ст. 1 Закону визначені обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов`язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов`язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення зі споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Звертаючись до суду з позовом, позивач надала квитанції по сплаті за житлово-комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_1 , однак не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач користувалася житлово-комунальними послугами в належній їй на праві часткової власності квартирі.

Крім того, суд звертає увагу, що як зазначила під час судового розгляду представник позивача, ОСОБА_4 у вказаній вище квартирі ніколи не проживала, ключей від вказаної квартири у неї не має, побутових речей належних ОСОБА_4 у квартирі не зберігається.

Разом з тим, слід зазначити, що управління, утримання та збереження спільного майна не охоплює собою житлово-комунальні послуги. Це зумовлено тим, що житлово-комунальні послуги надаються на підставі договору про надання таких послуг. Більше того, житлово-комунальні послуги надаються не квартирі, як об`єкту права власності, а певному суб`єкту - власнику (співвласнику, наймачу, суб`єкту сервітуту тощо) квартири, який проживає в квартирі. По своїй суті надання житлово-комунальних послуг направлене на задоволення потреб власника (співвласника, наймача, суб`єкта сервітуту тощо) квартири і споживаються саме відповідним суб`єктом, а не для управління, утримання та збереження квартири, що перебуває в спільній частковій власності, а тому ці житлово-комунальні послуги не є витратами в розумінні ст. 360 ЦК України.

Аналогічна позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 20.06.2018 року у справі № 725/3790/16-ц.

За приписами ч. ч. 1-4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦК України).

З огляду на викладене, слід дійти висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки відповідачка у вказаній квартирі фактично не проживає, що й не заперечується представником позивача, доказів на спростування цього судом не отримано, вона не користується вищезазначеними житлово-комунальними послугами, а оплата за їхнє використання здійснюється позивачем відповідно до кількості спожитих послуг саме позивачем, яка проживає у квартирі та користується ними.

Тобто, в цьому випадку використання водовідведення та водопостачання, електричної енергії, утримання будинку і прибудинкової території, вивезення відходів, мало місце лише для потреб позивача, а не для утримання самої квартири, а тому вони не є витратами в розумінні ст. 360 ЦК України.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Інші, наведені позивачем доводи в обґрунтування своєї позицій, не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 4, 5, 12, 89, 247, 280-284 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення витрат по оплаті житлово-комунальних послуг відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Харківського апеляційного суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 .

Представник позивача ОСОБА_1 , адреса для листування: 61001, м. Харків, вул. Державінська, б. 2, оф. 39.

Відповідач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 .

Представник відповідача ОСОБА_2 , адреса для листування: АДРЕСА_4 .

Суддя