Провадження № 22-ц/824/7388/2024 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(у порядку письмового провадження)

18 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: судді-доповідача Мельника Я.С., суддів Матвієнко Ю.О. та Гуля В.В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, який обґрунтовувала тим, що 28 червня 2017 року між нею та ОСОБА_1 укладений усний договір позики, за яким вона надала ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 47 490 доларів США, які він зобов`язався повернути через шість місяців.

В подальшому сума була збільшена та вона передала ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 44 990 доларів США.

04 жовтня 2021 року рішенням Оболонського районного суду м. Києва у справі №756/9028/20 стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики у розмірі 279 138,90 грн.

31 липня 2023 року позивач отримала кошти, обумовлені рішенням суду, через СЕТАМ.

Позивач вважає, що відповідач зобов`язаний нести відповідальність за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, визначену ст.625 ЦК України, а саме 3 проценти річних мають нараховуватися з 31 липня 2020 (з моменту подачі позову) до 31 липня 2023 року (момент отримання коштів позивачем), а інфляція - з 04 жовтня 2021 року (винесення рішення) до 31 липня 2023 року.

У зв`язку з вищевикладеним, ОСОБА_2 просила суд стягнути з відповідача на свою користьу розмірі 121 878,58 грн, з яких 25 135,71 грн - 3% річних та 96 742, 87 грн - інфляційне збільшення суми боргу.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 12 грудня 2023 року позов задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 три відсотки річних у розмірі 25 135 гривень 71 копійок та судовий збір у розмірі 251 гривня 35 копійок. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням в частині задоволених вимог, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення в частині стягнення трьох відсотки річних скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволені цих позовних вимог відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на те, що судом першої інстанції не враховано, що ухвалою Верховного Суду від 16 березня 2023 року було зупинено виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2021 року по цивільній справі №756/9028/20 та те, що постанова Київського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року була скасована 23 червня 2023 року.

Апелянт додає, що місцевий суд не звернув уваги на час виникнення грошових зобов`язань.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та вивчивши доводи і вимоги апеляційної скарги, вважає необхідним її задовольнити частково, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи і у такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що в даному випадку, зобов`язання виражається у іноземній валюті, тому суд вважає правильним розрахувати розмір 3% річних за користування грошовими коштами за період з 31.07.2020 по 31.07.2023, виходячи з розміру неповернутої суми, а саме 10 490 доларів США, визначивши обґрунтованим розмір відсотків - 944,59 долари США, що згідно курсу НБУ станом на момент ухвалення рішення складає 34 827,03 грн.

Проте, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу, суд вважав правильним стягнути з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 25 135,71 грн, тобто в межах заявлених позовних вимог.

В той же час, суд першої інстанції зробив висновок про те, що оскільки зобов`язання відповідача виникло з договору позики, предметом якого є іноземна валюта, позовна вимога про стягнення інфляційних втрат задоволенню не підлягає.

Однак, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до розписки від 28 червня 2017 року ОСОБА_1 взяв у борг у ОСОБА_2 47 490 доларів США строком на шість місяців, які зобов`язався виплатити частинами протягом указаного строку. Також цією розпискою ОСОБА_1 підтверджує наявність спірної заборгованості по взаємовідносинам сторін за 2015 рік, що підлягає перерахунку після надання сторонами розписок про отримання грошових коштів (а.с.9).

Згідно з розпискою від 28 грудня 2017 року ОСОБА_1 взяв у борг у ОСОБА_2 44 990 доларів США строком на шість місяців. Також цією розпискою він підтверджує наявність нез`ясованої заборгованості по взаєморозрахункам між сторонами за 2014 та 2015 роки, яка підлягає перегляду після надання сторонами розписок про отримання коштів (а.с. 9 зв.ст).

Після тексту розписки ОСОБА_1 від 28 грудня 2017 року, а також на її зворотному боці містяться відмітки ОСОБА_2 про отримання коштів 14 червня 2018 року у сумі 10 000 доларів США, 07 липня 2018 року - 3 000 доларів США, 27 липня 2018 року - 3 000 доларів США, 22 серпня 2018 року - 3 000 доларів США, 25 вересня 2018 року - 5 000 доларів США, 11 жовтня 2018 року - 8 500 доларів США, 01 грудня 2018 року - 2 000 доларів США (а.с. 9 зв.ст - 10).

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року та постановою Верховного Суду від 23 червня 2023 року, у справі №756/9028/20 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 279 138 грн. 90 коп. заборгованості за договором позики (а.с. 4-7).

31 липня 2023 року було проведено торги з реалізації нерухомого майна, належного відповідачу в межах виконавчого провадження про стягнення боргу з нього на користь ОСОБА_2 . Ця обставина підтверджується протоколом проведення електронних торгів №592242 (а.с.8).

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст.ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).

Згідно зі ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 41, 46-48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) викладені висновки про те, що з аналізу норм закону слідує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що правовідносини виникли між сторонами на підставі договору позики, тому наявність рішення суду про стягнення боргу за таким договором не припиняє зобов`язань боржника і не змінює правову природу зобов`язання.

Разом з цим, колегія суддів не може повністю погодитися з мотивами місцевого суду щодо того, що в даній справі зобов`язання виражається у іноземній валюті, а тому розмір 3% річних за користування грошовими коштами за період з 31.07.2020 по 31.07.2023 потрібно розраховувати виходячи з розміру неповернутої суми, а саме 10 490 доларів США.

У пунктах 32-33 постанови Великої Палати Верховного Суду України від 16 травня 2018 рокуу справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), вказано, що «ВеликаПалата Верховного Суду також відхиляє доводи відповідача про неврахування судами попередніх інстанцій правової позиції, висловленої в постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-771цс15, відповідно до якої припис частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Суди першої й апеляційної інстанцій встановили, що грошове зобов`язання між сторонами про відшкодування матеріальних збитків і моральної шкоди визначене за рішенням суду саме у гривні. А тому застосування до правовідносин між сторонами статті 625 ЦК України не суперечить правовій позиції, сформульованій у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-771цс15».

Як вбачається з матеріалів справи, у рішенні Оболонського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2021 року у справі №756/9028/20 суд дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості, яка за курсом НБУ станом на день вирішення спору, становила 279 138, 90 грн.

Таким чином, колегія суддів вважає, що сума 3% річних має нараховуватися на розмір зобов`язання визначений за рішенням суду, що набрало законної сили, в сумі 279 138, 90 грн, а тому погоджується із заявленим позивачем та стягнутим за рішенням суду першої інстанції розміром 3% річних, який становить 25 135,71 грн, однак вважає за необхідне змінити мотивувальну часину рішення щодо підстав для задоволення цих позовних вимог, виклавши її в редакції цієї постанови.

Доводи апелянта про неможливість застосування статті 625 ЦПК України у зв`язку з постановленням ухвали Верховного Суду від 16 березня 2023 року, якою було зупинено виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2021 року по цивільній справі №756/9028/20, оцінюється колегією суддів критично, оскільки зазначена ухвала Верховного Суду не зупиняла виконання зобов`язання, яке виникло на підставі договору позики.

Доводи апеляційної скарги про те, що постанова Київського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року була скасована 23 червня 2023 року, колегія суддів відхиляє, позаяк це твердження не відповідає дійсності, оскільки постановою Верховного Суду від 23 червня 2023 року у справі № 756/9028/20 (провадження № 61-1897св23) рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року залишено без змін.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, а тому мотивувальна частина рішення суду першої інстанції щодо підстав для задоволення позовних вимог про стягнення 3% річних за користування грошовими коштами підлягає зміні, з викладенням її в редакції цієї постанови, а в іншій частині оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Мотивувальну частину рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 грудня 2023 року щодо підстав для задоволення позовних вимог про стягнення 3% річних за користування грошовими коштами змінити, виклавши її в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 грудня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: Судді: