Справа № 130/1931/23
Провадження № 22-ц/801/866/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Порощук П. П.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2024 рокуСправа № 130/1931/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Берегового О.Ю. (судді доповідача),

суддів: Панасюка О.С., Шемети Т.М.,

учасники справи:

позивач: Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач: ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Ткача Юрія Анатолійовича на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 21 лютого 2024 року, ухваленого місцевим судом під головуванням судді Порощука П.П., дата складення повного тексту рішення невідома,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування.

В липні 2023 року АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим 19 листопада 2018 року підписав заяву б/н. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

У зв`язку із порушенням відповідачем взятих на себе зобов`язань за вказаним договором виникла заборгованість, яка станом на 28 травня 2023 року становить 248 540,68 гривень, з яких: 205 458,36 гривень заборгованість за тілом кредиту; 43 082,32 гривень заборгованість за простроченими відсотками.

Порушення ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

Рішення суду першої інстанції і мотиви його ухвалення.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 21 лютого 2024 року позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 19 листопада 2018 року в сумі 205458,36 грн. станом на 28 травня 2023 року. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 3081,66 грн. сплаченого за подання позовної заяви судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позов банку до позичальника в частині стягнення непогашеної заборгованості за тілом кредиту є обґрунтованим, оскільки фактично отриманні та використані позичальником кошти в добровільному порядку не повернуті. Натомість позовні вимоги про стягнення заборгованості за відсотками не узгоджуються з умовами укладеного між сторонами договору. Витяг з Умов та правил надання банківських послуг та витяг з Тарифів банку не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору. При цьому суд вважав, що матеріали справи не містять договору про споживчий кредит, укладеного між сторонами в даній справі після підписання паспорту споживчого кредиту 19 листопада 2018 року, а додана позивачем до позову Анкета-заява та додаток підписані відповідачем, та Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Умов і правил надання банківських послуг не є договором про споживчий кредит в розумінні Закону України «Про споживче кредитування», тому суд вважав позовні вимоги частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Провадження в суді апеляційної інстанції.

Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга, мотивована тим, що матеріали справи не містять підтвердження, що саме з доданими до позову Витягом Тарифів та Витягом з Умов та Правил надання банківських послуг відповідач ознайомився та погодився, а також, що такі документи містять умови щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами. Водночас, Анкета-заява не є кредитним договором і не містить узгодженої сторонами відсоткової ставки за кредитом та строку повернення кредиту.

Вказує, що неможливо встановити правильність нарахування заборгованості, за які періоди та на яку саме суму нараховувалися відсотки, які автоматично списувалися з рахунку відповідача збільшуючи тіло кредиту, що ставить під сумнів розрахунок заборгованості із збільшенням тіла кредиту. На переконання скаржника банк мав право нараховувати відсотки за користування кредитним лімітом лише в межах дії споживчого паспорту, починаючи з 19 листопада 2018 року по 04 грудня 2018 рік, а не до 28 травня 2023 року.

Скаржник наголошує, що суд не взяв до уваги, що згідно наданого розрахунку заборгованості та виписки з особового рахунку, списання відсотків здійснювалося позивачем автоматично, шляхом збільшення тіла кредиту.

Позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» не скористалось своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не направило, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позиція суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Судом встановлено, що 19 листопада 2018 року ОСОБА_2 підписав анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у «ПриватБанку» (а.с. 22).

Згідно інформації, викладеної в цій заяві, відповідач підтвердив, що він погоджується із тим, що ця заява разом із умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами становить між ним та банком договір про надання банківського обслуговування.

Цього ж дня ОСОБА_2 , підписано паспорт споживчого кредиту, в якому викладена інформація стосовно процентної ставки за користування кредитом: у пільговий період 0,00001% річних та поза межами пільгового періоду в розмірі 42,0 % річних, 43,2% річних (п. 4), а також визначені, у тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін (а.с. 24-25).

Звертаючись до суду з позовом, банк надав заяву від 19 листопада 2018 року про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанку», яка підписана відповідачем (а.с. 22), паспорт споживчого кредиту, підписаного ОСОБА_2 (а.с. 24), розрахунок заборгованості за договором № б/н від 19 листопада 2018 року (а.с. 10-19), виписку з особового рахунку (а.с. 85-133), а також витяг з тарифів обслуговування преміальних кредитних карт (а.с. 26).

Відповідно до наданої позивачем довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки на ім`я ОСОБА_2 , кредитний ліміт збільшувався: на 50000,00 грн станом на 23.09.2019, на 107000,00 грн. станом 29.10.2019, на 200000,00 грн. станом 30.01.2020 року та зменшено на 0,00 грн. станом 01.02.2023 (а.с. 20).

Згідно наданого банком розрахунку, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 28 травня 2023 року становить 248 540,68 гривень, з яких: 205 458,36 гривень заборгованість за тілом кредиту; 43 082,32 гривень заборгованість за простроченими відсотками (а.с. 10-19).

З копії виписки АТ КБ «ПриватБанк» за договором вбачається рух коштів по рахунку ОСОБА_2 за кредитною карткою (а.с. 85-133).

Між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно ч. 1, 2 ст.1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом частини першої статті 1050 ЦК України визначено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Частиною 3 статті 1056-1 ЦК України визначено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Як вбачається з матеріалів справи, 19 листопада 2018 року ОСОБА_2 підписав заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг (а.с. 22).

Факт підписання заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг не заперечується відповідачем.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за простроченими відсотками.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги, в тому числі розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку», які розміщені на сайті: https://privatbank.ua як невід`ємні частини спірного договору.

Колегія суддів вважає, що є вірним висновок суду першої інстанції про те, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме надані позивачем Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема, саме у зазначених в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Роздруківка витягу із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено, також, у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в даному випадку матеріали справи не містять договору про споживчий кредит, укладеного між сторонами в даній справі після підписання паспорту споживчого кредиту 19 листопада 2018 року, а додана позивачем до позову Анкета-заява та додаток підписані відповідачем, та Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Умов і правил надання банківських послуг не є договором про споживчий кредит в розумінні Закону України «Про споживче кредитування».

За таких обставин, та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, висновки суду першої інстанції про те, що надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися, як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин є цілком обґрунтованими.

Отже, враховуючи встановлені у справі обставини, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції було вірно застосовано у даній справи висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у справі №342/180/17 від 03 липня 2019 року.

Поряд з цим, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, і він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, оскільки вони повністю відповідають правовій позиції, що міститься в Постанові Верховного суду від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17, провадження № 14-131цс19).

З розрахунку заборгованості та виписки по особовому рахунку слідує, що відповідач знімав кредитні кошти, здійснював перекази за картками та періодично вносив кошти на погашення заборгованості, а отже, активно користувався кредитними коштами.

З урахуванням наведених обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем обґрунтовано зазначено про наявність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту в розмірі 205 458,36 грн.

Згідно із частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Проте відповідач всупереч зазначених вимог закону будь-яких доказів на спростування розрахунку заборгованості за договором суду не надав.

Апеляційний суд також враховує, що відповідач, під час розгляду справи, власних розрахунків заборгованості не надавав та не заявляв клопотання про призначення судової економічної експертизи, а отже належними та допустимими доказами не спростував розмір боргу за «тілом» кредиту, який визначений позивачем на підставі первинних бухгалтерських документів.

Крім того, слід зауважити, що у даній справі договір у встановленому законом порядку позичальником не оспорювався та не визнавався недійсним, власного розрахунку заборгованості відповідачем не надано, а позивачем при цьому доведено обставини, на які він посилався на підтвердження своїх вимог, щодо наявності підстав для стягнення заборгованості по тілу кредиту і розміру цієї заборгованості.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх заявлених вимог у позові, дотримуючись засад змагальності у цивільному судочинстві.

В свою чергу, відповідачем не заперечується факт отримання ним картки з кредитним лімітом та факт користування кредитними коштами, тому, з огляду на положення ст. 81 ЦПК України, суд визнав вказані обставини встановленими.

Отже, виходячи з вищенаведених положень законодавства та встановлених обставин справи, зокрема те, що відповідачем не доведено факту належного виконання ним умов кредитного договору, суд попередньої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що у позивача наявні правові підстави для звернення до суду з цим позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Доводи апеляційної скарги про те, що банк мав право нараховувати відсотки за користування кредитним лімітом лише в межах дії споживчого паспорту, починаючи з 19 листопада 2018 року по 04 грудня 2018 рік, а не до 28 травня 2023 року, не приймаються до уваги апеляційним судом, оскільки судовим рішенням було відмовлено у позові в частині стягнення заборгованості за відсотками та вказано, що до спірних правовідносин не підлягає застосуванню ч. 1 ст. 634 ЦК України щодо договорів приєднання, і відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховано правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року № 342/180/17-ц.

Апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що суд не взяв до уваги, що згідно наданого розрахунку заборгованості та виписки з особового рахунку, списання відсотків здійснювалося позивачем автоматично, шляхом збільшення тіла кредиту, так як заборгованість про стягнення заборгованості за нарахованими та простроченими відсотками позивачем була віднесена у окрему складову заборгованості, яка згідно наданого позивачем розрахунку на а. с. 10-19 нараховувалася окремо, і в задоволенні вимоги про стягнення заборгованості за відсотками судом першої інстанції було відмовлено.

Суд першої інстанції, відповідно до наданих позивачем розрахунків заборгованості та первинних бухгалтерських документів (виписки про рух коштів по картрахунку відповідача) правильно визначив загальну суму заборгованості за "тілом" кредиту, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 .

Крім того, відповідачем не спростовано розмір заборгованості за тілом кредиту шляхом надання свого розрахунку такої заборгованості та не надано доказів сплати заборгованості за укладеним кредитним договором.

Відтак, доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, що тіло кредиту утворене через незаконне списання з рахунку клієнта відсотків за кредитом, а висновки суду про задоволення вимог про стягнення заборгованості по тілу кредиту та відмову у стягненні заборгованості по відсоткам суперечать один одному, не підтверджуються належними та допустимими доказами, є припущеннями та відхиляються апеляційним судом.

Необґрунтованими є і доводи апеляційної скарги щодо неправомірного зарахування Банком до тіла кредиту відсотків за користування кредитними коштами, оскільки, відповідно до наданого позивачем розрахунку, тіло кредиту та нараховані відсотки винесені в окремі графи та вказані окремо, що було враховано судом першої інстанції при частковому задоволенні позову.

Відтак, доводи апеляційної скарги відповідача не заслуговують на увагу, натомість розрахунок, наданий позивачем, є чітким, зрозумілим, узгоджується з випискою по рахунку і приймається апеляційним судом як належний, допустимий і достовірний доказ.

Інші доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди з висновками суду. При цьому, докази та обставини, на які посилається відповідач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності та взаємозв`язку, та з урахуванням часткової доведеності позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» обґрунтовано задоволено вимоги останнього шляхом стягнення на його користь із відповідача боргу за тілом кредиту у розмірі 205458,36 грн.

Доводи апеляційної скарги зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Ткача Юрія Анатолійовича залишити без задоволення.

Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 21 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді: О.С. Панасюк

Т.М. Шемета