Дата документу 16.04.2024
Справа № 501/1368/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2024 року Іллічівський міський суд Одеської області в складі:

головуючої судді Петрюченко М.І.,

за участю секретаря судового засідання Тейбаш Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Чорноморську Одеської області цивільну справу за

позовом ОСОБА_1

до

відповідача: ОСОБА_2

предмет та підстави позову: про визнання права власності,учасники справи в судове засідання не з`явились

В С Т А Н О В И В:

І. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

ОСОБА_1 07.04.2023 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності (а.с.2-4), який у подальшому збільшив (а.с.28-30, 119-120), згідно якого позивач просить суд:

- визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . (РНОКПП: НОМЕР_1 ) право власності на автомобіль марки «TOYOTA Yaris» (2001 року випуску) реєстраційний номер НОМЕР_2 , він. код НОМЕР_3 ;

- визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП: НОМЕР_4 ) право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 в цілому за набувальною давністю.

Позов обґрунтовано тим, що у період з 30 серпня 1997 року по 14 листопада 2011 року позивач та ОСОБА_3 перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 04 листопада 2011 року (справа №2/1519/7031/2011).

Від шлюбу спільних дітей сторони не мають.

У період шлюбу сторонами придбано у спільну сумісну власність наступне майно:

- 09 вересня 2010 року квартиру АДРЕСА_1 ,

- у 2001 році - автомобіль марки «TOYOTA Yaris» (2001 року випуску);

- причіп-лафет марки 814500 01, 2003 року;

- судно «Неман-2»-УОА 4060;

Позивач стверджує в позові, що 18 листопада 2013 року між ним і ОСОБА_3 укладено договір про поділ спільного майна подружжя, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М. та зареєстровано в реєстрі за №1470, на підставі якого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності на вказану квартиру за кожним по частці.

Після розлучення сторін і добровільного поділу майна, позивач продовжував відкрито користуватися та обслуговувати автомобіль марки «TOYOTA Yaris» (2001 року випуску), тому що покійна ОСОБА_3 не мала можливості цього робити. Вона була титульним володільцем автомобіля, а фактично відкрито володів автомобілем з 2011 року позивач.

Також позивач вказує в позові, що він фактично утримував спільну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 та користувався нею відкрито з 2010 року. І навіть щоб закріпити свої права на нерухоме майно, позивач звертався до Малиновського районного суду м.Одеса з позовом про встановлення порядку користування та вселення.

По справі №521/12961/15-ц позовні вимоги задоволені, в результаті чого позивач фактично повністю утримував квартиру, але не міг вільно користуватися кухнею і сантехнічним вузлом. Вказані обставини встановлені рішенням Малиновського районного суду м.Одеса, по справі №521/12961/15-ц.

16 березня 2022 року колишня дружина позивача ОСОБА_4 померла.

Позивач зазначає в позові, що його перебування на військовій службі у зв`язку з військовою обстановкою на той час не дозволила йому прийняти участь у похованні колишньої дружини та він не зміг знайти після смерті ОСОБА_3 деякі документи, які міг забрати відповідач ОСОБА_2 .

На підставі викладеного позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Відповідач відзиву на позов не надав, у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково в частині вимог визнання за позивачем права власності на квартиру в цілому та просить суд визнати за ним право власності на спірний автомобіль, про що надав письмову заяву від 05.03.2024 (а.с.118).

Сторони були належним чином сповіщені про судовий розгляд справи, до суду не з`явились.

Позивач 16.04.2024 надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, просить суд задовольнити позов.

Відповідач 16.04.2024 надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, визнав вимоги частково, як вказано в заяві від 05.03.2024.

Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

ІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що у період з 30 серпня 1997 року по 14 листопада 2011 року позивач та ОСОБА_3 перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 04 листопада 2011 року (справа №2/1519/7031/2011) (а.с.8).

Від шлюбу спільних дітей сторони не мають.

У період шлюбу сторонами придбано у спільну сумісну власність наступне майно:

- 09 вересня 2010 року квартиру АДРЕСА_1 ,

- у 2001 році - автомобіль марки «TOYOTA Yaris» (2001 року випуску);

- причіп-лафет марки 814500 01, 2003 року;

- судно «Неман-2»-УОА 4060.

Вказані обставини підтверджено копією договору про поділ спільного майна подружжя від 18.11.2013 (а.с.9).

Між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 18.11.2013 укладено договір про поділ спільного майна подружжя, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М. та зареєстровано в реєстрі за №1470, на підставі якого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності на вказану квартиру за кожним по частці, що підтверджується копією договору та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.9-10).

Після розлучення сторін і добровільного поділу майна, позивач продовжував відкрито користуватися та обслуговувати автомобіль марки «TOYOTA Yaris» (2001 року випуску), тому що покійна ОСОБА_3 не мала можливості цього робити. Вона була титульним володільцем автомобіля, а фактично відкрито володів автомобілем з 2011 року позивач, що підтверджується копією довіреності від 06.07.2007, витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей (а.с.11-12).

Факт утримання позивачем спільної квартири за адресою: АДРЕСА_2 та користувався нею відкрито з 2010 року підтверджується:

- копією рішення Малиновського районного суду м.Одеса від 15.09.2015 про встановлення порядку користування та вселення по справі №521/12961/15-ц (а.с.31-33);

- копіями рахунків, платіжних квитанцій (а.с.37-64).

16 березня 2022 року колишня дружина позивача ОСОБА_4 померла, що підтверджується копією нотаріальної справи, наданою до суду приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мирончук В.В.

Після смерті ОСОБА_4 до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Мирончук В.В. із заявами про прийняття спадщини звернулися:

- ОСОБА_5 , на ім`я якого померла за свого життя залишила заповіт;

- ОСОБА_2 , рідний брат померлої.

Заявою від 17.07.2022 ОСОБА_5 відмовився від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 .

Інших спадкоємців, які би заявили свої права на спадщину, крім відповідача не має.

ІІІ. Оцінка Суду.

Статтями 16, 328 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути в тому числі і визнання права; право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Згідно ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК) (п.9 Постанови).

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року.

При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю (п.11 Постанови).

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади (п.13 Постанови).

Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.

Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першоїстатті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень") (п.14 Постанови).

З матеріалів справи встановлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 18.11.2013 укладено договір про поділ спільного майна подружжя, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М. та зареєстровано в реєстрі за №1470, на підставі якого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності на вказану квартиру за кожним по частці, що підтверджується копією договору та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію правва власності (а.с.9-10).

Після розлучення сторін і добровільного поділу майна, позивач продовжував відкрито користуватися та обслуговувати автомобіль марки «TOYOTA Yaris» (2001 року випуску), тому що покійна ОСОБА_3 не мала можливості цього робити. Вона була титульним володільцем автомобіля, а фактично відкрито володів автомобілем з 2011 року позивач, що підтверджується копією довіреності від 06.07.2007, витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей (а.с.11-12).

Факт утримування позивачем спільної квартири за адресою: АДРЕСА_2 та користувався нею відкрито з 2010 року підтверджується:

- копією рішення Малиновського районного суду м.Одеса від 15.09.2015 про встановлення порядку користування та вселення по справі №521/12961/15-ц (а.с.31-33);

- копіями рахунків, платіжних квитанцій (а.с.37-64).

Отже, враховуючи, що позивач добросовісно заволодів чужим майном і понад 13 років продовжує відкрито, безперервно користуватися спірним нерухомим майном, суд вважає за можливе визнати за позивачем право власності на нього за набувальною давністю.

Щодо вимог про визнання за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . (РНОКПП: НОМЕР_1 ) права власності на автомобіль марки «TOYOTA Yaris» (2001 року випуску) реєстраційний номер НОМЕР_2 , він. код JTDKV87, суд керується наступним.

Частиною 1 ст.328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Саме таку правову позиції висловив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ у своїй Постанові №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Цивільним законодавством України передбачено спадкування, а саме відповідно до ст.1216 ЦК України, права та обов`язки фізичної особи, яка померла (спадкодавець), переходять до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст.ст.1216-1218 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Згідно ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого, статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Статтею 1296 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Враховуючи те. що до складу спадщини входить нерухоме майно, виконуючи свій обов`язок визначений ст.1297 ЦК України, відповідно до якої, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до ч.1 ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Статтею 392 ЦК України регламентовано, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання , у разі якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Судом встановлено, що автомобіль марки «TOYOTA Yaris» (2001 року випуску) реєстраційний номер НОМЕР_2 , він. код НОМЕР_3 на підставі договору про поділ спільного майна подружжя від 18.11.2013 належав померлій

ОСОБА_6 до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Мирончук В.В. із заявами про прийняття спадщини звернулися:

- ОСОБА_5 , на ім`я якого померла за свого життя залишила заповіт;

- ОСОБА_2 , рідний брат померлої.

Заявою від 17.07.2022 ОСОБА_5 відмовився від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 .

Інших спадкоємців, які би заявили свої права на спадщину, крім відповідача не має.

Отже, враховуючи вимоги заяви позивача про збільшення позовних вимог від 21.03.2024 (а.с.119-120), суд доходить до висновку про задоволення вимог в цій частині.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.

З цих підстав, керуючись ст.ст.2, 5, 10-13, 18, 141, 158, 258-259, 263 Цивільного-процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності - задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП: НОМЕР_4 ) право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 в цілому за набувальною давністю.

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . (РНОКПП: НОМЕР_1 ) право власності на автомобіль марки «TOYOTA Yaris» (2001 року випуску) реєстраційний номер НОМЕР_2 , він. код НОМЕР_3 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Іллічівського міського суду

Одеської області М.І.Петрюченко