УХВАЛА

12 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 457/1588/21

провадження № 61-4406ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 22 червня 2022 року

та постанову Львівського апеляційного суду від 29 лютого 2024 року у справі

за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут», Акціонерного товариства «Оператор розподільчої системи «Львівгаз» про визнання протиправним повідомлення

про борг з постачання і розподілу газу та за зустрічним позовом Товариства

з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги газопостачання,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства

з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» (далі - ТОВ «Львівгаз Збут»), Акціонерного товариства «Оператор розподільчої системи «Львівгаз» (далі - АТ «ОРС «Львівгаз») про визнання протиправним повідомлення про борг з постачання і розподілу газу.

Позов мотивований тим, що за його заявами скасовано судові накази

про стягнення на користь ТОВ «Львівгаз збут» і АТ «ОРС «Львівгаз» заборгованості за спожитий природний газ та за надані послуги з розподілу природного газу.

У подальшому він неодноразово звертався із заявами до ТОВ «Львівгаз збут»

про надання обґрунтованого рахунку об`єму використаного природного газу

і дійсної суми основного боргу, яка підлягає сплаті станом на 01 жовтня 2021 року, та реструктуризацію дійсного боргу на 12 місяців.

Позивач отримав відповідь від 27 жовтня 2021 року про те, що заборгованість

за спожитий газ станом на 30 вересня 2021 року становить 5 982,89 грн, а комісією ТОВ «Львівгаз збут» прийнято рішення щодо укладення договору про погашення заборгованості побутового споживача за послуги з газопостачання на наступних умовах: разовий платіж 60 % суми боргу на дату укладення договору і оплата залишку заборгованості рівними частинами щомісячно, на 3 місяці при обов`язковій оплаті поточних платежів. Крім того, ОСОБА_1 отримав лист від 01 листопада 2021 року про те, що комісією прийнято рішення щодо укладення договору про погашення заборгованості побутового споживача за послуги газопостачання на наступних умовах: разовий платіж 60 % суми боргу і оплата залишку щомісячно рівними частинами на 3 місяці при обов`язковій оплаті поточних платежів, надіслано інформацію про розрахунки за спожитий природний газ по особовому рахунку, де зазначено борг на ту ж дату (30 вересня 2021 року), але вже у меншому розмірі - 5 863,04 грн.

Позивач вважав, що відповідачі не надали обґрунтовані розрахунки

за встановленою формулою із зазначенням структури тарифу у співвідношенні

до використаного об`єму помісячно. Позивачу не надходили повідомлення з обґрунтованими рахунки з розрахунками заборгованості. Так, 22 грудня

2021 року надійшло спільне повідомлення від відповідачів про сплату рахунку

від 08 грудня 2021 року за спожитий природний газ станом на листопад 2021 року в розмірі 6 365,29 грн і за розподіл природного газу станом на грудень 2021 року

в розмірі 1 337,95 грн, проте без надання обґрунтованих розрахунків і самих рахунків із зазначенням затвердженої структури тарифу і ціни та спожитого об`єму природного газу помісячно. Відповідачі помилково вирішили, що позивач приєднався до типового договору про постачання і розподіл природного газу, оскільки договір між сторонами у справі не укладався.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просив:

- визнати протиправними та недійсними повідомлення відповідачів

про нарахування і вимогу сплати заборгованості за рахунком № НОМЕР_1

від 08 грудня 2021 року за спожитий газ станом на листопад 2021 року в розмірі 6 365,29 грн і за розподіл газу станом на грудень 2021 року в розмірі 1 337,95 грн;

- визнати порушення відповідачами прав споживача у ненаданні рахунків обґрунтованими розрахунками суми сплати періодичних платежів (щомісячно)

і підсумкового боргу за споживання (постачання) та розподіл (доставку) природного газу;

- визнати протиправними відмови відповідачів у задоволенні заяв щодо реструктуризації дійсного боргу за спожитий природний газ та надання дійсних обґрунтованих розрахунків за спожитий газ.

Ухвалою Трускавецього міського суду Львівської області від 29 квітня 2022 року прийнято відмову ОСОБА_1 від позовних вимог в частині визнання протиправними відмов відповідачів у задоволенні заяв про реструктуризацію дійсного боргу за спожитий газ та надання дійсних обґрунтованих розрахунків

за спожитий газ, закрито провадження в указаній частині.

У січні 2022 року ТОВ «Львівгаз збут» звернулося до суду із зустрічним позовом

до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги газопостачання.

Зустрічний позов ТОВ «Львівгаз збут» мотивовано тим, що відповідач користується газом, тому зобов`язаний сплачувати за надані послуги з розподілу природного газу. Заборгованість по особовому рахунку № НОМЕР_1 станом на 17 січня

2022 року складає 6 595,70 грн, що підтверджується довідкою про фінансовий стан абонента.

На підставі викладеного ТОВ «Львівгаз збут» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за послуги газопостачання у розмірі: 6 595,70 грн - основний борг, 650,09 грн - інфляційні втрати, 219,73 грн - 3 % річних.

Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 22 червня 2022 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов ТОВ «Львівгаз збут» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Львівгаз збут» заборгованість

за послуги газопостачання у розмірі: 6 595,70 грн основного боргу, 650,09 грн - інфляційних втрат, 219,73 грн - 3 % річних та 2 481 грн судових витрат, а всього - 9 946,52 грн.

Постановою Львівського апеляційного суду від 16 грудня 2022 року рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 22 червня 2022 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 25 жовтня 2023 року постанову Львівського апеляційного суду від 16 грудня 2022 року скасовано на підставі пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Львівського апеляційного суду від 29 лютого 2024 року рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 22 червня 2022 року залишено без змін.

20 березня 2024 року ОСОБА_1 , засобами поштового зв`язку, звернувся

до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 22 червня 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 29 лютого 2024 року, у якій заявник, посилаючись

на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 22 червня 2022 року

та постанову Львівського апеляційного суду від 29 лютого 2024 року і ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи

та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини,

яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень

та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури

у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи

те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі

№ 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини

і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується

за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України передбачено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах

з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Конституційний Суд України Рішенням від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023 визнав таким, що відповідає Конституції України (є конституційним) пункт

2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Конституційний Суд України керувався тим, що у касаційному порядку може бути здійснений перегляд судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, проте лише у випадках, визначених ЦПК України (абзац четвертий пункту 7.5. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України

від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду

в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок

і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої

та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Конституційний Суд України наголосив, що унормування процесуальних відносин

у спосіб визначення в ЦПК України підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток

і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості

та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом

як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики (абзац другий пункту 7.8. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Припис пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, що встановлює один

із «фільтрів» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, - визнання справи малозначною - є зрозумілим

за змістом та передбачним за наслідками застосування. Зазначений припис Кодексу також має правомірну мету - додержання принципу остаточності судового рішення (res judicata) як одного з аспектів вимоги юридичної визначеності (пункт 7.9. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Установлений у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України такий «фільтр» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, як малозначність справи, не є непереборною перешкодою для доступу особи до суду касаційної інстанції. Тому пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України містить домірні засоби законодавчого внормування процесуальних відносин щодо відкриття касаційного провадження у малозначних справах (абзац третій пункту 7.10. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Конституційний Суд України Рішенням від 22 листопада 2023 року

№ 10-р(II)/2023 визнав такими, що не відповідають Конституції України

(є неконституційними), пункти 1 та 5 частини шостої статті 19 ЦПК України. Разом з тим вказаним рішенням не визнано неконституційними пункти 2, 3, 4 частини шостої статті 19 ЦПК України, які є застосовними при кваліфікації справи як малозначної.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У цій справі предметом первісного позову є: визнання протиправними

та недійсними повідомлення відповідачів про нарахування і вимогу сплати заборгованості за рахунком № НОМЕР_1 від 08 грудня 2021 року за спожитий газ станом на листопад 2021 року в розмірі 6 365,29 грн і за розподіл газу станом на грудень 2021 року в розмірі 1 337,95 грн та визнання порушення відповідачами прав споживача у ненаданні рахунків обґрунтованими розрахунками суми сплати періодичних платежів (щомісячно) і підсумкового боргу за споживання (постачання) та розподіл (доставку) природного газу.

Предметом зустрічного позову є стягнення заборгованість за послуги газопостачання у розмірі: 6 595,70 грн - основний борг, 650,09 грн - інфляційні втрати, 219,73 грн - 3 % річних.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним

з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду

і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі.

У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі «Зубац проти Хорватії», заява № 40160/1, від 05 квітня 2018 року).

Тому ця справа щодо вимог немайнового та майнового характеру не є справою

з ціною позову, що перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Верховний Суд, враховуючи засади змагальності сторін та диспозитивність цивільного судочинства, дослідив та взяв до уваги: ціну та предмет позову, складність справи, доводи касаційної скарги, а також значення справи для сторін і суспільства, практику розгляду справ з даної категорії.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що справа для нього має виняткове значення, оскільки сума боргу є значною і ставить під загрозу його фізичне існування, як малозабезпеченої особи, яка має статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи та пенсіонером за віком.

Такі доводи касаційної скарги не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом в пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки незгода заявника з оскаржуваними судовими рішеннями в цілому, за відсутності інших обставин, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.

Розглянувши доводи касаційної скарги ОСОБА_1 колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження у справі № 457/1588/21, подана касаційна скарга не містить належних обґрунтувань, які могли б бути визнані такими, що підпадають під дію підпунктів «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

При цьому посилання заявника на неврахування апеляційним судом висновків, викладених у постановах Верховного Суду щодо застосування норми права

у подібних правовідносинах, є підставами касаційного оскарження судового рішення, передбаченими пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, втім

не є доводом, який у розумінні підпунктів «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини третьої статті 389 цього Кодексу підтверджує наявність випадку/випадків, який/які дає/дають право вважати судове рішення таким, що підлягає касаційному оскарженню.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно

до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано

на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод),

та принципом остаточності судових рішень - res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Оскарження в суді третьої інстанції має відбуватися щодо справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, що забезпечує ефективність касаційного провадження.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно

до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах,

де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

На підставі викладеного, Верховний Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином

не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень»

в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

Право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Відтак, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, спрямовані на недопущення безладного перебігу судового процесу (рішення

у справі «Пелевін проти України», заява № 24402/02, від 20 травня 2010 року).

Отже, у Верховного Суду є право використовувати процесуальний фільтр, закріплений у пункті 1 частини другої статті 394 ЦПК України, і це повністю узгоджується з положеннями статті 129 Конституції України, завданнями

та принципами цивільного судочинства.

Зазначення у постанові Львівського апеляційного суду від 29 лютого

2024 року про можливість її оскарження в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд

не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини

і основоположних свобод у частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення,

що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження

у справі необхідно відмовити.

За наведених обставин, не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Трускавецького міського суду Львівської області

від 22 червня 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 29 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства

з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут», Акціонерного товариства «Оператор розподільчої системи «Львівгаз» про визнання протиправним повідомлення про борг з постачання і розподілу газу та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги газопостачання, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

С. О. Карпенко

І. М. Фаловська