Справа № 509/1632/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2024 року смт. Овідіополь

Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Панасенка Є.М.

за участі секретаря судового засідання Степанової Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в приміщенні суду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Державна інспекція архітектури та містобудування України, ОСОБА_3 , про знесення самочинно збудованого нерухомого майна,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 04.04.2019 р. звернувся до суду із позовними вимогами до ОСОБА_2 про знесення самочинно збудованого нерухомого майна.

Позивач вказує, що він є власником земельної ділянки площею 0,0266 га за адресою: АДРЕСА_1 кадастровий номер :02:004:4560, відповідно до Свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 , виданого 12.10.2015 року Овідіопольським РУЮ Одеської області. Позивач стверджує, що наприкінці 2018 року відповідач, який є його сусідом, на сусідніх земельних ділянках ( АДРЕСА_2 ), які належать відповідачу, розпочато будівництво триповерхового готелю. На неодноразові звернення позивача із зауваженнями, щодо незаконності, на його думку, будівництва готелю в рекреаційній зоні, на земельній ділянці із цільовим призначенням «Для індивідуального дачного будівництва», ОСОБА_2 відповідав, що дозвільні документи на будівництво у нього є, але відмовлявся їх надати.

18.02.2019 року позивач звернувся до Департаменту ДАБІ в Одеській області із заявою про перевірку законності проведення ОСОБА_2 будівельних робіт. За результатами проведення перевірки Департаментом ДАБІ в Одеській області складено: акт від 06.03.2019 року, припис про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил та винесено постанову про накладення штрафу. Також, за наказом №51 від 21.03.2019, скасовано право на початок будівельних робіт, набуте на підставі поданих повідомлень про початок виконання будівельних робіт на об`єкт «Будівництво дачного будинку з господарськими спорудами» за адресою: АДРЕСА_2 , замовником якого є ОСОБА_2

07.10.2019 року в справі ухвалене заочне рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Відповідач, дізнавшись про ухвалення заочного рішення Овідіопольського районного суду Одеської області звернувся до суду з заявою про його скасування.

Ухвалою від 24.03.2021 року, прийнято до провадження після скасування заочного рішення, розгляд справи визначений за правилами загального позовного провадження.

Відповідач проти задоволення позову заперечував. У відзиві він зазначив, що будучи законним власником 2-ох земельних ділянок він додержуючись встановленої законом процедури зведення будівлі та її реєстрації побудував житловий будинок та набув на нього право власності. 04.08.2019 року маючи правовстановлюючі документи на зведений будинок, він його відчужив за відповідними договорами купівлі-продажу на користь ОСОБА_3 . Він стверджував, що зведений ним будинок повністю відповідає будівельним нормам та стандартам, перед введенням в експлуатацію був обстежений комісією від ДАБІ в Одеській області, тому посилання позивача на порушення будівельних норм є нічим не підтвердженими, а вимоги про знесення будинку є безпідставними.

Ухвалою від 20.04.2021 року, задоволено клопотання відповідача, залучено до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області та ОСОБА_3 .

Ухвалою від 22.11.2021 року, виключено з числа третіх осіб Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області та залучено належну третю особу - Державну інспекцію архітектури та містобудування України.

Ухвалою суду від 21 грудня 2021 року за клопотанням представника позивача у справі призначено судову будівельно-технічну експертизу, провадження по справі зупинено на час її проведення.

29.05.2023 року на адресу суду від директора ОНДІСЕ надійшло клопотання про погодження строків проведення експертизи та уточнення виду експертизи, в зв`язку з чим в подальшому було поновлено провадження по справі.

Ухвалою від 04.07.2023 року призначено комплексну судову будівельну-технічну експертизу за експертною спеціальністю 10.6 «Дослідження об`єктів нерухомості, будівельних матеріалів, конструкцій та відповідних документів» та землевпорядну експертизу за спеціальністю 10.20 «Дослідження з питань землеустрою», проведення якої доручити експертній установі - Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз (65026, м. Одеса, вул. Рішельєвська, 8), провадження зупинено.

22.09.2023 року від експертної установи надійшов лист, відповідно до якого судовий експерт заявляє клопотання про надання додаткових матеріалів і зразків та вчинення інших дій, пов`язаних із проведенням експертизи, також додано рахунок на оплату.

Ухвалою судді Одідіопольського районного суду Одеської області від 05 жовтня 2023 року поновлено провадження у справі, призначено підготовче засідання.

13 лютого 2024 року ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області підготовче провадження по справі закрито, справу призначено до розгляду.

Позивач та його представник в судове засідання не з`явились по невідомим суду причинам, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності відповідача та його представника.

Згідно з вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, повно та всебічно оцінивши надані сторонами докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав..

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно зі ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Під час судового розгляду встановлено, що позивач є власником будинку АДРЕСА_1 . На момент подачі позову власником сусідньої земельної ділянки № НОМЕР_2 та НОМЕР_3 , що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 (кадастрові номери: :02:004:4478 та :02:004 :4479), був ОСОБА_2 . що підтверджено витягами з реєстру від 13.10.2014 року та 16.10.2014 року відповідно.

10.09.2018 року Управлінням містобудування та архітектури Овідіопольської РДА ОСОБА_2 виданий будівельний паспорт на забудову дачної земельної ділянки. 17.09.18 року ним до ДАБІ в Одеській області було подане повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта. 12.06.2019 року ним до ДАБІ в Одеській області подана Декларація про готовність об`єкта до експлуатації, яка зареєстрована ним 04.07.2019 року. 03.07.2019 року право власності на вже зведену ним споруду зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до вимог ст.39 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом ДАБК на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви. Датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката. Декларація про готовність об`єкта до експлуатації повертається замовнику в спосіб, відповідно до якого були подані документи (у паперовій або електронній формі). Відомості про повернення декларації про готовність об`єкта до експлуатації підлягають внесенню до Реєстру будівельної діяльності. Орган ДАБК відмовляє у видачі сертифіката з таких підстав: невідповідність об`єкта проектній документації на будівництво такого об`єкта та/або вимогам будівельних норм і правил.

Згідно із п. 25 Постанови Кабінету міністрів України №461 від 13.04.11 р. «Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів», Орган державного архітектурно-будівельного контролю приймає подані замовником заяву, акт готовності об`єкта до експлуатації та вчиняє дії у межах законодавства щодо з`ясування питання достовірності відомостей у поданих документах, відповідності об`єкта проектній документації, вимогам будівельних норм, стандартів і правил на основі чек-листа за результатами виїзного огляду об`єкта будівництва на місцевості з фотофіксацією об`єкта під час прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, який виготовляється з використанням Реєстру будівельної діяльності.

Судом не виявлено порушень норм законодавства при введенні відповідачем спірної будівлі в експлуатацію. Підстав вважати, що передбачена наведеною Постановою перевірка відповідності об`єкта встановленим стандартам не була проведена, немає. Призначена по справі по справі судова будівельно-технічна експертиза не була фактично проведена. Тому встановити фактичні порушення будівельних норм під час будівництва не виявляється можливим, матеріалами справи такий факт не підтверджується. Інших підстав вважати, що такі норми порушені відповідачем при будівництві не має.

Посилання позивача на існування певних приписів про невідповідність об`єкта будівництва, винесені контролюючим органом під час обстеження, не спростовує презумпції, що на момент введення об`єкту до експлуатації усі порушення були усунуті.

Під час судового розгляду представником відповідача надана відповідь Державної інспекції Архітектури та містобудування України на адвокатський запит Канікаєва Ю.О. від 07.12.2021 р. №14-05/24-09, у якому зазначається, що ДІАМ стосовно запитуваного об`єкту може надати лише інформацію, яка міститься в Реєстрі будівельної діяльності, а саме: «На об`єкт, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 , замовником якого є фізична особа, наявна декларація про готовність об`єкта за реєстраційним номером ОД56 від 27.06.2019 р. виданої Департаментом ДАБІ в Одеській області».

Згідно із відповіддю Департамента ДАБІ в Одеській області на адвокатський запит Канікаєва Ю.О. від 12.03.2021 р. №1015-05/1-433, у Реєстрі наявна інформація щодо реєстрації декларації про готовність об`єкту до експлуатації № ОД56 від 27.06.2019 р. на об`єкт «Будівництво дачного будинку» за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі документів, поданих до департаменту, відповідно до Порядку №158. Також, підтверджено накладення Департаментом штрафу відповідно до постанови №64 від 20.03.19 р. Проте, це не стало причиною відмови Департаменту ДАБІ в Одеській області у реєстрації Декларації про готовність відповідного об`єкту до експлуатації.

Тобто судом встановлено, що процедура зведення будівлі та її реєстрації, яка передбачена ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», постановою КМУ від 13.04.2011 року № 461, додержана відповідачем. Зведення ОСОБА_2 будівлі здійснено на власній земельній ділянці із додержанням передбаченої законом процедури, і він законно набув право власності та зареєстрував його у передбачений законом спосіб.

Згідно ст. 375 ЦК України, власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельної ділянці, встановлюються ст. 376 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої ст. 376 ЦК України, об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

За ч. 7 ст. 376 ЦК України, у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Відповідно до вимог ст. 376 ЦК України, ст. 38 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності`право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають органи державної влади, органи місцевого самоврядування і інспекції державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред`явлено до суду у разі, якщо особа у встановлений строк добровільно не виконана вимог, установлених у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визнанням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова є неможливою.

У разі порушення прав інших осіб право на звернення до суду мають такі особи за умови, що вони доведуть наявність порушеного права, а також власник (користувач) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (ч. 4 ст. 376 та ст. 391 цього Кодексу).

Верховний суд, в постанові по справі №646/7646/16-ц, від 22.01.2020 року висловив таку позицію: «Розглядаючи позови про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості відповідно до вимог статті 38 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» та положень ч. 7 ст. 376 ЦК України, суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об`єкта та чи відмовляється ця особа від такої перебудови. Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), допустиме лише за умови, якщо неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

Велика Палата ВС у постанові від 31 жовтня 2018 року (справа №725/5630/15-ц): юридичними фактами, які складають правову підставу знесення самочинного будівництва, є: 1) істотне відхилення від проекту та/або істотне порушення будівельних норм і правил, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; 2) неможливість проведення перебудови або відмова особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, від її проведення. При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, необхідно з`ясовувати, зокрема, як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо.

За постановою Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 2-6977/11: «Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки, з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України, статтею 103 ЗК України. «Вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою», - постанова Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 458/1173/14-ц.

Системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці, але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови.

Під час судового розгляду позивачем не доведено факти, які давали б суду можливість дійти висновку про необхідність застосування крайньої міри. Ним не доведене істотне порушення будівельних норм, неможливість проведення перебудови, порушення таким будівництвом суспільного інтересу чи прав третіх осіб. Судом також не встановлено факт порушення прав безпосередньо позивача внаслідок такого будівництва.

Подаючи свої докази, сторони реалізують своє право на доказування і одночасно виконують обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню.

За таких обставин суд вважає необхідним відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову.

Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

У зв`язку з відмовою у позові судові витрати покладаються на позивача.

Згідно пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 141 ч.1 та 2 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це заяву.

Відповідно до змісту ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно із частиною 3 статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

В обґрунтування розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу представником відповідача 16.04.2024 року було надано заяву про стягнення судових витрат, до якої долучено копію Договору про надання правової допомоги № 403/21 від 20.02.2021 року (надалі - Договір) та докази направлення заяви про стягнення судових витрат з додатком іншим учасникам справи. При цьому у вказаній заяві, зазначено, що надану правову допомогу відображено у відповідному акті, який адвокат та клієнт підписали, підтвердивши факт надання допомоги. Оплата витрат на правову допомогу відповідно до Акту приймання-передачі наданих послуг допомоги від 05.03.2021 року складає 40000 гривень за обсяг робіт адвоката у суді першої інстанції. Однак, сам Акт приймання-передачі наданих послуг від 05.03.2021 року, підписаний адвокатом та клієнтом, як і перелік обсягу робіт адвоката, матеріали справи не містять та стороною відповідача надані не були.

Умовами пункту 4.1 Договору, передбачено, що гонорар адвоката за ведення цивільної справи в суді першої інстанції складає 40000 (сорок тисяч) гривень, який повинен бути сплачений протягом 10 днів з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Положеннями Розділу 1 Договору визначено, що сторони дійшли згоди, що відносини між ними регулюються Договором та додатками до нього, що є невід`ємними його частинами після їх підписання сторонами. Договір, разом з додатками, визначає предмет договірних відносин, основні права та обов`язки сторін, принципи оплати послуг адвоката, строк його дії, умови дострокового розірвання, відповідальність сторін за неналежне виконання зобов`язань та інші загальні умови.

Аналіз даного Договору дає суду підстави стверджувати, що даний Договір не містить положень щодо визначення порядку обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, які мають бути оцінені судом при прийняття рішення щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Будь-яких додатків до Договору, які є невід`ємними його частинами, стороною відповідача до суду не надано.

Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару не дає, як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06.03.2019 року у справі № 922/1163/18.

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18.

Згідно ч.4 ст. 263 ЦПУ України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Будь-яких інших доказів, понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування, стороною відповідача не подано.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відсутність в матеріалах справи договору, в якому зазначено порядок обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) чи іншої правничої допомоги, пов`язаної з даною справою, не дає суду можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру витрат на правничу допомогу адвоката. Крім того, суду не зрозуміло з яких причин відповідачем заявлений попередній розмір витрат на правову допомогу в сумі 20000 грн., який зазначений у відзиві на позовну заяву від 08.04.2021 року, оскільки згідно Договору (п.4.1) станом ще на 20.02.2021 року розмір гонорару становив 40000 грн.

Таким чином, належних та допустимих доказів, що свідчать про: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді чи іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, матеріали цивільної справи не містять, а тому, суд не вбачає підстав для стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу в розмірі 40 000 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 89, 133, 137, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Державна інспекція архітектури та містобудування України, ОСОБА_3 , про знесення самочинно збудованого нерухомого майна,- відмовити.

У стягненні з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду безпосередньо або через Овідіопольський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня його складення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження відповідно та в порядку і строки, визначені ст. 354 ЦПК України.

Головуючий: Є.М. Панасенко