Провадження № 22-ц/812/534/24 Суддя першої інстанції Максютенко О.А.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 квітня 2024 року м. Миколаїв Справа № 484/3805/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання Біляєвій В.М.,

без участі учасників справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Першого відділу державної виконавчої служби у Первомайському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на ухвалу Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 лютого 2024 року, постановлену під головуванням судді Максютенко О.А., в залі судового засідання в м. Первомайськ, за скаргою Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова, боржник ОСОБА_1 , на дії старшого державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у Первомайському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса),

В С Т А Н О В И В:

19 січня 2024 року Вінницький національний медичний університету ім. М.І. Пирогова, звернувся до суду зі скаргою на дії старшого державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у Первомайському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі - Перший відділ ДВС у Первомайському районі Миколаївської області), боржник ОСОБА_1 .

Доводи скарги обґрунтовував тим, що 12 грудня 2023 року скаржник, як стягувач по ухвалі Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області № 3/484/3805/20 від 14 грудня 2000 року про затвердження мирової угоди звернувся до Першого відділу ДВС у Первомайському районі Миколаївської області з заявою про відкриття виконавчого провадження по виконанню даної ухвали, в зв`язку із невиконанням боржником умови мирової угоди.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом, яка підлягає примусовому виконанню.

15 січня 2024 року за вхідним № 6 на адресу Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова від старшого державного виконавця Першого відділу ДВС у Первомайському районі Миколаївської області Жорова М.В. надійшло повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання з підстав, передбачених у пункті 7 частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», а саме виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень.

Повідомлення про повернення виконавчого документу винесено державним виконавцем 25 грудня 2023 року.

Посилання державного виконавця в повідомленні на те, що виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішення є помилковим та протирічить чинному законодавству

Дії державного виконавця по поверненню виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання є безпідставними, незаконними та такими, що обмежують його права, як стягувача.

Посилаючись на викладене скаржник просив суд визнати протиправним та скасувати повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 25 грудня 2023 року, яке було винесене старшим державним виконавцем Першого відділу ДВС у Первомайському районі Миколаївської області Жоровим М.В.

Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 лютого 2024 року скаргу задоволено.

Визнано неправомірними дії старшого державного виконавця Першого відділу ДВС у Первомайському районі Миколаївської області Жорова М.В. щодо винесення повідомлення від 25 грудня 2023 року про повернення виконавчого документа стягувачу та не прийняття його до виконання.

Зобов`язано старшого державного виконавця Першого відділу ДВС у Первомайському районі Миколаївської області Жорова М.В. розглянути заяву стягувача Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова про відкриття виконавчого провадження від 21 грудня 2023 року щодо невиконання умов мирової угоди у визначений строк та прийняти відповідне процесуальне рішення.

Ухвала суду мотивована тим, що виконання судового рішення про зобов`язання ОСОБА_1 сплатити борг повинно виконуватись державним виконавцем в порядку пункту 5 частини 1 статті 10 Закону України «Про виконавче провадження», а тому повернення виконавчого листа на підставі пункту 7 частини 4 статті 4 вказаного Закону у даному випадку суперечить вище наведеним нормам права.

Посилання державного виконавця на те, що наявність норми пункту 7 частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», якою виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень є безпідставним, з огляду на те, що ухвала суду як виконавчий документ відповідає всім вимогам, передбаченим до нього.

Виконавцем не здійснено будь-яких дій, які б були спрямовані на перевірку можливості сплати боргу боржником.

Державний виконавець повинен був перевірити за допомогою наявних в нього законодавчо передбачених механізмів наявність/відсутність будь-яких способів виконання рішення суду і лише після цього за наявності підстав прийняти відповідне рішення із посиланням на спеціальну норму Закону України «Про виконавче провадження» .

Не погодившись з ухвалою суду, Перший відділ ДВС у Первомайському районі Миколаївської області, подав апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив ухвалу суду скасувати та ухвалити нову якою відмовити в задоволенні скарги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що направлена на виконання ухвала Первомайського міськрайонного суду від 14 грудня 2020 року, якою затверджена мирова угода, укладена між Вінницьким національним медичним університетом ім. М.І. Пирогова та ОСОБА_1 не відповідає вимогам до виконавчого документа, передбаченим Законом, оскільки не містить резолютивної частини, яка передбачає заходи примусового виконання рішення, що суперечить пункту 5 частини 1 статті 4 Закону та підлягає поверненню відповідно до пункту 7 частини 4 статті 4 вказаного Закону, що і було зроблено старшим державним виконавцем.

За недодержання відповідних вимог ухвала про затвердження мирової угоди не може вважатись виконавчим документом, що підлягає виконанню державною виконавчою службою.

Ухвала, якою затверджена мирова угода, має відповідати усім вимогам виконавчого документа. Лише за цієї умови вона підлягає примусовому виконанню. Жодних винятків чи альтернатив норми чинного законодавства не містять.

У даному випадку за текстом ухвали про затвердження мирової угоди не можливо встановити суму, яка підлягає примусовому стягненню з боржника. Сума коштів, які підлягають примусовому стягненню, вказана стягувачем у заяві про примусове виконання, проте вона не відповідає сумі коштів вказаних у резолютивній частині ухвали суду про затвердження мирової угоди.

З вказаного можна зробити висновок про те, що ухвала суду не відповідає вимогам до виконавчого документа, передбаченим Законом, а отже не має статусу виконавчого документу. При цьому сторона у справі не позбавлена права звернутись з позовом про спонукання до виконання мирової угоди, у випадку задоволення якого, суд видає виконавчий лист.

Суд в своїй ухвалі від 20 лютого 2024 року вказав, що державним виконавцем не здійснено будь-яких дій, спрямованих на перевірку можливості сплати боргу боржником.

З вказаного приводу слід зазначити, що державним виконавцем повернуто виконавчий документ на підставі пункту 7 частини 4 статті 4 Закону, який передбачає повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, тому будь-які виконавчі дії, спрямовані на перевірку можливості сплати боргу не могли бути вчинені.

На день слухання справи відзиву на апеляційну скаргу від інших учасників справи не надходило.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи апеляційним судом повідомлені належним чином, у зв`язку з чим відповідно до приписів частини 2 статті 372 ЦПК України, апеляційний суд розглянув справу без участі учасників справи.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 грудня 2020 року у справі № 484/3805/20 провадження № 2/484/1559/20 було затверджено мирову угоду від 09 грудня 2020 року, укладену між Вінницьким національним медичним університетом ім. М.І. Пирогова в особі ректора Морозова Василя Максимовича та ОСОБА_1 на таких умовах:

1. ОСОБА_1 повністю визнає позовні вимоги Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова.

2. ОСОБА_1 зобов`язується сплатити на користь Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова борг за навчання в сумі 15 895 (п`ятнадцять тисяч вісімсот дев`яносто п`ять) грн. 81 коп. у строк до 01 січня 2022 року.

3. ОСОБА_1 повністю відшкодовує Вінницькому національному медичному університету ім. М.І. Пирогова витрати з судового збору в сумі 2102 (дві тисячі сто дві) грн., сплачені за подання позовної заяви, у строк до 01 квітня 2021 року.

4. ОСОБА_1 та Вінницький національний медичний університет ім. М.І. Пирогова повідомляють суд про те, що ні в процесі укладення цієї мирової угоди, ні в процесі її виконання не будуть порушенні їхні права та інтереси.

5.Зміст вимог на наслідки статей 206-208 ЦПК України ОСОБА_1 та Вінницькому національному медичному університету ім. М.І. Пирогова відомі та зрозумілі.

6. ОСОБА_1 та Вінницький національний медичний університет ім. М.І. Пирогова вважають повністю врегульованим спір у справі № 484/3805/20 та будь-яких претензій та/або інших вимог фінансового та/або майнового характеру сторони одна до одної не мають.

Провадження у справі закрито.

Зазначено відомості про сторін: Позивач Вінницький національний медичний університет ім. М.І. Пирогова, адреса: 21018, м. Вінниця, вул. Пирогова, 56; . Відповідачка ОСОБА_1 , вказана адреса та ідентифікаційний код.

21 грудня 2023 року Вінницький національний медичний університет ім. М.І. Пирогова звернувся із заявою до Першого відділу ДВС у Первомайському районі Миколаївської області про примусове виконання ухвали Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 грудня 2020 року, в зв`язку з невиконанням боржником, в обумовлений строк мирової угоди.

25 грудня 2023 року старшим державним виконавцем Жоровим М.В. було винесено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, на підставі пункту 7 частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження». В повідомленні зазначено, що пред`явлений до виконання виконавчий документ - ухвала від 14 грудня 2020 року не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень.

Відповідно до частини першої статті 207 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

За своєю правовою природою мирова угода - це договір, який укладається сторонами з метою припинення спору, на умовах погоджених сторонами та є завершенням судового провадження, свідчить про врегулювання судового спору між сторонами.

Відповідно до статті 208 ЦПК України виконання мирової угоди здійснюється особами, які її уклали, в порядку і в строки, передбачені цією угодою. Ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим Законом України «Про виконавче провадження». У разі невиконання затвердженої судом мирової угоди ухвала суду про затвердження мирової угоди може бути подана для її примусового виконання в порядку, передбаченому законодавством для виконання судових рішень.

Отже, ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом, і як виконавчий документ повинна містити у своїй резолютивній частині не лише вказівку про затвердження мирової угоди, а й інші передбачені законодавством ознаки та відомості, зокрема, щодо умов, розміру і строків виконання зобов`язань сторін тощо. За недодержання відповідних вимог ухвала про затвердження мирової угоди не може вважатися виконавчим документом, що підлягає виконанню державною виконавчою службою.

У випадках невиконання зобов`язаною стороною умов мирової угоди, укладеної в процесі виконання судового рішення і затвердженої судом, заінтересована сторона може звернутися до державного виконавця із заявою про примусове виконання ухвали, якою затверджено цю угоду.

Аналіз наведених положень процесуального законодавства свідчить про те, що мирова угода у позовному провадженні - це письмова домовленість між сторонами спору про його вирішення, яка укладається в добровільному порядку з метою припинити спір, на погоджених сторонами умовах. Тобто, відмовившись від судового захисту, сторони припиняють наявний правовий конфлікт самостійним (без державного примусу) врегулюванням розбіжностей на погоджених умовах. Спір може бути врегульовано укладенням мирової угоди на будь-якій стадії цивільного процесу.

На відміну від звичайного договору мирова угода в позовному провадженні укладається у процесі розгляду справи в суді у формі та на умовах, передбачених процесуальним законодавством; підлягає затвердженню судом; припиняє процесуально-правові відносини сторін; якщо мирова угода не виконується добровільно, вона виконується в порядку, встановленому для виконання судового рішення. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/661/20 та постановах Верховного Суду від 21 березня 2023 року у справі № 914/3014/20, від 12 травня 2021 року у справі № 910/11213/20.

Суд першої інстанції установив, що ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 грудня 2020 року у справі № 484/3805/20 було затверджено мирову угоду від 09 грудня 2020 року, укладену між Вінницьким національним медичним університетом ім. М.І. Пирогова в особі ректора Морозова Василя Максимовича та ОСОБА_1 , провадження у справі закрито.

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що мирова угода підпадає під ознаки зобов`язання у цивільно-правовому розумінні з усіма наслідками, що з цього випливають.

За такого у разі ухилення однією із сторін від виконання мирової угоди після закінчення строку (настання терміну) виконання нею своїх обов`язків за цією угодою, якщо ухвала суду про затвердження мирової угоди відповідає вимогам Закону України "Про виконавче провадження", то вона є виконавчим документом і підлягає виконанню державною виконавчою службою. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 916/1932/20, від 05 серпня 2021 року у справі № 911/1070/20.

Отже, у разі невиконання зобов`язаною стороною умов мирової угоди, укладеної в процесі виконання судового рішення і затвердженої судом, заінтересована сторона може звернутися до державного виконавця на підставі статті 19 Закону України "Про виконавче провадження" із заявою про примусове виконання ухвали, якою затверджено цю угоду.

Суд першої інстанції встановив, що 21 грудня 2023 року Вінницький національний медичний університет ім. М.І. Пирогова звернувся із заявою до Першого відділу ДВС у Первомайському районі Миколаївської області про примусове виконання ухвали Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 грудня 2020 року, якою затверджено мирову угоду у зв`язку з невиконанням боржником, в обумовлений строк своїх зобов`язань.

Однак 25 грудня 2023 року старшим державним виконавцем Жоровим М.В. було винесено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, на підставі пункту 7 частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки мирова угода не передбачає застосування заходів примусового виконання рішення.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Частиною 2 статті 451 ЦПК України визначено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Стягувач, користуючись правом, передбаченим ЦПК України, звернувся до суду першої інстанції зі скаргою, в якій просив: визнати протиправним та скасувати повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 25 грудня 2023 року, яке було винесене старшим державним виконавцем Першого відділу ДВС у Первомайському районі Миколаївської області Жоровим М.В.

За результатами розгляду зазначеної скарги суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для її задоволення.

Апеляційний суд погоджується із правильним висновком суду першої інстанції та зазначає таке.

Однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення (пункт 9 частини 1 статті 129 Конституції України). Аналогічне положення міститься в частин 1 статті 18 ЦПК України.

Положеннями статті 129 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються Законом України "Про виконавче провадження".

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 2 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

За змістом статті 3 Закону України "Про виконавче провадження" відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі, зокрема, таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.

У статті 4 Закону України "Про виконавче провадження" наведено вимоги до виконавчого документа та передбачено, що у виконавчому документі зазначаються: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; 4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); 5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; 6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); 7) строк пред`явлення рішення до виконання.

У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв`язку та адреси електронної пошти.

Як наголосив Європейський суд з прав людини у рішенні "Горнсбі проти Греції", відповідно до усталеного прецедентного права пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було би ілюзорним, якби правова система договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло би породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Таким чином, для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 910/7310/20.

У справі "Глоба проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності. Суд також зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia, захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці.

Таким чином, установлена обов`язковість судового рішення, яке набрало законної сили, не дозволяє ставити його виконання в залежність від волі боржника або будь-яких інших осіб, зокрема виконавця, на вчинення чи невчинення дій щодо його виконання, оскільки це би нівелювало значення самого права звернення до суду як засобу захисту та забезпечення реального відновлення порушених прав та інтересів.

При цьому апеляційний суд зауважує, що на стадії відкриття виконавчого провадження виконавець повинен пересвідчитися, зокрема, чи відповідає виконавчий документ і заява про його виконання вимогам Закону України "Про виконавче провадження", чи надано усі документи, відтак, якщо немає підстав для повернення виконавчого документа або відмови у відкритті виконавчого документа, відкриває виконавче провадження.

Суд першої інстанції, розглядаючи скаргу, встановив, що ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом відповідно до положень Закону України "Про виконавче провадження", та як виконавчий документ містить у своїй резолютивній частині не лише вказівку про затвердження мирової угоди, а й інші передбачені цим Законом ознаки, зокрема, щодо умов, розміру і строків виконання зобов`язань сторін тощо, а також містить всі інші відомості, необхідні для виконання.

Зокрема, суд першої інстанції дійшов висновку, що ухвала Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 грудня 2020 року у справі № 484/3805/20 про затвердження мирової угоди містить резолютивну частину, що складається з тексту мирової угоди, де зазначається сума боргу, сума компенсації судового збору, дата повернення основного боргу та судового збору та вимоги, передбачені статтею 4 Закону України "Про виконавче провадження".

За таких обставин суд першої інстанції, установивши відсутність законодавчо встановлених підстав для повернення виконавчого документа, передбачених Законом України "Про виконавче провадження", дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення скарги Вінницький національний медичний університету ім. М.І. Пирогова.

Доводи апеляційної скарги наведеного не спростовують, а скаржник, звертаючись із апеляційною скаргою, не довів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права як необхідної передумови для скасування оскаржуваного судового рішення.

Аргументи скарги про зазначення стягувачем іншої суми при зверненні до Першого відділу ДВС у Первомайському районі Миколаївської області, що міститься в мировій угоді не заслуговують на увагу, оскільки державний виконавець відкриває провадження за наданим виконавчим документом, а вже під час виконання судового рішення уточнює суму боргу, яка добровільно не повернута боржником.

З огляду на наведене апеляційну скаргу Першого відділу ДВС у Первомайському районі Миколаївської області належить залишити без задоволення, а оскаржуване судові рішення - без змін.

З урахуванням результатів розгляду апеляційної скарги, підстави для розподілу судових витрат, відсутні.

Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Першого відділу державної виконавчої служби у Первомайському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) залишити без задоволення.

Ухвалу Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 17 квітня 2024 року.