Провадження № 22-ц/801/809/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко В. М.
Доповідач:Рибчинський В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2024 рокуСправа № 127/30790/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати

у цивільних справах:

судді-доповідача Рибчинського В.П.,

суддів Голоти Л.О., Копаничук С.Г.,

за участі секретаря судового засідання Луцишина О.П., представника відповідача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 лютого 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вінницяагропроектбуд» про визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 , через свого представника ОСОБА_3 , звернувся до суду з позовом до ТОВ «Вінницяагропроектбуд» про визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги мотивував тим, що 23.12.2016 року позивач був призначений на посаду заступника директора ТОВ «Вінницяагропроектбуд».

Наказом № 8 від 12.09.2023 року ОСОБА_2 було звільнено із займаної посади на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку із прогулом без поважних причин.

Вважаючи своє звільнення незаконним, та таким, що не відповідає вимогам законодавства, позивач зазначив, що у телефонній розмові 12.09.2023 року він повідомив директора ТОВ Вінницяагропроектбуд ОСОБА_4 про те, що ним ініційоване досудове розслідовання за фактами розкрадання посадовими особами ТОВ Вінницяагропроектбуд сільгосппродукції.

05.09.2023 року позивач отримав вимогу від адміністрації ТОВ Вінницяагропроектбуд про необхідність надання усних та письмових пояснень щодо причин відсутності на роботі. Однак, зі змісту цієї вимоги неможливо встановити крайній строк надання таких пояснень.

У подальшому 14.09.2023 року позивач отримав лист від адміністрації ТОВ «Вінницяагропроектбуд із завіреною копією наказу № 8 від 12.09.2023 року про звільнення за прогул без поважних причин. У наказі відсутня відмітка про знайомлення позивача з наказом, та про отримання ним трудової книжки. Крім того, наказ № 8 від 12.09.2023 року Про звільнення за прогул був винесений без отримання пояснення від заступника директора ОСОБА_2 , що є суттєвим при винесенні дисциплінарного стягнення.

Позивач також вказав, що із ним не проведено повного розрахунку заборгованості по заробітній платі та не виплачена компенсація за невикористану відпустку.

За таких обставин, просив визнати незаконним та скасувати наказ №8 від 12.09.2023 «Про звільнення за прогул», поновити ОСОБА_2 на роботі в ТОВ «Вінницяагропроектбуд» з дати звільнення на посаді заступника директора, а також стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу та понесені судові витрати.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 лютого 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив оскаржуване рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд першої інстанції не дослідив жодних доказів на предмет закріпленого за позивачем робочого місця та його місцезнаходження, перелік його посадових обов`язків, можливість виконувати посадові обов`язки дистанційно.

Представник позивача зазначає, що меж робочого місця у позивача не було встановлено.

Скаржник переконаний, що факт порушення трудової дисципліни в діях ОСОБА_2 відсутній, оскільки не може бути поставлено в провину працівникові відсутність на робочому місці, місцезнаходження якого не було повідомлене, що також зазначено у постанові Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі № 489/1609/17.

Крім того, скаржник вказує, що ОСОБА_2 був закритий доступ на територію підприємства, та навіть при цьому, він продовжував працювати.

До того ж, зазначає, що ТОВ «Вінницяагропроектбуд» не було встановлено причин відсутності на роботі ОСОБА_2 та не отримано від нього письмового пояснення.

Разом з тим, на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В обґрунтування своїх заперечень представник відповідача зазначає, що наведені в апеляційній скарзі доводи позивача фактично зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції.

Також у поданому відзиві відповідач просить стягнути із позивача судові витрати, які відповідач поніс у суді апеляційної інстанції, в розмірі 20 000 грн.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Згідно з ч. 1-3,5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованими. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 23.12.2016 року прийнятий на посаду заступника директора у ТОВ «Вінницяагропроектбуд» на підставі наказу 23.12.2016 року №20, що підтверджується записом з трудової книжки А НОМЕР_1 .

29.08.2023 року, 30.08.2023 року та 31.08.2023 року 2023 року о 16:45 годині працівниками ТОВ «Вінницяагропроектбуд» ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 складені акти про те, що заступник директора ТОВ «Вінницяагропроектбуд» ОСОБА_2 був відсутній по місцю роботи з 08:00 по 16:45 год. за адресою: АДРЕСА_1 , на момент складення відповідних актів причина неявки на роботу невідома.

31.08.2023 року заступником директора ТОВ «Вінницяагропроектбуд» Грицуном Олександром подана доповідна записка директору товариства та повідомлено, що заступник директора ОСОБА_2 з 29.08.2023 року по 31.08.2023 року не виходив на роботу по місцю роботи за адресою: АДРЕСА_1 , про що складено відповідні акти. Впродовж всього часу відсутності на роботі заступник директора ОСОБА_2 будь-яких пояснень щодо причин своєї відсутності не надав. Виробничих завдань поза межами робочого місця йому не доручалося та запропоновано звернутися до ОСОБА_2 з письмовою вимогою про надання письмових пояснень щодо причин його відсутності на роботі з 29.08.2023 року по 31.08.2023 року та надання відповідних документів, які засвідчують причини відсутності.

01.09.2023 року ТОВ «Вінницяагропроектбуд» було направлено вимогу ОСОБА_2 про необхідність письмового пояснення причин відсутності на роботі, у зв`язку із тривалою відсутністю на робочому місці у ТОВ «Вінницяагропроектбуд» за адресою: АДРЕСА_1 , з 29 серпня 2023 року та/або невідкладно прибути до керівника товариства для надання усних та письмових пояснень щодо причин відсутності, а також надати документи на підтвердження поважності причин відсутності на роботі з 29 серпня 2023 року.

Наказом від 12 вересня 2023 року №8 заступника директора ОСОБА_2 звільнено з 12.09.2023 року у зв`язку із прогулом без поважних причин, на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, з проведенням остаточного розрахунку, враховуючи, що останнім робочим днем є 28.08.2023 року. Копія даного наказу надіслана ОСОБА_2 листом від 12 вересня 2023 року №20

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що звільнення позивача з роботи на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства, а тому відсутні підстави для визнання незаконним та скасування наказу ТОВ «Вінницяагропроектбуд» від 12 вересня 2023 року № 8.

Враховуючи, що судом відмовлено у задоволенні основної позовної вимоги, похідні вимоги теж залишились без задоволення.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, які виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до вимог статті 21 КЗпП України працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену трудовим договором, який є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно вимог статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Відповідно до вимог статті 147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) працівника.

Згідно з вимогами статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівників від роботи у зв`язку з тимчасовою працездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Відповідно до вимог статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Статтею 233 КЗпП України передбачена можливість працівника звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, у справах про звільнення-в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що при розгляді справ про накладення дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилося порушення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи враховані обставини, за яких вчинено проступок тощо.

У постанові Верховного Суду від 16 січня 2023 року у справі № 568/487/22 (провадження № 61-11728св22) викладено наступні правові висновки.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Прогул це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня.

Для встановлення допущення працівником прогулу необхідним є фіксування самого факту відсутності працівника на роботі та з`ясування поважності причини такої відсутності. Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.

Після фіксації факту відсутності працівника на роботі потрібно з`ясувати, чим така відсутність була викликана.

Для з`ясування причини відсутності працівника на роботі роботодавець на свій розсуд може: 1) зателефонувати працівнику або членам його родини; 2) написати працівнику в доступні месенджери; 3) надіслати листа на особисту електронну скриньку; 4) відвідати працівника за місцем реєстрації або місцем фактичного проживання; 5) надіслати лист з повідомленням про вручення з пропозицією надати пояснення щодо своєї відсутності.

Законодавство не містить вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі, тому в кожному випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі дається, виходячи з конкретних обставин. Вочевидь, поважними причинами мають бути об`єктивні обставини, які безумовно перешкоджали працівнику з`явитися на роботу і не могли бути ним усунуті.

Матеріалами справи встановлено, що з 29 серпня по 31 серпня 2023 року ОСОБА_2 був відсутній по місцю роботи за адресою: АДРЕСА_1 , про що складено відповідні акти.

01 вересня 2023 року ТОВ «Вінницяагропроектбуд» надіслало ОСОБА_2 вимогу про необхідність письмового пояснення причин відсутності на роботі, у зв`язку із тривалою відсутністю на робочому місці у ТОВ «Вінницяагропроектбуд» за адресою: Вінницька область, м. Немирів, вул. Горького, 26-А, з 29 серпня 2023 року та/або невідкладно прибути до керівника товариства для надання усних та письмових пояснень щодо причин відсутності, а також надати документи на підтвердження поважності причин відсутності на роботі з 29 серпня 2023 року.

Таким чином, відповідач як роботодавець вживав заходів, направлених на отримання від позивача пояснень про причини відсутності на робочому місці.

ОСОБА_2 не оспорює факт своєї відсутності на роботі з 29 серпня по 31 серпня 2023 року, натомість стверджує, що суд першої інстанції не дослідив жодних доказів, що закріплюють за позивачем робоче місце.

Між тим, колегія суддів зауважує, що на посаду заступника директора ОСОБА_2 був призначений 2016 року, починаючи з дати призначення та по дату звільнення ОСОБА_2 працював на вказаній посаді у ТОВ «Вінницяагропроектбуд» за адресою: Вінницька область, м. Немирів, вул. Горького, 26-А, відтак, враховуючи наведене, доводи скаржника, що його місце роботи не було визначене, на увагу не заслуговують.

Разом з тим, ОСОБА_2 зазначає, що його не допускали до робочого місця за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки ворота підприємства були закриті на замок, тим самим визнаючи, що його робоче місце знаходиться саме за вказаною адресою.

До того ж, ОСОБА_2 не надає будь-яких доказів про те, що ним вживались заходи, щоб потрапити до свого місця роботи, як то виклик працівників правоохоронних органів з метою зафіксувати факт недопущення на територію підприємства.

Колегія суддів не бере до уваги посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі № 489/1609/17 (провадження № 61-37729св18), оскільки фактичні обставини у цій справі є відмінними від обставин, установлених у справі, що переглядається.

У зазначеній справі установлено незаконність переведення працівника у інший населений пункт за відсутності його згоди. Суд виходив з того, що не може бути поставлено в провину працівнику відсутність на робочому місці, місцезнаходження якого не було повідомлено.

У справі, яка переглядається, не міститься відомостей або доказів, що відбулися зміни істотних умов праці та фактично зміни місця роботи ОСОБА_2 .

За таких обставин, позивачем не доведено поважності причин відсутності на робочому місці з 29 серпня по 31 серпня 2023 року, що й було підставою для його звільнення відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України.

У наказі про звільнення позивача зазначена правильна підстава звільнення, з якою роботодавець пов`язував таке звільнення.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що роботодавець, звільнивши позивача у зв`язку із прогулом відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, діяв у межах та у відповідності до норм чинного трудового законодавства України, і позивач не довів порушення відповідачем вимог законодавства під час його звільнення.

Інші доводи апеляційної скарги позивача були предметом дослідження суду першої інстанції і додаткового правового обґрунтування не потребують.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Що стосується вимоги відповідача, викладеної у відзиві на апеляційну скаргу, стягнути із позивача судові витрати на правничу допомогу, які відповідач поніс у суді апеляційної інстанції, в розмірі 20 000 грн, апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 3 ст. 133 ЦПК України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно із ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до п. 1 та п. 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною 8 ст.141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 02.07.2020 в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 30.09.2020 у справі № 201/14495/16-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу представником відповідача надано договір про надання правової допомоги від 22.12.2023, рахунок на оплату № 11 від 19.03.2024.

Згідно з рахунком на оплату № 11 від 19.03.2024 на виконання договору виконано послуги: надання правничої допомоги в апеляційній інстанції по справі 127/30790/23 в сумі 20 000 грн.

Надаючи оцінку викладеним вище обставинам, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, ціну позову, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо - є неспівмірним.

Так, вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 грн, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про те, що, в даному випадку, надані послуги в суді апеляційної інстанції не потребують складних правових досліджень, при цьому враховуючи, що відзив на апеляційну скаргу є ідентичним до відзиву на позовну заяву.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає за необхідне зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які необхідно стягнути із ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вінницяагропроектбуд», до 8 000 грн.

Визначений апеляційним судом розмір витрат на правничу допомогу відповідає загальним засадам справедливості, розумності та співмірності із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 лютого 2024 року залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вінницяагропроектбуд» понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 8 000 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 17 квітня 2024 року.

Суддя-доповідач: В.П. Рибчинський

Судді: Л.О. Голота

С.Г. Копаничук