КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач - Кулікова С.В.
№ 22-ц/824/6960/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 369/4027/23

10 квітня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Музичко С.Г.

- Болотова Є.В.

при секретарі - Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційноюскаргою представника ОСОБА_1 адвоката Козира Сергія Володимировича на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 грудня 2023 року, ухваленого під головуванням судді Пінкевич Н.С., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів та моральної шкоди,-

в с т а н о в и в:

У березні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів та моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що 11 вересня 2021 року між ним як покупцем та відповідачем як продавцем через довірену особу було укладено Попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири, засвідчений нотаріусом Квінікадзе О. Б. та зареєстровано в реєстрі під номером 1557, нотаріальний бланк НРН099868.

Згідно пункту 1 Попереднього договору, продавець у строк до 30 березня 2022 року зобов`язувався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 29,5 кв.м. в багатоквартирному житловому будинку, збудованому на земельній ділянці площею 0,1009 га, кадастровий номер якої - :03:006:0021, що знаходиться в АДРЕСА_2 .

Згідно пункту 4 Попереднього договору, на підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв передоплату у вигляді авансу в розмірі 473 906 гривень (еквівалентно 17696 доларів США).

Згідно пункту 5 Попереднього договору, сторони домовилися, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений Попереднім договором, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму авансу в розмірі 473 906 гривень протягом одного місяця.

Всупереч умовам Попереднього договору, продавець не передав у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу вказану квартиру як до 30 березня 2022 року, так і станом на день подання позову. Більш того, багатоквартирний житловий будинок, в якій має знаходитися вказана квартира, не побудований та не введений в експлуатацію досі.

Крім того, всупереч умовам Попереднього договору продавцем не повернуто покупцю одержану від нього суму авансу як протягом одного місяця, так і станом на день подання цієї заяви. При цьому, розшукати продавця для вручення вимоги про повернення авансу не вдається можливим, оскільки остання за місцем реєстрації не перебуває, на зв`язок не виходить, працівники офісу продажів відповідного житлового комплексу його контактів не надають.

Укладаючи попередній договір він мав на меті отримати у власність нову квартиру для власного проживання. Через такі неправомірні дії відповідача, він вимушений витрачати час та кошти для нормалізації життя. Розмір моральної шкоди оцінює в 10 000 грн.

Посилаючись на наведене, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 авансовий платіж за попереднім договором в розмірі 473 906 грн.; 3% річних за боргом, які обчислюються з дня його виникнення до дня прийняття рішення у справі, які станом на день подання позову складають 14 217,18 грн.; інфляційні витрати за боргом, які обчислюються з дня його виникнення до дня прийняття рішення у справі, які станом на день подання позову складають 98 098,54 грн.; моральну шкоду у розмірі 10000 грн.; судові витрати у розмірі 14 499,02 грн.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 липня 2023 року провадження у частині вимог про стягнення моральної шкоди закрито, у зв'язку із поданням заяви представником позивача про відмову від таких позовних вимог.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 грудня 2023 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений аванс в розмірі 473 906 грн., 3% річних в розмірі 23 020,15 грн. та інфляційні втрати в розмірі 90 725,69.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі6499,02 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 8 000 гривень.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Козир С.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким стягнути з відповідача на користь позивача сплачений аванс у розмірі 473 906 грн. за попереднім договором від 11 вересня 2021 року, у задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційну скаргу обгрунтовував тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначав, що рішення суду не містить обгрунтувань щодо стягнення судового збору у розмірі 6 499,02 грн., тоді як позивачем сплачено судовий збір за подання позову у розмірі 5 962,22 грн. та щодо стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 8 000 грн., враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження понесених витрат.

Вказував, що стягуючи з відповідача 3% річних та інфляційні втрати починаючи з 01 травня 2022 року, суд не надав оцінки позиції відповідача щодо строку виконання грошового зобов'язання та відповідно визначення моменту прострочення грошового зобов'язання, тоді як саме наявність прострочення грошового зобов'язання є підставою для застосування особливої міри відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Посилався на те, що позивач не звертався до відповідача з вимогою про повернення грошових коштів сплачених відповідачу, а відтак обов'язок повернути грошові кошти сплачені позивачем відповідно до п. 4 Попереднього договору на дату подання позовної заяви у відповідача не настав, бо позивачем не пред'явлена відповідна вимога відповідачу, передбачена ч. 2 ст. 530 ЦК України, а відповідна і відсутня була підстава для звернення до суду за захистом свого права, яке фактично не було порушене, та відповідно і відсутня умова для настання відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України, а саме факт прострочення грошового зобов'язання.

Представник ОСОБА_2 адвокат Андрєєв М.А. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, посилаючись на те, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги є безпідставними. Зазначав, що посилання апелянта на те, що позивачем та відповідачем не було узгоджено строк для повернення позивачу сплаченого авансу після невиконання умов попереднього договору спростовуються матеріалами справи, а саме - змістом безпосередньо попереднього договору.

Вказував на те, що пунктом 5 попереднього договору визначено, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього всю суму авансового платежу протягом одного місяця, при цьому вказаний пункт не містить обов`язку покупця направляти продавцю вимогу про повернення коштів.

Відповідно до п. 1 попереднього договору продавець (відповідач) у строк до 30 березня 2022 року зобов`язувався передати у власність покупцеві (позивачеві) з укладенням договорів купівлі-продажу квартиру, а відповідно до п. 5 попереднього договору сторони домовилися про повернення продавцем покупцеві авансу протягом одного місяця, у випадку відмови (ухилення) продавця від укладення таких договорів. Таким чином, прострочення виконання зобов`язання розпочалось з 01 травня 2022 року. Враховуючи те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовими та містять зобов`язальний характер, суд дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та 3% річних з моменту прострочення зобов`язання по дату ухвалення судового рішення у справі.

Стягнення з відповідача коштів, з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних відновило порушене право позивача на отримання коштів фактично у тому ж розмірі, що і на момент укладення попереднього договору, враховуючи тривалість невиконання зобов`язань щодо передання майна, враховуючи, що попередній договір чітко встановив дату укладення основного договору, а також строк повернення авансу у випадку не укладення основного договору.

Зазначає, що у попередньому договорі (пункт 4) чітко вказано, що позивач «передав аванс», а залишок у розмірі 100 грн зобов`язаний «сплатити під час підписання основного договору», який укладений не був у зв`язку з тим, що апелянтом будинок не був побудований. Будь-яких інших вимог щодо отримання квитанції, платіжного доручення на підтвердження отримання коштів, попередній договір не містить. Позивач заявив позов саме про стягнення фактично сплачених коштів в розмірі 473 906 грн та відсотків, нарахованих на цю суму. Доказів того, що станом на 30.03.2022 року була можливість у відповідача укласти основний договір, а позивач ухилявся від цього, матеріали справи не містять.

При цьому, відсутність вини відповідача у не укладенні договору купівлі-продажу правового значення не має та не може бути підставою для звільнення відповідача від обов`язку повернути сплачений за попереднім договором аванс, оскільки чинним законодавством не передбачено залишення авансу або його частини у сторони попереднього договору у випадку не укладення основного.

Представник ОСОБА_2 та адвокат Андрєєв М.А. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на те, що суд дійшов обгрунтованих висновків про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

ОСОБА_2 та його представник Андрєєв М.А. в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи представник був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, тому колегія суддів вважала можливим провести розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В. пояснення відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 11 вересня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири.

Попередній договір засвідчено нотаріусом Квінікадзе О. Б. та зареєстровано в реєстрі під номером 1557, нотаріальний бланк НРН099868.

У пункті 1 Попереднього договору сторонами узгоджено, що відповідач у строк до 30 березня 2022 року зобов`язувався передати у власність Покупця з укладенням договору купівлі-продажу, а Покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 29,5 кв.м. в багатоквартирному житловому будинку, збудованому на земельній ділянці площею 0,1009 га, кадастровий номер якої - :03:006:0021, що знаходиться в АДРЕСА_2 .

З пункту 4 Попереднього договору вбачається, що на підтвердження намірів сторін позивач передав, а відповідач прийняв передоплату у вигляді авансу в розмірі 473 906 гривень. Залишок суми у розмірі 100 гривень позивач зобов`язується сплатити під час підписання основного договору.

Встановлено, що згідно пункту 5 Попереднього договору, Сторони домовилися, що у випадку відмови (ухилення) відповідача від продажу квартири у строк, передбачений Попереднім договором, він повинен повернути позивачу одержану від нього суму авансу протягом одного місяця.

До 30.03.2022 року продавець не передав у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу вказану квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 29,5 кв.м. в багатоквартирному житловому будинку, збудованому на земельній ділянці площею 0,1009 га, кадастровий номер якої - :03:006:0021, що знаходиться в АДРЕСА_2 .

Також, продавець не повернув покупцю одержану на підставі попереднього договору суму авансу в розмірі 473 906 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено належними та допустимими доказами невиконання відповідачем умов попереднього договору купівлі-продажу квартир, та відповідно, неповернення грошової суми. Також суд вважав законним та обґрунтованим наданий до суду розрахунок трьох процентів річних та інфляційних збитків, та їх слід прийняти до уваги, оскільки він відповідає вимогам закону, що регулюють відповідні правовідносини та не був спростований відповідачем. Крім того, суд вказав, що повернення коштів з урахуванням інфляційних втрат відновить порушене право позивача на отримання коштів фактично у тому ж розмірі, що і на момент укладення попереднього договору, враховуючи тривалість невиконання зобов`язань щодо передання майна, враховуючи, що попередній договір чітко встановив дату укладення основного договору.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 635 ЦК України встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.

Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладено протягом строку (у термін), встановлений попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, і одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.

В свою чергу, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №918/631/19 та постановах Верховного Суду, від 21.02.2018 у справі №910/12382/17, від 03.08.2022 у справі №910/6232/21 та від 14.02.2023 у справі №910/15531/21 відзначено, що аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору. Аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося.

Судом встановлено що, у визначений у попередньому договорі строк до 30.03.2022 року, основний договір купівлі-продажу квартири між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не було укладено.

Попередній договір автоматично припиняється у разі не укладення основного договору у встановлений у попередньому договорі строк, причому це не залежить від причин пропущення цього строку (вина, ухилення сторони чи сторін, тощо). Відповідна позиція щодо застосування ст. 635 ЦК України висловлена Верховним Судом у постанові від 21.04.2021 року у справі №607/15301/18.

Укладений між сторонами попередній договір має чітко встановлений строк, в який мав бути укладений основний договір купівлі продажу, а саме 30.03.2022 року. У вказаний строк основний договір купівлі-продажу квартири не укладено.

У пункті 5 попереднього договору сторони також домовились, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконно забудованою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливість ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану суму авансу у розмірі 473 906 грн на протязі одного місяця.

А відтак, оскільки основний договір не укладений у погоджений сторонами в попередньому договорі строк і попередній договір через це припинився, ціль та підстави для зберігання відповідачем сплачених позивачем коштів припинилися 31.03.2022 року (наступний день за днем в який мав бути укладений основний договір) та на протязі одного місяця (квітня 2022 року) продавець зобов`язаний був повернути покупцю одержану суму авансу у розмірі 473 906 грн, підстави для зберігання якого відпали.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення вимог позивача та стягнення з відповідача 473 906 грн., оскільки основний договір купівлі-продажу квартири в обумовлений сторонами строк укладений не був, тому передана ОСОБА_2 ОСОБА_1 грошова сума є авансом та підлягає поверненню позивачу.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12 та від 25 вересня 2013 року у справі № 6-82цс13, та у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 639/9339/16-ц (провадження № 61-513св18), від 01 вересня 2020 року у справі № 522/15584/17 (провадження № 61-18085св19), 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 (провадження № 61-22682св19), від 17 червня 2021 року у справі № 711/5065/15-ц (провадження № 61-18537св19), від 13 січня 2021 року у справі № 686/6823/14-ц (провадження № 61-6475св20) та інших.

У силу положення статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми.

У кредитора згідно з частиною другою статті 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення в оплаті основного боргу.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови).

У постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 918/631/19 (провадження № 12-42гс20) Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку, що аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 910/12382/17).

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Відповідно до встановлених судом обставин справи, за змістом статті 625 ЦК України, яка регулює відповідальність за порушення грошового зобов`язання, стягувана позивачем з відповідача сума інфляційних втрат та 3 % річних від несплаченої (неповернутої) суми авансу є відповідальністю сторони договору за допущене нею правопорушення.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

За змістом статей 509, 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Тобто правовідношення, в якому у відповідача виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти), є грошовим зобов`язанням, а тому відповідно на нього можуть нараховуватися інфляційні втрати та 3 % річних на підставі частини другої статті 625 цього Кодексу.

У відповідача виникло грошове зобов`язання перед позивачем щодо повернення суми авансу внаслідок невиконання умов попереднього договору щодо повернення авансу у випадку не укладення основного договору.

Слід зазначити, що стаття 625 розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги п`ятої ЦК України та визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Приписи розділу І книги п`ятої ЦК України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, у тому числі як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п`ятої ЦК України), так і на недоговірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги п`ятої цього Кодексу).

При цьому у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

З огляду на таку юридичну природу правовідносин сторін, як грошове зобов`язання, на нього поширюється дія положень частини другої статі 625 ЦК України.

Отже, у справі, яка переглядається, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача трьох процентів річних та інфляційних втрат на підставі приписів частини другої статті 625 ЦК України, а доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Встановлено, що період прострочення відповідачем виконання зобов`язання щодо повернення позивачу авансового платежу настав 01.05.2022 року.

З матеріалів позовної заяви вбачається, що позивач просив суд стягнути з відповідача три проценти річних та інфляційні втрати за період з 01.05.2022 року по день ухвалення рішення у справі.

Перевіривши розрахунок за допомогою програми «Ліга.Закон» щодо нарахування інфляційних втрат, колегією суддів встановлено, що сума інфляційних втрат за період з 01 травня 2022 року по 12 грудня 2023 року становить 90 725,69 грн, а сума 3% річних становить 23 020,15 грн.

Відтак, суд першої інстанції вірно визначив суми інфляційних втрат та 3%річних, що підлягають стягненню.

Порядок сплати та розміри ставок судового збору встановлено Законом України «Про судовий збір».

У преамбулі цього Закону зазначено, що він визначає правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору.

Відповідно до частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Під час подання позовної заяви до суду ОСОБА_2 сплатив судовий збір у розмірі 5 962,22 грн.

Крім того, позивач сплатив судовий збір за подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви у розмірі 536,80 грн., яка ухвалою суду від 27 березня 2023 року була задоволена

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги позивача в повному обсязі, стягнув з відповідача витрати по сплаті судового збору у розмірі 6 499,02 грн. (5 962,22 грн. + 536,80 грн. = 6 499,02 грн.).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача.

Оскільки позовні вимоги задоволено повністю, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 6 499,02 грн., а доводи апеляційної скарги не спростовують таких висновків суду.

Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження понесених витрат на правову допомогу, а відтак і необгрунтованість їх стягнення, колегія суддів зазначає наступне.

У позовні заяві представник позивача просив стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 8000 грн, які складаються із: 4500 грн. за складання позовної заяви та 3500 грн. за складання заяви про забезпечення позову.

На підтвердження понесення таких витрат, представник позивача надав суду першої інстанції: ордер на надання правничої (правової) допомоги, квитанцію про оплату послуг адвоката від 20.03.2023 року на суму 8 000 грн.; договір про надання правової допомоги № 190323-7 від 18 березня 2023 року.

Відтак, задовольнивши позовні вимоги в повному обсязі, врахувавши, щоматеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем послуг адвоката та понесення ним витрат в суді, а відповідачем не спростовано розмір заявлених стороною позивача витрат на правову допомогу, суд першої інстанції обгрунтовано стягнув, понесені позивачем витрати у розмірі 8 000 грн.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України , апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Козира Сергія Володимировича - залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 грудня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішеннязазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 15 квітня 2024 року.

Головуючий: Судді: