Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа №711/3036/24
Провадження №2-з/711/29/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2024 року Придніпровський районний суд м. Черкаси у складі

головуючий суддя Скляренко В.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подачі позовної заяви,

в с т а н о в и в:

15.04.2024р. представник ОСОБА_1 адвокат Шахов О.М., який діє на підставі ордеру серії СА №1082717 від 15.04.2024р., звернувся до суду з заявою, в якій просив вжити судом наступні заходи забезпечення позову: 1) заборонити приватному виконавцю виконавчого округу Черкаської області Матвійчук Ю.В. вживати будь-які дії щодо реалізації стоянкового судна (плавкафе), під реєстраційним №УРС-257 від 29.09.2014, назва судна «Стара Пристань», модель судна: Ad, 1979 року побудови; 2) зупинити приватному виконавцю виконавчого округу Черкаської області Матвійчук Ю.В. та іншим особам продаж арештованого майна, стоянкового судна (плавкафе), під реєстраційним №УРС-257 від 29.09.2014, назва судна «Стара Пристань», модель судна: Ad, 1979 року побудови.

В обґрунтування необхідності вжиття заходів забезпечення позову у заяві вказується, що ОСОБА_2 має невиконані грошові зобов`язання перед ОСОБА_1 на підставі укладеного між ними договору про спільну діяльність без створення юридичної особи від 02.09.2019р., які були предметом судового розгляду у справі №707/379/21 за позовом ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 про стягнення коштів. Для врегулювання та часткового погашення заборгованості під час розгляду судової справи №707/379/21 ОСОБА_1 уклав із ОСОБА_2 договір від 02.08.2021р. про часткове врегулювання зобов`язань, відповідно до якого ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу на суму 2 700 000грн частину свого майна, а саме: стоянкове плавкафе, судно «Стара Пристань», та обладнання для виробництва рибної продукції. З урахуванням часткового погашення заборгованості Черкаський районний суд Черкаської області ухвалив рішення від 09.08.2021р. у справі №707/379/21 та стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 залишок заборгованості за договором про спільну діяльність без створення юридичної особи від 02.09.2019р. в сумі 2 823 420 грн. та витрати з оплати судового збору в сумі 11 350 грн. З метою врегулювання питань виконання такого рішення суду між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір від 04.10.2021р. про відстрочку його виконання до 10.04.2024р. Станом на 10.04.2024р. ОСОБА_2 не виконав своїх зобов`язань перед ОСОБА_1 та не передав ОСОБА_1 стоянкове плавкафе судно «Стара Пристань».

Натомість на теперішній час ОСОБА_1 не має змоги зареєструвати своє право власності на стоянкове плавкафе, оскільки воно є об`єктом арешту на підставі постанови приватного виконавця Матвійчук Ю.В. від 15.12.2022р. у ВП №70436937 про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь АТ «Банк інвестицій та заощаджень» простроченої заборгованості за договором про споживчий кредит №РР/22/167 від 25.02.2020р. у розмірі 4 315 169,77 грн. Вважаючи, що право власності на спірне стоянкове плавкафе не належить ОСОБА_2 , оскільки було передано ОСОБА_1 і набуто ним на підставі договору про взаємне врегулювання боргу, то останній має намір звернутись до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на таке майно та зняття з нього арешту. Тож з метою гарантії захисту майнових прав ОСОБА_1 , як майбутнього позивача, він вважає за необхідне вжити відповідних заходів забезпечення позову.

Дослідивши матеріали заяви про забезпечення позову суд приходить до наступних висновків.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки, безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, у тому числі для запобігання потенційним труднощам щодо подальшого виконання такого рішення.

Системний аналіз положень ст.ст. 149, 150 ЦПК України свідчить, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників справи; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позову, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню через вжиття таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками справи.

У своїй заяві представник позивача просив застосувати два види забезпечення позову, які хоча і пов`язані між собою, але за своєю сутністю мають різне правове регулювання, зокрема: заборона приватному виконавцю вживати будь-які дії щодо реалізації майна (п. 2, 4 ч. 1 ст. 150 ЦПК України); зупинення продажу арештованого майна (п. 5 ч. 1 ст. 150 ЦПК України).

За змістом статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права та розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У пункті 5 частини першої статті 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 05.12.2022р. у справі №757/22558/20 виснував, що зупинення продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, є спеціальним способом забезпечення позову, який застосовується лише у справах за позовом про визнання права власності на це майно.

З урахуванням вищевикладеного можна дійти висновку, що положення ч. 2 ст. 149 ЦПК України, які передбачають можливість вжиття заходів забезпечення позову до пред`явлення позову, є загальною нормою, які регулюють порядок вжиття заходів забезпечення позову і застосовуються з урахуванням змісту спеціальних норм. В той же час правовий аналіз змісту ч. 1 ст. 150 ЦПК України свідчить, що законом поряд із загальними видами забезпечення позову передбачені і спеціальні, оскільки їх застосуванню мають передувати певні умови. Зокрема, пунктом 5 частини 1 статті 150 ЦПК України передбачено, що зупинення продажу арештованого майна застосовується у випадку, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Використання законодавцем саме такої синтаксичної конструкції, з точки зору телеологічного та порівняльного способів тлумачення положень процесуального законодавства з дотриманням засад розумності, свідчить, що застосуванню такого виду забезпечення позову, як зупинення продажу арештованого майна, має передувати факт пред`явлення позову про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

З урахуванням вищевикладеного, беручи до уваги, що на теперішній час заявником не пред`явлено до суду позову про визнання за ним права власності та зняття арешту зі спірного стоянкового плавкафе, то у суду відсутні правові підстави для застосування такого виду забезпечення позову, як зупинення продажу арештованого майна.

Стосовно вимог про заборону приватному виконавцю вживати будь-які дії щодо реалізації стоянкового плавкафе, то суд зауважує наступне.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії, а згідно з п. 4 ч. 1 ст. 150 ЦПК України - забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання.

Варто звернути увагу, що з урахуванням суті та змісту заходів забезпечення позову, інститут забезпечення позову спрямований насамперед проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Співмірність заходів забезпечення позову пов`язана з добросовісністю поведінки учасників цивільного судочинства, оскільки згідно ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах диспозитивності та змагальності, що передбачає самостійне обстоювання учасниками справи своїх прав та інтересів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За змістом ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Слід звернути увагу, що встановлення заборони приватному виконавцю вживати будь-яких дій щодо реалізації стоянкового плавкафе за своєю сутністю має абстрактний і неконкретизований характер, оскільки встановлює абсолютну заборону на здійснення будь-яких дій відносно арештованого майна.

В той же час, всупереч вищевикладених норм процесуального законодавства заявником у заяві про забезпечення позову не наведено достатніх обґрунтувань та не доведено належними доказами тих обставин, що невжиття такого виду заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, ефективний захист або поновлення оспорюваних прав та інтересів заявника, за захистом яких він має намір звернутись до суду.

У своїй заяві заявник не вказує яким чином здійснення приватним виконавцем підготовчих дій з метою забезпечення в майбутньому проведення реалізації спірного арештованого майна (збирання інформації про об`єкт; здійснення його оцінки тощо) перешкоджатиме заявнику в реалізації його прав та унеможливлюватиме ефективний захист законних прав та інтересів заявника в суді.

В цьому контексті суд звертає увагу, що з урахуванням обґрунтування заявником його вимог, метою застосування заходів забезпечення позову для заявника є необхідність зупинення процедури реалізації спірного стоянкового плавкафе. Натомість для таких заходів законом передбачені спеціальні умови, яких на теперішній час заявником не виконано (пред`явлення позову про визнання права власності на арештоване майно та зняття з нього арешту). У свою чергу вимога заявника про заборону приватному виконавцю вживати будь-які дії щодо реалізації спірного стоянкового плавкафе за своєю сутністю є факультативним заходом і не відповідає характеру та змісту спірних правовідносин, з точки зору доцільності та адекватності такого заходу.

Отже з урахуванням характеру та змісту спірних правовідносин, обставин, які зумовлюють намір заявника звернутись до суду з позовом про визнання права власності, встановлення в даному випадку абсолютної заборони приватному виконавцю вживати будь-які дії щодо реалізації стоянкового плавкафе, з точки зору принципу пропорційності, не відповідатиме критеріям ефективності та розумності.

За таких обставин суд приходить до висновку, що заявник не довів належними й допустимими доказами у визначений законом спосіб наявність необхідних передумов та доцільність вжиття визначених ним заходів забезпечення позову, а відтак вимоги заявника про вжиття заходів забезпечення позову не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.149, 150, 153 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

у х в а л и в:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до подачі позовної заяви відмовити.

Повний текст ухвали складений та підписаний 17 квітня 2024 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і може бути оскаржена до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 15 днів з дня її підписання.

Суддя: В.М. Скляренко