ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 188/1182/21

провадження № 61-8576св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - керівник Першотравенської окружної прокуратури, який діє

в інтересах держави в особі Петропавлівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області,

відповідач - ОСОБА_1 ,

треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Куземченко Андрій Сергійович, Державне підприємство «Сетам»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 травня 2023 року у складі колегії суддів: Лаченкової О. В., Городничої В. С., Петешенкової М. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2021 року керівник Першотравенської окружної прокуратури, який діє

в інтересах держави в особі Петропавлівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області, звернувся до суду

з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Куземченко А. С., Державне підприємство «Сетам» (далі - ДП «Сетам»), про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позов мотивований тим, що під час здійснення прокуратурою представницьких повноважень встановлено факт незаконного вибуття

з комунальної власності територіальної громади Петропавлівської селищної ради нежитлового приміщення - будинку культури на

АДРЕСА_1 .

Прокуратура просила витребувати від ОСОБА_1 нежитлове приміщення - будинок культури загальною площею 830,3 кв. м за адресою:

АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 238), а також земельну ділянку площею 0,142 га, яка розташована за адресою:

АДРЕСА_1 , кадастровий номер :04:003:0145 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 238).

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від

14 грудня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що витребування від особи, яка набула права власності на майно, що було реалізоване органами виконавчої служби в порядку, встановленому для виконання судових рішень, визначених Законом України «Про виконавче провадження», недопустиме згідно з нормами частини другої статті 388 ЦК України, адже переможець електронних торгів ОСОБА_1 є добросовісним набувачем арештованого нерухомого майна, оскільки на момент укладення правочину не існувало жодних застережень щодо цього майна.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 травня 2023 року апеляційну скаргу Дніпропетровської обласної прокуратури задоволено.

Рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від

14 грудня 2022 року скасовано й ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги задоволено.

Витребувано від ОСОБА_1 нежитлове приміщення - будинок культури загальною площею 830,3 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 238).

Витребувано від ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,142 га за адресою:

АДРЕСА_1 , кадастровий номер :04:003:0145 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 238).

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд виходив з того, що оскільки рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 12 листопада

2020 року у справі № 904/4223/19 визнано недійсним та скасовано рішення органу місцевого самоврядування від 13 жовтня 2016 року № 144-8/VII «Про продаж будівлі колишнього будинку культури на АДРЕСА_1 ОСОБА_2 », вказане свідчить про відсутність законної волі власника на відчуження спірного майна. Вчинені ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 правочини мають ознаки фіктивності, оскільки спрямовані на перехід права власності на нерухоме майно з метою його приховання від виконання

у майбутньому рішення Господарського суду Дніпропетровської області від

12 листопада 2020 рок у справі № 904/4223/19, що, у свою чергу, зумовило настання негативних наслідків для територіальної громади селища в особі Петропавлівської селищної ради. Оскільки спірне майно вибуло поза волею власника, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для його задоволення.

Додатковою постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 вересня

2023 року з ОСОБА_1 на користь Дніпропетровської обласної прокуратури стягнено витрати на сплату судового збору, сплаченого за подання позову,

у розмірі 3 000,00 грн та заяви про забезпечення позову в розмірі 1 135,00 грн.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

09 червня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Підлужний В. М. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 травня 2023 року та залишити в силі рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2022 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 придбав спірне майно на прилюдних торгах у порядку виконання судового рішення, а тому таке майно відповідно до частини другої статті 388 ЦК України не може бути витребувано

у добросовісного набувача. Заявник вказує на порушення апеляційним судом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини

і основоположних свобод.

Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення представник заявника зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, від 29 травня 2019 року

у справі № 367/2022/15-ц, від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17, від 21 вересня 2022 року

у справі № 908/976/19, постановах Верховного Суду від 05 квітня 2023 року

у справі № 202/841/18, від 13 квітня 2021 року у справі № 750/3763/21, від

10 жовтня 2019 року у справі № 592/7963/16-ц, від 23 грудня 2020 року

у справі № 639/7253/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Доводи інших учасників справи

04 серпня 2023 року Дніпропетровська обласна прокуратура подала до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 травня

2023 року - без змін.

Відзив мотивований тим, що рішенням у справі № 904/4223/19 досліджено обставини, що мають значення для розгляду цієї справи по суті, а саме: вибуття спірного нежитлового майна з володіння Петропавлівської селищної ради поза її волею на підставі недійсного правочину, вчиненого особою, що не мала права його вчиняти, тобто є встановленим факт первісного незаконного відчуження майна. ОСОБА_2 , знаючи про те, що спірне нерухоме майно

з 21 жовтня 2019 року є предметом спору у справі № 904/4223/19, відчужив його з метою унеможливлення виконання майбутнього рішення суду.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 29 червня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області.

Зупинено виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від

17 травня 2023 рокудо закінчення касаційного провадження.

23 жовтня 2023 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 12 січня 2024 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, наведені

у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 12 листопада

2020 року у справі № 904/4223/19 задоволено позов Павлоградської місцевої прокуратури в інтересах держави до Петропавлівської селищної ради та ФОП ОСОБА_2 . Визнано недійсним та скасовано рішення органу місцевого самоврядування від 13 жовтня 2016 року № 144-8/VII «Про продаж будівлі колишнього будинку культури на АДРЕСА_1 ОСОБА_2 »; визнано недійсним договір купівлі-продажу та зобов`язано ОСОБА_2 повернути Петропавлівській селищній раді будівлю будинку культури загальною площею 830,3 кв. м, розташовану на АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 238).

Рішення суду набрало законної сили 15 грудня 2020 року, і на його виконання 17 грудня 2020 року видано відповідні судові накази.

03 квітня 2020 року в період судового розгляду справи № 904/4223/19

ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу № 280 відчужив спірне нежитлове приміщення на користь ОСОБА_3 .

Відповідно до умов цього договору ОСОБА_2 передав у власність

ОСОБА_3 нежитлову будівлю - будинок культури загальною площею

830,3 кв. м та земельну ділянку площею 0,142 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :04:003:0145. Продаж зазначеного нерухомого майна вчинено за домовленістю сторін за ціною 200 000,00 грн.

Відповідно до пункту 7 зазначеного договору купівлі-продажу продавець стверджував, що відчужувані будівля та земельна ділянка особливих властивостей, які можуть бути небезпечні для життя та здоров?я людини, не мають. На момент укладання цього договору нерухоме майно не перебуває під арештом чи забороною; щодо нього не ведуться судові справи; будь-які інші спори тощо.

Рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від

06 листопада 2019 року у справі № 194/1897/19 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики, стягнено з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 суму боргу за договором позики від 01 червня 2019 року в розмірі 300 000,00 грн та судовий збір у розмірі 3 000,00 грн.

07 квітня 2020 року приватний виконавець відкрив виконавче провадження

№ НОМЕР_1 з виконання виконавчого листа № 194/1897/19 про стягнення

з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 боргу за договором позики

від 01 червня 2019 року в розмірі 300 000,00 грн.

21 квітня 2020 року ОСОБА_3 звернувся до приватного виконавця із письмовою заявою, в якій просив звернути стягнення на спірне нерухоме майно.

24 квітня 2020 року приватний виконавець спірне майно описав та заарештував.

Згідно з відомостями, що містяться на офіційному веб-сайті ДП «Сетам»,

в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 у центральній базі даних системи електронних торгів 06 травня 2020 року було розміщено лот

№ 420808 з продажу арештованого нерухомого майна, а саме: будинку культури загальною площею 830,3 кв. м та земельної ділянки, площею

0,142 га, кадастровий номер :04:003:0145, за адресою:

АДРЕСА_1 .

26 травня 2020 року вказане майно реалізоване на електронних торгах

ДП «Сетам», про що складено протокол проведення електронних торгів від

26 травня 2020 року № 481763, згідно з яким переможцем торгів визнано учасника № 2 ОСОБА_1 з найвищою ціновою пропозицією.

Відповідно до свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, реєстровий номер 228, бланк НОМ 338840, виданого приватним нотаріусом Петропавлівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Смоловою А. О., спірне майно 19 червня 2020 року придбане

ОСОБА_1 .

Наступного дня після проведення електронних торгів ОСОБА_6 звернувся із заявою про повернення виконавчого документа стягувачу без подальшого виконання за наявності у боржника ОСОБА_3 іншого нерухомого майна, на яке можливо звернути стягнення.

ОСОБА_3 був обізнаний, що рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2019 року у справі № 194/1897/19

з нього стягнено суму боргу за договором позики від 01 червня 2019 року

в розмірі 300 000,00 грн, адже визнав позовні вимоги у повному обсязі, про що прямо зазначено у вказаному рішенні суду, та маючи реальну можливість щодо часткового повернення вказаного боргу, здійснив придбання

у ОСОБА_2 спірного нерухомого майна за 200 000,00 грн.

Незважаючи на те що приватний виконавець вимоги стягувача задовольнив лише частково та за наявності у боржника іншого майна, на яке можливо звернути стягнення, ОСОБА_6 у день видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право власності на спірне нерухоме майно звернувся із заявою до приватного виконавця про повернення виконавчого документа від 11 грудня 2019 року

№ 194/1897/19 стягувачу без подальшого виконання.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону відповідає.

У статті 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так

і від характеру його порушення.

Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтею 1 якого передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Попередні положення, однак, ніяким чином не обмежують право держави запроваджувати такі закони, які на її думку необхідні для здійснення контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків або інших зборів чи штрафів.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить

у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними

і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба»,

а втручання - пропорційним легітимній меті.

Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності

є непорушним.

У статті 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. Згідно з частинами першою та другою цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується

і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 05 червня

2018 року у справі № 338/180/17-ц, від 11 вересня 2018 року у справі

№ 905/1926/16, провадження № 12-187гс18, від 30 січня 2019 року у справі

№ 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18, від 11 вересня 2019 року

у справі № 487/101/32/14-ц, провадження № 14-364цс19, від 16 червня

2020 року у справі № 145/2047/16-ц, провадження № 14-499цс19, від

15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17-ц, провадження № 14-317цс19.

Ефективним способом захисту права неволодіючого власника майна до володіючого, на його думку, невласника є звернення з віндикаційним позовом, тобто з позовом про витребування майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, провадження № 12-14звг19).

Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно.

Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи закон ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Аналогічні висновки Велика Палата Верховного Суду зробила в постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження

№ 12-35гс21), на яку заявник посилається в касаційній скарзі.

Право власника витребувати своє майно у всіх випадках і без будь-яких обмежень у разі володіння набувачем цим майном без правових підстав, тобто недобросовісним набувачем, передбачене статтею 387 ЦК України,

а право власника витребувати своє майно від добросовісного набувача передбачено у статті 388 ЦК України і є обмеженим.

У цій справі апеляційний суд встановив, що під час розгляду

в Господарському суді Дніпропетровської області справи № 904/4223/19, предметом якої було спірне нерухоме майно, ОСОБА_2 до ухвалення судового рішення у вказаній справі відчужив спірне майно ОСОБА_3 , на яке в подальшому за заявою останнього приватний виконавець в межах примусового виконання рішення у справі № 194/1897/19, де стягувачем

є ОСОБА_6 , наклав арешт та відчужив вказане майно на прилюдних торгах. Тобто ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_6 , вчиняючи дії, спрямовані на придбання, відчуження та здійснення державної реєстрації спірного нерухомого майна, не могли не усвідомлювати їх протиправність, їх дії не були направлені на добросовісне володіння майном, а мали на меті унеможливлення майбутнього виконання рішення господарського суду

у справі № 904/4223/19 (фіктивність правочину).

За таких обставин Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду про те, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння Петропавлівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області поза її волею унаслідок протиправних дій ОСОБА_2 , ОСОБА_3

і ОСОБА_6 .

Враховуючи, що відчуження спірного майна відбулося у період вирішення спору між Павлоградською місцевою прокуратурою Дніпропетровської області і ОСОБА_2 про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним договору купівлі-продажу та повернення нерухомого майна (справа № 904/4223/19), де предметом спору було спірне нежитлове приміщення, правильним є висновок апеляційного суду про те, що особи, до яких перейшло право власності на спірне нежитлове приміщення, не є добросовісними набувачами, і позивач має право на витребування майна.

Аргументи заявника про те, що спірне майно не може бути витребуване від добросовісного набувача, оскільки воно було продано у порядку, встановленому для виконання судових рішень, є безпідставними, тому що за обставин цієї справи спірне майно було відчужене під час розгляду справи

№ 904/4223/19 задля унеможливлення виконання майбутнього рішення господарського суду, тобто за фіктивним правочином, що свідчить про відсутність у ОСОБА_2 права на розпорядження спірним майном.

Аргументи заявника про неврахування висновків, зроблених у постановах Верховного Суду, наведених у касаційній скарзі, є безпідставними, оскільки висновки апеляційного суду у цій справі не суперечать таким висновкам.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника із висновком суду апеляційної інстанції щодо встановлених обставин справи та до необхідності переоцінки доказів та. При цьому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE,

№ 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено

з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови Дніпровського апеляційного суду від 17 травня

2023 року - без змін, оскільки підстав для її скасування немає.

З огляду на те що Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 травня 2023 рокузалишити без змін.

Поновити виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від

17 травня 2023 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
М. Ю. Тітов