Справа № 462/1840/23 Головуючий у 1 інстанції: Бориславський Ю.Л.
Провадження № 22-ц/811/2880/23 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2024 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Зеліско-Чемерис К.Р.,

з участю: представника позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики,

в с т а н о в и в:

У березні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним договір позики, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , шляхом складення розписки від 07.10.2021 року про отримання ОСОБА_4 від ОСОБА_3 у борг грошових коштів у сумі 25000 доларів США, які підлягають поверненню у строк до 31.12.2021 року.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 25.02.2023 року їй стало відомо про те, що між відповідачем ОСОБА_3 та її дочкою ОСОБА_4 07.10.2021 року укладено договір позики, оформлений розпискою.

Позивач вважає такий договір фіктивним, оскільки укладаючи договір позики від 07.10.2021 року, який реально сторонами було підписано після 27.01.2022 року, відповідачі діяли умисно з єдиною метою - визнання в подальшому фіктивними договорів дарування майна, укладених від імені ОСОБА_4 на користь позивача, метою вчиненого відповідачами правочину не була позика грошових коштів, оскільки фактично жодної передачі грошових коштів сторонами 07.10.2021 року не здійснювалось.

Зазначає, що власне, 27.01.2022 року ОСОБА_4 добровільно подарувала їй (позивачу ОСОБА_2 ) 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 та 1/2 частину земельної ділянки.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 11 липня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_2 , просить його скасувати з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог в повному обсязі.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги позивачка покликається на те, що укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частини першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Зазначає, що судом не взято до уваги її посилання на те, що у провадженні Пустомитівського районного суду Львівської області знаходиться справа №450/295/23 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Львівського районного нотаріального округу Львівської області Вібла І.Ю., про визнання недійсними договорів дарування, скасування рішення про державну реєстрацію права власності з одночасним припиненням права власності з підстав їх фіктивності, які, за позицією ОСОБА_3 , укладені з метою виведення майна з власності ОСОБА_4 для уникнення виконання останньою боргових зобов`язань.

Додає, що відповідно до пункту 15 договору дарування житлового будинку, укладений договір відповідає дійсним намірам сторін, не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається у відповідності з справжньою волею сторін. У пункті 12 договору дарування земельної ділянки зазначено, що вказана земельна ділянка вільна від будь-яких майнових прав і претензій третіх осіб, про яких на момент укладення договору дарувальник чи обдарований не могли знати.

Зазначає, що якби на момент укладення вказаних договорів у ОСОБА_4 дійсно існувала заборгованість перед ОСОБА_3 , то такі не були б укладені.

На переконання апелянта, ОСОБА_3 , маючи заборгованість перед фінансовою компанією, дивним чином мав можливість надати у борг 25000 доларів США ОСОБА_4 , замість того, щоб погасити власну заборгованість.

В судове засідання апеляційного суду інші учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи всі були належним чином повідомлені, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, а тому справу розглянуто апеляційним судом відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, у їхній відсутності.

Заслухавши пояснення сторони позивача в підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 07.10.2021 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір позики, шляхом складання та підписання розписки ОСОБА_4 .

Згідно змісту даної розписки від 07.10.2021 року, ОСОБА_4 одержала в борг від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 25000 доларів США та зобов`язалась такі повернути в повному обсязі своєчасно до 31.12.2021 року.

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (частини перша, друга статті 205 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, разом з тим після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження укладення якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Отже, саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника (частина друга статті 1047 ЦК України).

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак, у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг; за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14, який підтриманий у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року в справі №752/19567/14-ц.

Зі змісту розписки, яку сторони склали 07.10.2021 року на підтвердження укладення договору позики, слідує, що позичальник усвідомлює правову природу та юридичні наслідки вчинюваного між ним та кредитором правочину, беззаперечно підвереджує, що позичив у ОСОБА_3 25000 доларів США та зобов`язався повернути отримані ним кошти у встановлений строк - до 31.12.2021 року.

Факт написання тексту розписки та її підписання відповідачкою ОСОБА_4 , останньою не заперечувався.

Отже, судом обґрунтовано встановлено та не спростовано відповідачкою ОСОБА_4 , що наявність відповідних домовленостей за укладеною розпискою, виданою на підтвердження договірних відносин між нею та відповідачем ОСОБА_3 , підтверджує факт отримання грошових коштів ОСОБА_4 із зобов`язанням їх повернення позикодавцю у відповідний строк.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору, всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

За статтею 1051 ЦК України, позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставину стосовно передання, чи, навпаки, непередання грошових коштів або речей доводить та сторона, яка посилається на таку обставину. При встановленні судом факту неотримання позичальником від позикодавця грошей або речей, визначених родовими ознаками, договір позики вважається неукладеним. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України (частина перша статті 215 ЦК України).

За вимогами статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частин першої, другої статті 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому, необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу, є підставою для визнання такого договору недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

В даній справі встановлено, що позивач ОСОБА_2 не є стороною оспорюваного нею правочину. Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не мають статусу боржника по відношенню до позивача ОСОБА_2 , а є сторонами договору позики, який між ними не оспорюється.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16 жовтня 2020 року у справі №910/12787/17 зазначено таке: «Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є позивач, останній зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і, в залежності від встановленого, - вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Як неодноразово наголошував Верховний Суд, під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину потрібно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Отже, у справах про оспорювання договору за позовом особи, яка не є його стороною, спершу потрібно встановити, яким чином договір порушує (зачіпає) її права та законні інтереси.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору позики, позивач зазначала про наявність у провадженні Пустомитівського районного суду Львівської області цивільної справи №450/295/23 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів дарування, скасування рішення про державну реєстрацію права власності з одночасним припиненням права власності з підстав їх фіктивності, які на думку позивача, укладені з метою виведення майна з власності ОСОБА_4 для уникнення виконання останньою боргових зобов`язань.

Разом з тим, така обставина для визнання договору позики не може слугувати підставою для задоволення позову ОСОБА_2 , оскільки наявність між відповідачами договірних та зобов`язальних правовідносин не доводить неможливість існування між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 окремих кредитно-зобов`язальних правовідносин, заснованих на спірному договорі позики.

Судом не отримано відомостей на підставі належних доказів про невідповідність волевиявлення учасників правочину (відповідачів) їх внутрішній волі, про відсутність у відповідачів бажання настання реальних наслідків правочину.

Доводи позивача про відсутність у відповідача ОСОБА_3 майнової можливості позичити відповідну суму коштів, оскільки у нього існують боргові зобов`язання перед іншими кредиторами, колегією суддів також відхиляються з огляду на те, що стороною позивача не надано належних доказів про майновий стан відповідача на період укладення правочину.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 , доводи апеляційної скарги не вказують на допущення судом порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були підставою для скасування чи зміни рішення, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 05 квітня 2024 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич