Провадження №2/523/314/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

"26" березня 2024 р. м.Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси

у складі: головуючої - судді Кремер І.О.,

з участю секретаря судового засідання Орлова В.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 24 в м. Одеса цивільну справу № 523/19943/23 за позовом представника позивача ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів у зв`язку з невиконанням Договору про надання послуг,-

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів у зв`язку з невиконанням Договору про надання послуг. Обґрунтовуючи вимоги даного позову вказує на те, що 02.10.2021 року ОСОБА_2 уклав усну угоду про надання будівельних послуг з ОСОБА_3 , щодо утеплення фасаду квартири в багатоповерховому будинку, загальна вартість робіт склала 20000,00 грн. Так, 06.10.2021 року, відповідач отримав від позивача аванс, який було перераховано на банківську карту останнього.

В подальшому, 07.10.2021 року, відповідач зателефонував та повідомив, що коштів для закупівлі будівельних матеріалів не вистачило, у зв`язку з чим, просив, перерахувати ще 800,00 грн. на його банківську картку. Однак, 17.10.2021 року відповідач повідомив, що перебуває у м. Київ, та після повернення зможе виконати надані позивачу зобов`язання, щодо виконання будівельних робіт. Після чого зв`язок з відповідачем був втрачений і він не відповідав на телефонні дзвінки.

26.10.2021 року, відповідач зателефонував та повідомив, що захворів на COVID-19 та перебуває на лікуванні у м. Київ. У зв`язку з порушенням строків щодо виконання робіт, 27.11.2021 року, позивач звернувся до відповідача з приводу повернення коштів отриманих для виконання будівельних робіт, в розмірі 10800,00 грн. На пропозицію надати контактну інформацію, та звернутись до фірми, на якій він працює щодо повернення коштів, відповідачем було відмовлено та повідомлено, що він сам поверне усі отримані кошти від позивача, в розмірі 10800,00 грн.

Так, відповідач перерахував ОСОБА_2 кошти в розмірі 2000,00 грн. та повідомив, що 03.11.2021 року його виписують з лікарні та залишок 8800,00 грн. поверне особисто, повернувшись до м. Одеса. 02.11.2021 року відповідач повідомив, що поверне кошти в розмірі 3000,00 грн. після отримання заробітної плати, після чого відповідач перестав відповідати на телефонні дзвінки та повідомлення у месенджері «Viber».

На початку жовтня 2022 року позивачу вдалося повторно зв`язатися з відповідачем, використовуючи не відомі відповідачу телефонні номери. Відповідач у телефонній розмові знову підтвердив свої зобов`язання повернути залишок боргу в сумі 8800,00 грн. і попросив повідомити йому в месенджер «Telegram» карткові дані рахунку позивача для переведення на нього залишку боргу.

В подальшому, 07.10.2022 року позивач спробував зв`язатися у телефонному режимі з відповідачем, проте відповідач перестав відповідати на телефонні дзвінки. На спроби зв`язатися з ним у месенджері «Telegram» було отримано односкладову відмову, після чого відповідач перестав відповідати. 14.10.2022 року позивач повідомив відповідача про намір подання судового позову з метою стягнення залишку боргу. Це повідомлення також було доставлене в особистий обліковий запис відповідача та прочитано, однак відповіді надано не було. Подальші спроби зв`язатися з відповідачем виявилися безрезультатними.

На звернення, з проханням повернути гроші, відповідач жодним чином не реагує, чим ухиляється від вирішення спору, про що свідчить направлені повідомлення про повернення боргу, на які жодним чином відповідач не відреагував. У зв`язку з цим, просить суд задовольнити даний позов та ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 8800,00 грн., суму інфляційних витрат за період з 01.01.2022 року по 30.06.2023 року у розмірі 2779,76 грн., моральну шкоду у розмірі 6000,00 грн. та судові витрати.

Згідно правил ч. 6 ст. 19 ЦПК України зазначений спір є малозначним, а тому відповідно до вимог ст. 274 ЦПК України справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою судді про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі від 10.11.2023 року було постановлено проводити розгляд справи у спрощеному провадженні із повідомлення та участю сторін.

Представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась. Однак, подала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд проводити розгляд справи за відсутності сторони позивача.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився без поважних причин. Про час та місце розгляду справи належним чином повідомлений, направлялось повідомлення за місцем реєстрації відповідача, однак, згідно поштового повідомлення, адресат за місцем своєї реєстрації відсутній, що вказує на вручення судової повістки належним чином (п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК). Відзив у визначений судом строк відповідач не подав. А тому суд приходить до переконання про можливість розглянути справи у відсутності відповідача згідно вимог ч. 3 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК та ухвалює заочне рішення.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

По справі встановлено, що 02.10.2021 року ОСОБА_2 уклав усну угоду про надання будівельних послуг з ОСОБА_3 , щодо утеплення фасаду квартири в багатоповерховому будинку, загальна вартість робіт склала 20000,00 грн.

Згідно приписів ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 2 статті 901 ЦК України передбачено, що положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Згідно ч. 2 ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Судом встановлено, що положеннями ЦК України не врегульовано, в якій саме формі має укладатись договір про надання послуг, а тому, такий може бути укладений у будь-якій формі, у тому числі усній.

Так, 06.10.2021 року, відповідач отримав від позивача аванс, який було перераховано на банківську карту останнього, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією Платіжного доручення № від 06.10.2021 року.

Окрім того, в матеріалах справи наявні роздруківки листування у мобільному додатку «Viber» між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , з яких вбачається, що відповідач дійсно отримав кошти від позивача, про що самостійно заявив у такому листуванні.

Щодо використання електронних доказів Велика Палата Верховного Суду виснувала, що поняття електронного доказу є ширшим за поняття електронного документа. Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа, в тому числі електронний підпис. Натомість електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою чи через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом відповідно до ст.86 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами.

При цьому, слід враховувати, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, і така позиція суду в окремо взятій справі не може розцінюватися як загальний висновок про застосування норм права, наведених у ст.96 ГПК України, у подібних правовідносинах.

Даний висновок викладений у постанові ВП ВС у постанові від 21.06.2023 року з розгляду справи № 916/3027/21, яку суд вважає за необхідним застосувати при розгляді даної справи.

Згідно вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом встановлено, що у вищевказаних роздруківках листування мобільному додатку «Viber» між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , останній самостійно надав позивачу фото паспорта громадянина України на його ім`я.

В подальшому, 07.10.2021 року, відповідач зателефонував та повідомив, що коштів для закупівлі будівельних матеріалів не вистачило, у зв`язку з чим, просив, перерахувати ще 800,00 грн. на його банківську картку. Дані кошти були перераховані на рахунок відповідача, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією Платіжного доручення № від 07.10.2021 року. Окрім цього, таке отримання коштів від позивача також підтверджується відповідачем у наявних в матеріалах справи роздруківках листування у мобільному додатку «Viber».

Як вбачається із позовної заяви 17.10.2021 року відповідач повідомив, що перебуває у м. Київ, та після повернення зможе виконати надані позивачу зобов`язання, щодо виконання будівельних робіт. Після чого зв`язок з відповідачем був втрачений і він не відповідав на телефонні дзвінки.

26.10.2021 року, Відповідач зателефонував та повідомив, що захворів на COVID-19 та перебуває на лікуванні у м. Київ. У зв`язку з порушенням строків щодо виконання робіт, 27.11.2021 року, позивач звернувся до відповідача з приводу повернення коштів отриманих для виконання будівельних робіт, в розмірі 10800,00 грн. На пропозицію надати контактну інформацію, та звернутись до фірми, на якій він працює щодо повернення коштів, відповідачем було відмовлено та повідомлено, що він сам поверне усі отримані кошти від позивача, в розмірі 10800,00 грн.

Так, відповідач перерахував ОСОБА_2 кошти в розмірі 2000,00 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи роздруківкою листування із мобільного додатку «Viber».

В подальшому, відповідач перестав відповідати на телефонні дзвінки та повідомлення у месенджері «Viber».

На початку жовтня 2022 року позивачу вдалося повторно зв`язатися з відповідачем, використовуючи не відомі відповідачу телефонні номери. Відповідач у телефонній розмові знову підтвердив свої зобов`язання повернути залишок боргу в сумі 8800,00 грн. і попросив повідомити йому в месенджер «Telegram» карткові дані рахунку позивача для переведення на нього залишку боргу.

В подальшому, 07.10.2022 року позивач спробував зв`язатися у телефонному режимі з відповідачем, проте відповідач перестав відповідати на телефонні дзвінки. На спроби зв`язатися з ним у месенджері «Telegram» було отримано односкладову відмову, після чого відповідач перестав відповідати. 14.10.2022 року позивач повідомив відповідача про намір подання судового позову з метою стягнення залишку боргу. Це повідомлення також було доставлене в особистий обліковий запис відповідача та прочитано, однак відповіді надано не було. Подальші спроби зв`язатися з відповідачем виявилися безрезультатними.

На звернення, з проханням повернути гроші, відповідач жодним чином не реагує, чим ухиляється від вирішення спору, про що свідчить направлені повідомлення про повернення боргу, на які жодним чином відповідач не відреагував.

Згідно приписів ч. 1 ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 903 ЦК України у разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно приписів ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Позивач ОСОБА_2 як замовник за усним договором про надання послуг свої зобов`язання виконав в повному обсязі та надав відповідачу грошові кошти у розмірі 10800,00 грн.

Однак, судом встановлено, відповідач як виконавець своїх зобов`язань за вищевказаним договором не виконав та повернув позивачу лише 2000,00 грн., у зв`язку з чим залишок заборгованості складає 8800,00 грн.

Відповідачем ОСОБА_3 вказані обставини спростовано не було.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно приписів ст. 611 ЦК України к разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Таким чином, усний договір про надання послуг укладений між позивачем та відповідачем не виконаний, а саме відповідач самовільно ухилився від виконання такого, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що даний позов в частині позовних вимог про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованості у розмірі 8800,00 грн. підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про інфляційні втрати на суму заборгованості, суд констатує наступне.

Із здійсненого позивачем розрахунку вбачається, що в результаті не виконання зобов`язання відповідачем виникла заборгованість розрахована на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 01.11.2021 року по 31.08.2023 року, а саме інфляційні втрати на суму заборгованості у розмірі 2779,76, що підтверджується наявним в матеріалах справи Підсумком розрахунку та Взаєморозрахунками.

Однак, суд не може погодитися із здійсненим позивачем розрахунком нарахування інфляційних втрат з огляду на наступне.

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні» з 05 год. 30 хв. 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан, який триває по теперішній час.

Відповідно до п.18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Суми, які кредитор може стягнути з боржника відповідно до ст. 625 ЦК України носять компенсаторний характер, а право на їх стягнення з`являється у кредитора після прострочення боржника, тобто у разі неправомірного користування боржником грошовими коштами кредитора.

Враховуючи вищевикладене, суд констатує, що розрахунок інфляційних втрат повинен здійснюватися за період з 01.11.2021 року по 23.02.2022 року наступним чином.

На суму основної заборгованості у розмірі 8800,00 грн. за період з 01.11.2021 року по 23.02.2022 року будуть наступні інфляційні втрати:

?Листопад 2021 року - 100.80;

?Грудень 2021 року - 100.60;

?Січень 2022 року - 101.30;

?Лютий 2022 року - 101.60;

Індекс інфляції за весь період = (100,80 : 100) x (100,60 : 100) x (101,30 : 100) x (101,60 : 100) = 1.04366631.

8 800,00 x 1.04366631 - 8 800,00 = 384,26 грн.

Таким чином, заборгованість за інфляційними втратами розрахована на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 01.11.2021 року по 23.02.2022 року становить - 384,26 грн.

Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд констатує наступне.

Позивач у поданій позовній заяві вказує на те, що із відповідача потрібно стягнути 6000,00 грн. зп моральну шкоду.

Згідно приписів ч.ч. 1 - 3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частини перша - третя статті 23 ЦК України).

Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (див. ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 листопада 2019 року в справі № 216/3521/16-ц (провадження № 61-28299св18), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2022 року у справі № 569/20510/19 (провадження № 61-13787св20).

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Суд констатує, що завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи. Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.

Вказані висновки зроблені у постанові КЦС/ВС від 03 серпня 2022 року в справі № 607/11755/20, яку суд в силу вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України вважає за необхідним застосувати при розгляді даної справи.

Звертаючись до суду з позовною вимогою про відшкодування моральної шкоди ОСОБА_2 не вказав, в чому саме полягає така моральна шкода. Окрім самої вимоги про відшкодування моральної шкоди позовна заява та матеріали справи не містять ніякої інформації про таку шкоду.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги те, що позивачем на виконання вказаних вимог законодавства не було надано суду належних доказів того, що йому було заподіяну моральну шкоду, яку він оцінив у розмірі 6000,00 грн., суд доходить висновку, що позовна вимога ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК України).

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню.

Згідно ч.1, ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що із ОСОБА_3 підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 4, 6, 10, 12, 141, 228, 229, 263, 265, 273, 279, 280 - 282 ЦПК України, ст.ст. 639, 901, 902 ЦК України суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву представника позивача ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів у зв`язку з невиконанням Договору про надання послуг - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму заборгованості у розмірі 8800/вісім тисяч вісімсот/грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати на суму заборгованості у розмірі 384/триста вісімдесят чотири/грн. 86 коп.

В задоволені решти позовних вимог ОСОБА_2 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму сплаченого позивачем судового збору в розмірі 1073/одна тисяча сімдесят три/грн. 60 коп.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації АДРЕСА_2 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача із дотриманням вимог ст.ст. 284 - 285 ЦПК України.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивачем заочне рішення може бути оскаржено в загальному порядку шляхом подання протягом тридцяти днів апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом зазначених вище строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга.

Повний текст рішення складено 01 квітня 2024 року.

Суддя Суворовського

районного суду м. Одеси І.О. Кремер