Справа № 465/6294/21 Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я.
Провадження № 22-ц/811/3733/23 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Псярук О.В.

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» на рішення Франківського районного суду м. Львова від 24 листопада 2023 року, -

ВСТАНОВИВ:

у серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест фінанс» про зобов`язання вчинити дії,.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що отримала претензії Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест фінанс» від 21 грудня 2020 року та від 11 січня 2021 року щодо погашення заборгованості за кредитним договором № 8 від 24 жовтня 2020 року на суму 11 207,25 грн. та 14 134,05 грн. відповідно, незважаючи на те, що у неї ніколи не виникало правовідносин з Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест фінанс», зокрема, не укладала вищезазначений кредитний договір та не отримувала кредитних коштів на підставі цього договору. Стверджує, що їй стало відомо про те, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест фінанс», без її повідомлення за відсутності її згоди, всупереч ч. 1 ст. 9 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій», передало Товариству з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» інформацію щодо неіснуючих у неї грошових зобов`язань, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» здійснило оприлюднення вказаної інформації на своєму інтернет сайті https//www.ubki.ua у розділі «Кредитна історія», де здійснює її регулярне оновлення. Зазначає, що згідно з оприлюдненою інформацією 24 жовтня 2020 року між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест фінанс» укладено два кредитні договори: № 3 строком до 31 жовтня 2020 року на суму 500 грн., статус якого «закритий», заборгованість 0,00 грн. та № 8 строком до 24 лютого 2021 року на суму 4500 грн., статус якого станом на 11 березня 2021 року «відкритий», заборгованість 19 255,00 грн. При цьому невідомою їй особою здійснювалися нерегулярні платежі в рахунок погашення зобов`язань за вказаними кредитними договорами. Вказує, що випискою по її картковому рахунку підтверджується, що вона не отримувала кредитних коштів за кредитними договорами № 3 та № 8, а в період з 09 лютого 2020 року до 22 грудня 2020 року, в тому числі і на момент їх укладення, перебувала за кордоном, а відтак вона не акцептувала вищезазначені кредитні договори та не вчиняла будь-яких дій, які б свідчили про її волевиявлення щодо їх укладення. Звертає увагу, що на підставі договору факторинг № 260721 від 26 липня 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-капітал» стало правонаступником Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест фінанс», однак відсутність фактів укладення кредитних договорів № 3 та № 8 обумовлює відсутність у неї фінансових зобов`язань як перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест фінанс», так і перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-капітал». Вважає, що наявність неправдивої інформації у її кредитній історії, оприлюдненій на сайті Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій», завдає шкоду її діловій репутації та створює для неї додаткові хвилювання і потенційні юридичні ризики. Наголошує, що встановлення факту неукладеності кредитних договорів в сукупності з наявністю поширеної неправдивої інформації про наявність у неї грошових зобов`язань надає їй право вимагати спростування недостовірної інформації і її вилучення з бюро кредитних історій.

З наведених підстав просить:

- зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-капітал» відкликати з Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» усі документи щодо суб`єкта кредитної історії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» вилучити з кредитної історії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , передбачену п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» інформацію щодо кредитних договорів № 3 та № 8 від 24 жовтня 2020 року;

- зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-капітал» надати докази підписання ОСОБА_1 та укладення нею кредитних договорів№ 3 та № 8 від 24 жовтня 2020 року, а також видачі їй та отримання нею кредитних коштів за вказаними договорами. У випадку ненадання зазначених доказів Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-капітал» та/або Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест фінанс» юридичні факти непідписання та неукладення нею, а також неотримання нею кредитних коштів, вважати встановленими.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 24 листопада 2023 року у позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» вилучити з кредитної історії на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , передбачену п.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» інформацію щодо кредитного договору №8 від 24.10.2020 року.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1816 грн.

В решті позовних вимог відмовлено за безпідставністю таких.

Рішення суду оскаржило Товариство з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій», в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду в частині задоволених позовних вимог є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що бюро вилучає з кредитної історії інформацію у разі відсутності кредитного правочину, відсутності письмової згоди суб`єкта кредитної історії на збір, зберігання, використання та поширення через бюро інформації про нього, а також у разі закінчення терміну зберігання інформації в кредитній історії. Зазначає, що позивачка не подала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірні кредитні договори укладено за допомогою шахрайських дій інших осіб, а перебування позивачки за кордоном не перешкоджало їй укласти кредитний договір онлайн в електронній формі. Вказує, що кредитний договір між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест фінанс», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-капітал» було укладено, а його недійсність, нечинність, нікчемність чи неукладеність не встановлені судовим рішенням. Вважає, що судом безпідставно не взято до уваги надані довідки про ідентифікацію, оферти, заяви про прийняття оферти, що підтверджують наявність у позивачки кредитної заборгованості. Наголошує, що відсутні підстави для спростування та вилучення інформації щодо кредитної історії позивачки. З наведених підстав просить рішення в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

З апеляційної скарги вбачається, що рішення суду оскаржується лише в частині задоволених позовних вимог, а відтак, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в іншій частині судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 щодо зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» вилучити з кредитної історії на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , передбачену п. 2 ч. 1 ст.7 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» інформацію щодо кредитного договору №8 від 24.10.2020 року, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні докази укладення між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест Фінанс» та ОСОБА_1 кредитного договору №9 від 24 жовтня 2020 року, а відповідачем не доведено, що позивач надала письмову згоду на збір, зберігання, використання та поширення через бюро кредитних історій інформацію про неї щодо даного кредитного договору, а відтак інформація щодо кредитного договору №8 від 24.10.2020 року підлягає вилученню з кредитної історії позивача.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Правові та організаційні засади формування і ведення кредитних історій, права суб`єктів кредитних історій та користувачів бюро кредитних історій, вимоги до захисту інформації, що складає кредитну історію, порядок утворення, діяльності та ліквідації бюро кредитних історій визначається Законом України «Про організацію формування та обігу кредитних історій».

Кредитна історія це сукупність інформації про юридичну або фізичну особу, що її ідентифікує, відомостей про виконання нею зобов`язань за кредитними правочинами, іншої відкритої інформації відповідно до Закону (ст. 3 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій»).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» кредитна історія містить таку інформацію: відомості про грошове зобов`язання суб`єкта кредитної історії: а) відомості про кредитний правочин та зміни до нього (номер і дата укладання правочину, сторони, вид правочину); б) сума зобов`язання за укладеним кредитним правочином; в) вид валюти зобов`язання; г) строк і порядок виконання кредитного правочину; ґ) відомості про розмір погашеної суми та остаточну суму зобов`язання за кредитним правочином; д) дата виникнення прострочення зобов`язання за кредитним правочином, його розмір і стадія погашення; е) відомості про припинення кредитного правочину та спосіб його припинення (у тому числі за згодою сторін, у судовому порядку, гарантом тощо); є) відомості про визнання кредитного правочину недійсним і підстави такого визнання.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» інформація для формування кредитної історії надається користувачем до бюро лише в разі наявності письмової згоди юридичної або фізичної особи, яка уклала кредитний правочин з користувачем.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 10 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» бюро вилучає з кредитної історії інформацію, яка передбачена пунктом 2 частини першої статті 7, у разі відсутності кредитного правочину, договору або визнання їх недійсними.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.

Таким чином, будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що відповідає письмовій формі правочину (ст.ст. 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», згідно ст. 3 якого електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч.ч. 4,5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

З матеріалів справи вбачається, шо 24 жовтня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест Фінанс» та ОСОБА_1 укладено договір про надання фінансового кредиту № 98, за умовами якого товариство зобов`язується надати позичальникові грошові кошти (кредит)на суму 4500,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується одержати та повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом на умовах, встановлених договором.

Відповідно до п. 1.2 договору про надання фінансового кредиту № 98 від 24 жовтня 2020 року кредит надається строком на 30 днів від дати отримання кредиту позичальником.

Пунктом 1.3.2. договору про надання фінансового кредиту № 98 від 24 жовтня 2020 року передбачено стандартну процентну ставку в розмірі 2,71 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом (річна процентна ставка становить 989,15 %), яка застосовується в межах строку надання кредиту, зазначеного в пункті 1.2 цього договору, якщо позичальник не виконав умови, зазначені в п. 1.3.1. цього договору для застосування зниженої процентної ставки.

В пункті 9.21 договору про надання фінансового кредиту № 98 від 24 жовтня 2020 року сторони погодили, що підписуючи цей договір, позичальник підтверджує, що надає свою однозначну, беззастережну і необмежену згоду на обробку персональних даних, у тому числі на їх збір, систематизацію, накопичення, зберігання, уточнення (оновлення та зміну), використання, розповсюдження, передачу, знеособлення, блокування та знищення будь-якої інформації, що стосується позичальника. Крім того, позичальник надав згоду на те, що товариство на підставі цього договору має право передати персональні дані позичальника третім особам, включаючи, але не обмежуючись Бюро кредитних історій.

21 грудня 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю Інвест Фінанс» надіслало ОСОБА_1 повідомлення, в якому зазначено, що у зв`язку з невиконанням умов кредитного договору № 98 від 24 жовтня 2020 року у неї виникла заборгованість, яка станом на 21 грудня 2020 року становить 11 207,25 грн., яку вимагало сплатити протягом дня з моменту отримання листа.

11 січня 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю Інвест Фінанс» надіслало ОСОБА_1 вимогу про оплату заборгованості за кредитним договором № 98 від 24 жовтня 2020 року в розмірі 14 134,05 грн.

13 січня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Івано-Франківського ВП ГУНП в Івано-Франківській області із заявою про вчинення невідомою особою відносно неї неправомірних дій щодо укладення від її імені кредитного договору.

Листом Івано-Франківського ВП ГУНП в Івано-Франківській області № Ш-1/108/46/04-2021 від 03 лютого 2021 року заявника повідомлено, що за результатами перевірки її звернення встановлено, що наведені у зверненні факти відносяться до відносин цивільно-правового характеру.

Згідно з паспортом НОМЕР_1 , виданим 10 квітня 2018 року, на день укладення кредитного договору № 98 від 24 жовтня 2020 року ОСОБА_1 перебувала за кордоном.

Однак, з огляду на те, що кредитний договір укладений в електронному вигляді та підписаний електронним підписом з одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», перебування позивача за межами України не перешкоджало їй укласти кредитний договір в електронному вигляді та не свідчить про те, що вищезазначений кредитний договір укладала не вона, , а інша особа.

Доводи ОСОБА_1 про те, що оспорюваний кредитний договір вона з відповідачами не укладала, оскільки це здійснила невідома особа від її імені з метою подальшого заволодіння грошовими коштами фінансових організацій, не заслуговують на увагу, оскільки такі доводи є припущеннями і не підтверджуються жодними доказами.

Водночас, в матеріалах справи відсутні докази вчинення щодо неї можливих кримінальних правопорушень іншою особою з метою заволодіння кредитними коштами, в тому числі і наявності кримінальних проваджень, в яких вона визнана потерпілою,а сам по собі факт звернення до правоохоронних органів не свідчить про те, що вона не підписувала кредитний договір.

На підставі укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест Фінанс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-капітал» договору факторингу № 260721 від 26 липня 2021 року, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-капітал» набуло право вимоги за кредитним договором № 8 від 24 жовтня 2020 року.

26 липня 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-капітал» надіслало ОСОБА_1 вимогу про оплату заборгованості за кредитним договором № 98 від 24 жовтня 2020 року в розмірі 19 255,95 грн., зазначивши у вимозі нові банківські реквізити для перерахування суми боргу.

Як вбачається з долученого до матеріалів справи витягу з Реєстру кредитних історій щодо кредитної історії ОСОБА_1 станом на 11 березня 2021 року, розміщеної Товариством з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» на веб-сайті www.ubki.ua, така містить передбачену п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» інформацію щодо кредитного договору № 8 від 24 жовтня 2020 року, в тому числі щодо типу кредиту, валюти кредитування, дати його видачі, суми кредиту, поточної та простроченої заборгованості, історії погашення заборгованості.

При цьому інформація з Реєстру кредитних історій, що веде Товариство з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій», щодо кредитного договору №8 від 24 жовтня 2020 року відповідає інформації, що міститься в самому кредитному договорі та вимозі про стягнення заборгованості щодо суми заборгованості, а належних та допустимих доказів відсутності укладеного кредитного договору чи визнання його недійсним, а також відсутності у позивача заборгованості за вищезазначеним кредитним договором чи наявності заборгованості в іншому розмірі, позивач, всупереч вимогам ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не надала.

Крім того, будучи незгідною із зазначеною в кредитній історії інформацією позивачка, як суб`єкт кредитної історії, не реалізувала передбачене ч. 5 ст. 13 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» право на звернення із відповідною заявою до бюро кредитних історій щодо невідповідності розміщеної ним інформації.

Оскільки згода позичальника на збір, зберігання, використання та поширення інформації, що стосується позичальника, передбачена безпосередньо в кредитному договорі №8 від 24 жовтня 2020 року, укладеному між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест Фінанс», висновки суду першої інстанції про відсутність такої згоди позивача є помилковими.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про те, що позовна вимога ОСОБА_1 щодо зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» вилучити з кредитної історії на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , передбачену п.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» інформацію щодо кредитного договору №8 від 24.10.2020 року, є необґрунтованою, а відтак, не підлягає до задоволення.

Частина 13 ст. 141 ЦПК України передбачає, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку з тим, що колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» та відмову у задоволенні позовних вимог, то на підставі ч. 13 ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» слід стягнути 1362.00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» задовольнити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 24 листопада 2023 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та в частині стягнення судового збору скасувати та ухвалити в цій частині позовних вимог нове судове рішення, яким в задоволенні цих позовних вимог відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» 1362.00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 04.04.2024 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк