КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2024 року м. Київ

Унікальний номер справи № 709/1122/23

Апеляційне провадження № 22-ц/824/7587/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Дячук І.М.,

розглянувши у порядку відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29 грудня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Романишеної І.П., по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в :

У серпні 2023 року директор ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» Скребець О.С. звернувся до Чорнобаївського районного суду Черкаської області із вказаною позовною заявою, в якій просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», у зв`язку з неналежним виконанням рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 грудня 2014 року, 63 523,81 грн. - 3% річних та 358 527,87 грн. - інфляційних нарахувань, а всього 422 051,68 грн. (а.с. 1-6).

В обґрунтування позовних вимог вказував, що 26 листопада 2007 року між ВАТ «КБ «Експобанк» (найменування змінено на ПАТ «КБ «Експобанк») та ОСОБА_1 укладено договір кредиту і забезпечення № 212/АК-2007. Відповідно до договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 06 березня 2018 року, укладеного між ПАТ «КБ «Експобанк» (попередня назва ВАТ «КБ «Експобанк») та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», право вимоги за договором кредиту від 26 листопада 2007 року, первісний кредитор відступив на користь ТОВ «ФК Дніпрофінансгруп» разом з усіма додатками до нього (у т.ч. графіками здійснення платежів) та додатковими договорами (угодами), договорами про внесення змін, змінами і доповненнями, що є невід`ємними частинами. Факт відступлення права вимоги за кредитним договором встановлений ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 10 листопада 2022 року по справі 755/3776/14-ц.

Зазначав, що у зв`язку з невиконанням умов кредитного договору, первісний кредитор звертався до суду з позовом про стягнення заборгованості. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 грудня 2014 року по справі № 755/3776/14-ц позов задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Експобанк» суму заборгованості за договором кредиту і забезпечення № 212/АК-2007 від 26 листопада 2007 року в розмірі 87 800,94 доларів США, еквівалент 701 792, 89 грн. та 25 611, 87 грн. та судовий збір в розмірі 3 654,00 грн. Враховуючи рішення суду апеляційної і касаційної інстанції, стягненню з ОСОБА_1 підлягала заборгованість за кредитним договором в розмірі 701 792,89 грн. та судовий збір 3 654,00 грн., а всього 705 446,89 грн.

Проте, ОСОБА_1 не вжито жодних заходів для виконання зобов`язань, покладених на нього судом рішенням, яке набрало законної сили. Враховуючи викладене, вважав, що з відповідача підлягає стягненню кошти у вигляді 3 % річних та інфляційних витрат від простроченої суми за рішенням суду, з врахуванням рішень апеляційної та касаційної інстанції.

Вказував, що розраховував відсоток річних та інфляційні нарахування в межах періоду загального строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України з 31 липня 2020 року по 31 липня 2023 року (а.с. 1-6).

Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 07 серпня 2023 року матеріали цивільної справи направлено за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва (а.с. 38).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній цивільній справі та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (викликом) сторін (а.с. 52-53).

26 листопада 2023 року до суду надійшов відзив від представника ОСОБА_1 - адвоката Щиглова Є.О., в якому просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі (а.с. 58-60).

На обґрунтування відзиву зазначав, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 грудня 2014 року у справі № 755/3776/14-ц вже стягнуто штрафні санкції, інфляційні витрати та 3 % річних за весь період прострочення грошового зобов`язання відповідачем.

Твердження позивача, що відповідач не вживав жодних заходів для виконання свого зобов`язання не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_1 брав кредит для автомобіля Mitsubushi Lancer, але через деякий час він був викрадений, а сума страхового відшкодування не покривала заборгованості за кредитом. Дана обставина підтверджується постановою про зупинення досудового слідства, яка долучалася до справи. У зв`язку з вказаним відповідач неодноразово звертався до відділень АТ «КБ «Експобанк» для надання відстрочки щодо сплати кредиту, а також для підписання угоди про зменшення штрафних санкцій за кредитом, однак, постійно отримував відмову.

Звертав увагу, що позивач у своєму позові не обґрунтовував чому ним нараховано грошові кошти у вигляді інфляційних витрат на 3 % річних, починаючи з 31 липня 2020 року по 31 липня 2023 року, оскільки ст. 257 ЦПК України встановлено трирічний строк позовної давності із моменту виникнення грошового зобов`язання, а відтак, суд не може виходити за межі позовних вимог. При цьому, згідно кредитного договору терміном повернення грошового зобов`язання є 25 листопада 2014 року, що повністю враховано рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 грудня 2014 року у справі № 755/3776/14-ц. Таким чином, вважав, що перерахунок заявленої позивачем до стягнення суми інфляційних витрат 3 % річних є невірним, оскільки граничним строком погашення боргу 12 грудня 2014 року, отже, прострочення виникло лише з 13 грудня 2014 року (а.с. 58-60).

08 грудня 2023 року до суду надійшла відповідь на відзив від директора ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» Скребця О.С., в якій останній підтримав позовні вимоги (а.с. 65-70).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 29 грудня 2023 року позов ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» інфляційні витрати за час прострочення грошового зобов`язання за період з 31 липня 2020 року по 31 липня 2023 року у розмірі 358 527,87 грн., 3% річних у розмірі 63 523,81, а всього 422 051,68 грн.. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» судовий збір в розмірі 6 330,78 грн. (а.с. 73-78).

Не погодившись з рішенням районного суду, 24 січня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Щиглов Є.О. звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с. 80а-84).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин справи, що мають значення для справи та недоведеністю обставин, які суд визнав встановленими, а також неправильним застосуванням норм права.

Звертав увагу, що рішенням Дніпровського районного суду від 12 грудня 2014 року у справі № 755/3776/14-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Експобанк» заборгованість за кредитним договором № 212/АК-2007 від 26.11.2007 року в розмірі 87 800,94 доларів США, еквівалент 701 792,89 грн., та 25 611,87 грн. (що складається з: строкова заборгованість - 5 931,65 доларів США, що еквівалентно 47 411,67 грн.; прострочена заборгованість за кредитом - 20 255,57 доларів США, еквівалент 161 902,77 грн.; нараховані проценти - 92,09 доларів США, еквівалент 736,07 грн.; прострочена заборгованість за нарахованими процентами - 10 400,74 доларів США, що еквівалентно 83 133,11 грн.; прострочена заборгованість за комісією - 6 780,57 грн.; пені за несвоєчасну сплату простроченої кредитної заборгованості - 29 382,86 доларів США, еквівалент 234 857,19 грн.; пеня за несвоєчасну сплату нарахованих процентів - 21 738,093 доларів США, еквівалент 173 752,07 грн.; пеня за несвоєчасну сплату комісії - 18 831,30 грн.) та судовий збір в розмірі 3 654,00 грн. Враховуючи зазначене, вважав, що з відповідача уже стягнуто штрафні санкції, інфляційні витрати та 3 % річних за весь період прострочення грошового зобов`язання відповідачем.

Твердження позивача, що відповідач не вживав жодних заходів для виконання свого зобов`язання не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_1 брав кредит для автомобіля Mitsubushi Lancer, але через деякий час він був викрадений, а сума страхового відшкодування не покривала заборгованості за кредитом. Дана обставина підтверджується постановою про зупинення досудового слідства, яка долучалася до справи. У зв`язку з вказаним відповідач неодноразово звертався до відділень АТ «КБ «Експобанк» для надання відстрочки щодо сплати кредиту, а також для підписання угоди про зменшення штрафних санкцій за кредитом, однак, постійно отримував відмову.

Звертав увагу, що позивач у своєму позові не обґрунтовував чому ним нараховано грошові кошти у вигляді інфляційних витрат на 3 % річних, починаючи з 31 липня 2020 року по 31 липня 2023 року, оскільки ст. 257 ЦПК України встановлено трирічний строк позовної давності із моменту виникнення грошового зобов`язання, а відтак, суд не може виходити за межі позовних вимог. При цьому, згідно кредитного договору терміном повернення грошового зобов`язання є 25 листопада 2014 року, що повністю враховано рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 грудня 2014 року у справі № 755/3776/14-ц. Таким чином, вважав, що перерахунок засланої позивачем до стягнення суми інфляційних витрат 3 % річних є невірним, оскільки граничним строком погашення боргу 12 грудня 2014 року, отже, прострочення виникло лише з 13 грудня 2014 року.

Крім того, зазначав, що згідно п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню корона вірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.ст. 257, 258, 362, 559, 681, 786, 1293 цього кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Відповідно до постанови КМУ «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби (COVID-19), спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» № 1236 від 09 грудня 2020 року, в Україні встановлено карантин з 12 березня 2020 року. В той же час, відповідно до постанови КМУ «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби (COVID-19), спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» № 651 від 27 червня 2023 року, на всій території України відмінено карантин з 24 год. 00 хв. 30 червня 2023 року. Отже, карантин на території України діяв у період з 12 березня 2020 року по 30 червня 2023 року, проте, судом не врахована дана обставина при нарахуванні та стягненні інфляційних витрат на 3 % річних.

Крім того, 24 лютого 2022 року, згідно з Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року на всій території України введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року. Прикінцеві та перехідні положення ЦК України доповнені пунктом 19, згідно із яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст.ст. 2567-259,363, 559, 681, 72 8, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Таким чином, враховуючи викладене, позовна давність за заявленими позовними вимогами, яка була продовжена на строк дії карантину, після завершення карантину є продовженою на строк дії правового режиму воєнного стану (а.с. 80а-84).

07 березня 2024 року до суду надійшов відзив від директора ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» Скребця О.С., в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення - без змін (а.с.119-123).

Особи, які беруть участь у справі, до суду не прибули, причини неявки не повідомили, були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» був сповіщений повідомленням на зазначену ним поштову адресу та електронну адресу про що є відмітка працівників пошти про вручення 11 березня 2024 року адресату поштового відправлення та звіт про доставку електронного повідомлення 27 лютого 2024 року. Повідомлення відповідача ОСОБА_1 повернулось із відміткою працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною ним адресою, заяви про зміну адреси місця проживання (перебування) від вказаної особи до суду не надходили. Поряд з цим, відповідач ОСОБА_1 був сповіщений повідомленням 27 лютого 2024 року його представника - адвоката Щиглова Є.О. на зазначену ним в апеляційній скарзі адресу електронної пошти із забезпеченням технічной фіксації такого повідомлення (а.с. 108-116).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22).

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Зважаючи на вимоги ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволеннюза таких підстав.

Задовольняючи в повному обсязі позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не виконується рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 грудня 2014 року, яким вже була захищена вимога кредитора, позивач не позбавлений права на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України сум за невиконання відповідачем судового рішення, яке набрало законної сили, суд погоджується з розрахунком наданим позивачем. Факти, викладені позивачем у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, є достовірними та обґрунтованими, підтверджені належними та допустимими письмовими доказами.

Колегія суддів не погодилась з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 26 листопада 2007 року між ВАТ «КБ «Експобанк» та ОСОБА_1 був укладений договір кредиту і забезпечення № 212/АК-2007, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у сумі 32 000,00 доларів США строком до 25 листопада 2014 року (а.с. 7).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 грудня 2014 року по справі № 755/3776/14-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Експобанк» суму заборгованості за договором кредиту і забезпечення № 212/АК-2007 від 26.11.2007 р. в розмірі 87 800,94 доларів США, еквівалент 701 792,89 грн., та 25 611,87 грн. (що складається з: строкова заборгованість - 5931,65 доларів США, що еквівалентно 47 411,67 грн.; прострочена заборгованість за кредитом - 20 255,57 доларів США, еквівалент 161 902,77 грн.; нараховані проценти - 92,09 доларів США, еквівалент 736,07 грн.; прострочена заборгованість за нарахованими процентами - 10 400,74 доларів США, що еквівалентно 83 133,11 грн.; прострочена заборгованість за комісією - 6 780,57 грн.; пені за несвоєчасну сплату простроченої кредитної заборгованості - 29 382,86 доларів США, еквівалент 234 857,19 грн.; пеня за несвоєчасну сплату нарахованих процентів - 21 738,093 доларів США, еквівалент 173 752,07 грн.; пеня за несвоєчасну сплату комісії - 18 831,30 грн.) та судовий збір в розмірі 3 654,00 грн. (а.с. 12-15).

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 04 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задоволено частково. Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 грудня 2014 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Експобанк» 6 780,57 грн. простроченої заборгованості за комісією, 18 831,30 грн. пені за несвоєчасну сплату комісії - скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. Відмовлено ПАТ «КБ «Експобанк» у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Експобанк» 6 780,57 грн. простроченої заборгованості за комісією, 18 831,30 грн. пені за несвоєчасну сплату комісії. Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 грудня 2014 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Експобанк» решти заборгованості за кредитним договором № 212/ЛК-2077 від 26.11.2007 року залишено без змін (а.с. 16-23).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 червня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 , залишено без задоволення. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 грудня 2014 року в не скасованій при апеляційному перегляді частини та рішення Апеляційного суду м. Києва від 04 жовтня 2017 року залишено без змін.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 10 листопада 2022 року заяву ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» про заміну сторони виконавчого провадження по справі за позовною заявою ПАТ «КБ «Експобанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задоволено. Замінено сторону виконавчого провадження - кредитора ПАТ «КБ «Експобанк» на ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» по рішенню Дніпровського районного суду м. Києва від 12.12.2014 р. у справі №755/3776/14-ц за позовною заявою ПАТ «КБ «Експобанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості (а.с. 24-25).

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15-ц за змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

З досліджених судом матеріалів справи встановлено, що на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 грудня 2014 року по справі № 755/3776/14-ц, у ОСОБА_1 виникло зобов`язання перед ПАТ «КБ «Експобанк», а в подальшому після заміни сторони у виконавчому листі, перед ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» сплатити грошові кошти.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняєтьсявід відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року (справа № 916/190/18) зазначено, що «чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання; наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.»

У постанові Верховного Суду від 28 вересня 2021 року (справа № 759/4755/19) викладений такий правовий висновок: «У справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав вважати зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором № 1210-Ф від 2 червня 2008 року натуральним зобов`язанням, оскільки заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 10 грудня 2013 року у справі № 759/15639/13-ц стягнено з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором № 1210-Ф від 2 червня 2008 року у розмірі 5 086 710,38 грн, тобто вимога ПАТ «Дельта Банк» про стягнення заборгованості за кредитом вже захищена у судовому (примусовому) порядку.

Апеляційний суд правильно відхилив доводи ОСОБА_1 про те, що ПАТ «Дельта Банк» пропущено строк для пред`явлення виконавчих листів у справі № 759/15639/13-ц до виконання, оскільки вказана обставина не має правового значення.»

У постанові Верховного Суду від 20 вересня 2023 року (справа №462/5025/20 викладений такийвисновок щодо строку давності у спорі про стягнення коштів за ст. 625 ЦК України: «Апеляційний суд не врахував, що з ухваленням рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося, тому кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання, підтвердженого судовим рішенням, до моменту його повного виконання і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову».

Судом встановлено, що заборгованість, стягнута з ОСОБА_1 судовим рішенням, ним не погашена, протилежного останнім не доведено, відтак його боргове зобов`язання перед позивачем, як новим кредитором, продовжує існувати.

За таких обставин позивач, має право на звернення до суду з вимогою про стягнення з відповідача на його користь 3% річних за прострочення виконання останнім грошового зобов`язання.

В апеляційній скарзі представник відповідача звертав увагу, що позивач у своєму позові не обґрунтовує чому ним нараховано грошові кошти, починаючи з 31 липня 2020 рок по 31 липня 2023 року, оскільки статтею 257 ЦК України встановлено трирічний строк позовної давності із моменту виникнення грошового зобов`язання, а відтак суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Проте, у постанові Верховного Суду від 20 вересня 2023 року (справа № 462/5025/20 викладений такий висновок щодо строку давності у спорі про стягнення коштів за ст.625 ЦК України: «Апеляційний суд не врахував, що з ухваленням рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося, тому кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання, підтвердженого судовим рішенням, до моменту його повного виконання і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.»

В свою чергу, щодо строків позовної давності при застосуванні ст. 625 ЦК України, висловилась Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц, зокрема: «Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).».

Позивач як новий кредитор у зобов`язанні звернувсядо суду із позовом про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України у серпні 2023 року і просив стягнути кошти, які нараховані за період з липня 2020 року по липень 2023 року, тобто у межах трьох років, які передували подачі позову. Отже, доводи апеляційної скарги про те, що позивачем пропущений строк давності є необґрунтованими.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження №12-161гс19) зазначено, що: «визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у цьому випадку - зроблений позивачем розрахунок заборгованості), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю бо частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02 жовтня 2020 року у справі № 911/19/19 вказано, що: «суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем)».

Колегія суддів визнає обґрунтованими посилання апелянта на Прикінцеві та перехідні положення ЦК України, зазначаючи про заборону стягнення 3% річних та інфляційних втрат в період дії на території України карантину та воєнного стану.

Так, відповідно до п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Тобто, з аналізу зазначеної норми можна прийти до висновку, що вказана норма регулює відносини між кредитором та боржником внаслідок невиконання умов договору.

Вимоги ТОВ «ФК «Дніпрофінанструп» обгрунтовані невиконанням рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 грудня 2014 року, а правовідносини виникли з приводу не виконання кредитного договору від 26 листопада 2007 року.

Розрахунок здійснюється за формулою: Сума 3% річних = С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення: з 31/07/2020 до 31/12/2020: 705 446,89 грн. x 3 % x 154 днів : 366 : 100 = 8 904,82 грн.; з 01/01/2021 до 23/02/2022: 705 446,89 грн. x 3 % x 419 днів : 365 : 100 = 24294,43 грн. Разом - 33 199 грн. 25 коп. за період 31 липня 2020 року до 23 лютого 2022 року.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідачем не виконується рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 грудня 2014 року, позивач не позбавлений права на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України сум 3% річних за невиконання відповідачем судового рішення, яке набрало законної сили, та вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь 3 % підлягають задоволенню частково у розмірі 33 199 грн. 25 коп.

Щодо вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Таким чином, норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Разом із тим, у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Таким чином, передбаченій ч. 2 ст. 625 ЦК України індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця гривня, а іноземна валюта, яка була предметом позики - індексації не підлягає (рішення Верховного Суду України від 28 березня 2012 року у справі 6-36736 вов10).

Таких же висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17.

Також, аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19).

Таким чином, оскільки відповідач ОСОБА_1 за договором № 71/П/27/2007-840 отримав кредит у доларах США, тобто отримав кредитні кошти в іноземній валюті, і у судовому порядку з нього також було стягнуто заборгованість за кредитним договором в іноземній валюті, висновок суду першої інстанції про стягнення інфляційних втрат є помилковим.

Суд першої інстанції на вищенаведене належної уваги не звернув, дав неправильну оцінку обставинам справи та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних витрат в розмірі 358 527,87 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують, а тому суд апеляційної інстанції їх відхилив.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, на підставі ст. 141 ЦПК України, пропорційно до частини задоволених позовних вимог (7.86%), з відповідача на користь позивача слід стягнути 497 грн. 59 коп. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 746 грн. 39 коп. судового збору за розгляд справи апеляційним судом .

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29 грудня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» () - 33 199 грн. 25 коп. 3% річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.

В іншій частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» () - 497 грн. 59 коп. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 746 грн. 39 коп. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 12 квітня 2024 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова