ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 685/1454/19

Провадження № 22-ц/4820/781/24

Хмельницький апеляційний суд

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р.С., Костенка А.М., Спірідонової Т.В.,

секретар судового засідання Кошельник В.М.,

з участю представників апелянта,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та її представника адвоката Сторожука Юрія Володимировича на рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 31 січня 2024 року, суддя Бурлак Г.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням,

встановив:

В жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позову вказала, що 04.08.1981 року сторони зареєстрували шлюб, який було розірвано 07.12.2009 року.

25.02.1992 року вона, за кошти своєї матері, набула у власність шляхом укладення договору купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 є її колишнім чоловіком і зареєстрований у вказаній квартирі разом з нею, однак з 2012 року за місцем реєстрації не проживає, його місцезнаходження невідоме. Домовленості про користування житловим приміщенням між сторонами не досягнуто.

Реєстрація місця проживання відповідача у належній їй квартирі створює перешкоди у здійсненні нею права користування і розпорядження майном, у зв`язку з чим ОСОБА_1 просила позбавити ОСОБА_2 права користування квартирою АДРЕСА_1 .

Рішенням Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 31.01.2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Суд виходив з того, що відповідач не може бути позбавлений права користування спірною квартирою, яка була придбана сторонами під час шлюбу, в той же час як доказів, які б спростовували принцип права спільної сумісної власності подружжя, справа не містить.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

На обґрунтування скарги апелянт зазначила, що квартира була набута у власність не за кошти відповідача, а за кошти матері позивача. Судом не враховано, що згідно із реєстраційним посвідченням Шепетівського міжміського БТІ, право особистої власності на квартиру було зареєстровано за позивачем. У нотаріально посвідченій заяві ОСОБА_2 підтвердив, що квартира була придбана за її особисті кошти. Відповідач не проживає в спірній квартирі з 2012 року та не заявляв про порушення його прав чи то визнання його права власності на житло.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Сторожук Ю.В. просив рішення суду скасувати та направити справу для розгляду до іншого суду за встановленою підсудністю.

На обґрунтування скарги апелянт зазначив, що суд зробив у даній справі взаємовиключні висновки, зазначивши що спірна квартира належить на праві власності позивачу.

У відзиві на апеляційні скарги ОСОБА_2 вказав на законність оскаржуваного судового рішення, просив залишити апеляційні скарги без задоволення.

Представники апелянта в судовому засіданні підтримали доводи апеляційних скарг.

Відповідач в суд не з`явився, про дату час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність залишення без задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що 04.08.1981 року між сторонами зареєстровано шлюб, який розірвано 07.12.2009 року.

25.02.1992 року ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу набула у власність квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно з довідками Теофіпольського ВУЖГК від 24.09.2019 року та 16.01.2020 року, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_2 , але з 2012 року за вказаною адресою не проживає.

Права власника жилого будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно з частиною четвертою статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Тобто, положеннями частини четвертої статті 156 ЖК України передбачено збереження такого права користування житлом лише для членів сім`ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Разом з тим, майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України (стаття 16 Закону України «Про власність»).

Відповідно до статті 22 КпШС України (тут і далі чинного на час придбання квартири) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідні положення містить і стаття 60 СК України.

Статтею 28 КпШС України передбачено, що у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Аналогічне положення містить стаття 70 СК України.

Положення законодавства закріплюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу.

Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відсутність судового рішення про визнання набутого за час шлюбу майна особистою приватною власністю одного із подружжя або інших достатніх доказів на підтвердження того, що таке майно набуте за рахунок особистих коштів одного із подружжя, дає підстави вважати, таке майно належить обом з подружжя на праві спільної сумісної власності у рівних частках (постанова Верховного Суду від 26.04.2023 року у справі №211/159/14-ц).

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною (постанова Верховного Суду від 10.12.2021 року у справі №372/808/19).

Як вбачається з матеріалів справи, квартиру АДРЕСА_1 позивач набула у власність у період зареєстрованого шлюбу з відповідачем.

Згідно з копією реєстраційного посвідчення від 27.02.1992 року, виданого Шепетівським міжміським БТІ, вищевказана квартира належить ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності, в той час як відповідно до квитанції №207765 від 19.02.1992 року, кошти на придбання вказаної квартири внесені ОСОБА_3 , яка є матір`ю позивача.

Належність вказаної квартири на праві особистої приватної власності позивачу відповідачем також категорично заперечувалася в суді.

Достатніх та достовірних доказів на підтвердження обставин щодо придбання спірної квартири за особисті кошти позивача суду надано не було.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 369 ЦК України).

Оскільки відповідач набув квартиру АДРЕСА_1 у спільну сумісну власність як один із подружжя, тому він не може бути позбавлений права користування належним йому майном.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини, внаслідок чого доводи апеляційної скарги слід визнати необґрунтованими.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та її представника адвоката Сторожука Юрія Володимировича, залишити без задоволення.

Рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 31 січня 2024 року, залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 квітня 2024 року.

Судді: Р.С. Гринчук

А.М. Костенко

Т.В. Спірідонова