КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/6975/2024 Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Гуля В.В.,

суддів Мельника Я.С., Оніщука М.І.

за участю секретаря судового засідання Никифорова І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації та зобов`язання спростувати недостовірну інформацію,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати інформацію, яка розміщена відповідачем на інтернет-сайті ІНФОРМАЦІЯ_4 у вигляді статті під назвою: «ІНФОРМАЦІЯ_5» (текст та мову статті викладено мовою оригіналу) від 01 травня 2023 року - недостовірною, а саме:

«А зачищать, надо сказать, есть что. Тут и организация многомиллионных конверптационных центров и присутствие в списках одиозных конвертаторов и обнальщиков. (джерело походження вей-сайт ІНФОРМАЦІЯ_2).

А очевидным является то, что еще во время учебы в российском «Международном институте экономики и права» ОСОБА_13 попал в жесткую разработку ФСБ. С которой с тех пор и сотрудничает на взаимовыгодных условиях. Ибо попал он в поле зрения ФСБ как представитель этнической (а именно - армянской) организованной преступности. И в качестве такового и с благословения новых кураторов перебазировался в Украину. Что в начале тысячных отнюдь не было чем-то исключительным - вся бизнес - и политическая элита, поднявшаяся в те времена в нашей стране, сплошь нафарширована именно такими товарищами, выросшими из рядовых агентов ФСБ в агенты влияния ОСОБА_6 .

Впрочем, перейдем от теоретической части к практической. Хотя у ОСОБА_8 имеется украинский паспорт, но в то же время он является гражданином Российской Федерации . И, по некоторым косвенным данным, - Армении. Напомним, что закона о двойном гражданстве в нашей стране не существует. И по этому поводу вопрос к Национальной полиции - а ОСОБА_10 получил заветную синюю книжицу с тризубом на обложке?

ОСОБА_11 , помимо криминальной истории с конвертационным центром, имел прямое отношение к нелегальным схемам возмещения НДС. Он учавствовал в снижении таможенной стоимости продукции, которая проходила через Одесскую и Львовскую таможни. А схемы эти, по непроверенным данным, крышевал и организовывал ни кто иной, как ОСОБА_12 , бывший глава ДФС Украины.» (джерело походження вей-сайт ІНФОРМАЦІЯ_2).

- зобов`язати відповідача та/або уповноважену особу, що здійснює фактичне управління сайтом ІНФОРМАЦІЯ_2, у строк, не пізніше п`яти календарних днів з дня набрання законної сили рішення суду, спростувати недостовірну інформацію про ОСОБА_4 у статті під назвою: «Одиозный конвертатор и обнальщик ОСОБА_5 зачищает интернет в надежде спастись от санкций СНБО» (текст та мову назви статті викладено мовою оригіналу), що була поширена 01.05.2023 року на веб-сайті «ІНФОРМАЦІЯ_2» за адресою в мережі Інтернет: « ІНФОРМАЦІЯ_1 » резолютивної частини судового рішення у цій справі із зазначенням, що розповсюджена інформація є недостовірною.

В обґрунтування позову зазначав, що 05 травня 2023 року позивачу стало відомо про поширення щодо нього недостовірної інформації новинним порталом ІНФОРМАЦІЯ_2 через мережу Інтернет шляхом розміщення на веб-сайті за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2 » за адресою в мережі Інтернет: « ІНФОРМАЦІЯ_1 у вигляді статті під назвою Одиозный конвертатор и обнальщик ОСОБА_5 зачищает интернет в надежде спастись от санкций СНБО» від 01 травня 2023 року.

Вказував, що інформація, поширена у вищевказаній статті, є недостовірною, оскільки стаття не містить жодного посилання на те, що відносно позивача з приводу ухилення від сплати податків чи вчинення інших кримінальних правопорушень існують відкриті кримінальні провадження, ухвалені вироки тощо.

Зауважував, що він проживає в Україні на законних підставах, що підтверджується наявністю посвідки на постійне місце проживання на території України, натомість доказів перебування в Україні позивача оспорювана стаття не містить.

Посилався на те, що в оскаржуваній статті позивачу інкримінують причетність до ФСБ, однак не надано жодного доказу щодо роботи позивача в цьому органі або причетності до цього органу. Також у статті відсутні докази з приводу ухилення позивача від сплати податків чи вчинення інших кримінальних правопорушень, що існують відкриті кримінальні провадження, ухвалені вироки тощо.

Уважав, що оспорювана стаття формує хибне враження у необмеженого кола осіб, створює у пересічного громадянина враження про аморальну поведінку позивача, про порушення ним загально визнаних правил співжиття та принципів людської моралі, дискредитує його в очах суспільства, отже принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача.

На підставі викладеного просив позов задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 19 грудня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.

У мотивування скарги зазначає, що відповідач поширила вже існуючу недостовірну інформацію, що не знімає з неї обов`язку її спростувати.

Характер оспорюваної інформації про позивача свідчить саме про фактичні твердження, оскільки є викладенням певних фактів, відповідність дійсності яких може бути перевірена.

Спірні висловлювання, наведені в розміщеній відповідачем статті, мають ствердний характер, викладені у формі констатації конкретних фактів (обставин), а не критики чи оціночного судження. Крім цього, вони побудовані таким чином, що читачі сприймають їх як дані про певні факти, події, як такі, що дійсно відбулися.

Веб-сайт - https://antikor.com.ua, на який зроблено посилання у поширюваній статті, як джерело спірної інформації, не є офіційним веб-сайтом будь-якого органу державної влади або органу місцевого самоврядування в Україні.

Зауважує, що суд першої інстанції застосував при вирішенні справи норми права, які не були чинними на момент виникнення спірних правовідносин (дата розміщення статті - 01 травня 2023 року), а саме пункт «а» статті 67 Закону України «Про телебачення та радіомовлення», норми якого втратили чинність у зв`язку з прийняттям Закону України «Про медіа», який набув чинності 31 березня 2023 року.

Вказує також, що позивач не є представником влади, не є публічною особою, а виступає в якості приватної особи.

Відповідач не скористалася своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направила.

Представник позивача у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримала та просила задовольнити з підстав, наведених у скарзі.

Відповідач у судове засідання не з`явилась, свого представника не направила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не сповістила, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явились.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що стаття не містить будь-яких фактичних неправдивих даних, висловлювання у ній не несуть будь-якого негативного навантаження і, відповідно, враховуючи контекст і характер застосованих мовних засобів та стилістичних прийомів, жодним чином не посягають на честь, гідність та ділову репутацію позивача.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 на інтернет-сайті ІНФОРМАЦІЯ_4 розміщена стаття під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_5» (текст та мову статті викладено мовою оригіналу), такого змісту:

«А зачищать, надо сказать, есть что. Тут и организация многомиллионных конверптационных центров и присутствие в списках одиозных конвертаторов и обнальщиков. (джерело походження вей-сайт ІНФОРМАЦІЯ_2

А очевидным является то, что еще во время учебы в российском «Международном институте экономики и права» ОСОБА_13 попал в жесткую разработку ФСБ. С которой с тех пор и сотрудничает на взаимовыгодных условиях. Ибо попал он в поле зрения ФСБ как представитель этнической (а именно - армянской) организованной преступности. И в качестве такового и с благословения новых кураторов перебазировался в Украину. Что в начале тысячных отнюдь не было чем-то исключительным - вся бизнес - и политическая элита, поднявшаяся в те времена в нашей стране, сплошь нафарширована именно такими товарищами, выросшими из рядовых агентов ФСБ в агенты влияния ОСОБА_6 .

Впрочем, перейдем от теоретической части к практической. Хотя у ОСОБА_8 имеется украинский паспорт, но в то же время он является гражданином Российской Федерации . И, по некоторым косвенным данным, - Армении . Напомним, что закона о двойном гражданстве в нашей стране не существует. И по этому поводу вопрос к Национальной полиции - а ОСОБА_10 получил заветную синюю книжицу с тризубом на обложке?

ОСОБА_11 , помимо криминальной истории с конвертационным центром, имел прямое отношение к нелегальным схемам возмещения НДС. Он учавствовал в снижении таможенной стоимости продукции, которая проходила через Одесскую и Львовскую таможни. А схемы эти, по непроверенным данным, крышевал и организовывал ни кто иной, как ОСОБА_12 , бывший глава ДФС Украины.» (джерело походження вей-сайт ІНФОРМАЦІЯ_2).

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_4 посилався на те, що розміщена 01 травня 2023 року на сайті відповідача стаття є недостовірною, оскільки не містить жодного посилання на те, що відносно позивача з приводу ухилення від сплати податків чи вчинення інших кримінальних правопорушень існують відкриті кримінальні провадження, ухвалені вироки тощо; він проживає в Україні на законних підставах, що підтверджується наявністю посвідки на постійне місце проживання на території України, натомість доказів перебування в Україні позивача оспорювана стаття не містить; в оскаржуваній статті позивачу інкримінують причетність до ФСБ, однак не надано жодного доказу щодо роботи позивача в цьому органі або причетності до цього органу; оспорювана стаття формує хибне враження у необмеженого кола осіб, створює у пересічного громадянина враження про аморальну поведінку позивача, про порушення ним загально визнаних правил співжиття та принципів людської моралі, дискредитує його в очах суспільства, отже принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача.

Відповідно до статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша). Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію (абз. 1 частини четвертої). Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена (частина шоста).

Під поширенням інформації слід розуміти, зокрема, опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку.

Підставою для задоволення позову у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи є сукупність усіх обставин юридичного складу правопорушення, а саме:

- поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б однієї особи у будь-який спосіб;

- поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача;

- поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності;

- поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 грудня 2021 року у справі №905/902/20 дійшла висновку, що для досягнення мети здійснення судового розгляду, позивач має право надати або відеозапис, отриманий у порядку статті 64 Закону України «Про телебачення і радіомовлення», або відеозапис з електронного інтернет-джерела (електронної платформи), на якому (якій) розміщено відеоролик. Якщо особа не має такого запису і надає копію, отриману з інших джерел, відповідно до частини п`ятої статті 100 ЦПК України суд може витребувати відеозапис за наявності сумніву у відповідності поданого відеозапису оригіналу. Якщо відеозапис не зберігся взагалі, то сторони мають право доводити факти порушеного права у справі будь-якими доказами.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції, було встановлено та це не заперечувалось учасниками справи, що 01 травня 2023 року на сайті відповідача була розміщена стаття «ІНФОРМАЦІЯ_5».

Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності та ніхто не може бути підданий такому поводженню, що принижує його гідність (статті 3, 28, 68).

Разом із цим, статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Ураховуючи викладене та беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу з іншого боку.

За положеннями статей 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на звернення до суду з позовом про захист її гідності, честі та ділової репутації.

Відповідно до положень статті 32 Конституції України та статей 91, 94, 201, 277 ЦК України самостійним об`єктом судового захисту є особисті немайнові права як фізичних, так і юридичних осіб. Особливим способом захисту та відновлення зазначених прав є, зокрема, спростування недостовірної інформації, внаслідок поширення якої такі права порушені.

Ділову репутацію юридичної особи становить престиж її фірмового (комерційного) найменування та інших належних їй нематеріальних активів серед кола споживачів її товарів та послуг. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Приниженням ділової репутації суб`єкта господарювання (підприємця) є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, що дискредитують спосіб ведення чи результати його господарської (підприємницької) діяльності, у зв`язку з чим знижується вартість його нематеріальних активів.

Для застосування зазначеного способу захисту (відновлення) прав необхідною є наявність усіх елементів складу відповідного правопорушення. Тобто інформація має бути поширеною (доведеною до відома хоча б одній особі у будь-якій спосіб), має стосуватися позивача, має бути недостовірною (такою, що не відповідає дійсності), має порушувати особисті немайнові права позивача. При цьому вина особи, яка поширила недостовірну інформацію, не є необхідним елементом правопорушення для зобов`язання її спростувати таку інформацію.

Згідно пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, згідно статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Cлід відрізняти деякі висловлювання, які хоч і мають характер образи, однак в цілому контексті є оцінюючими судженнями з урахуванням вживаних слів та виразів з використанням мовно-стилістичних засобів.

Судження - це те саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

Фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейський суд з прав людини» є джерелом права в Україні, неодноразово наголошував, зокрема у рішенні від 28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії», що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.

Європейський суд з прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене, та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: факти, що вважаються загальновідомими; підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; посилання на незалежне дослідження.

Системний аналіз норм права з урахуванням практики Європейського суду з прав людини вказує на те, що фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав. Недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію особи, може бути визнана лише інформація, що є фактичним твердженням, а не оціночним судженням.

Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 07 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»).

Відповідно до статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

У пункті 19 Постанови Верховного суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Верховний Суд України наголосив на тому, що оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а відповідно до статті 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим 04 листопада 1950 року, ратифікована 17 липня 1997 року).

Інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення (стаття 29 Закону України «Про інформацію»).

Відповідно до пункту 15 Постанови Пленуму негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Разом з тим, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Пленум Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначив, що суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Певні форми узгодження права на захист честі, гідності і ділової репутації зі свободою вираження поглядів передбачені у Законі України «Про інформацію». Стаття друга зазначеного закону проголошує основні принципи інформаційних відносин, до яких відносяться гарантованість права на інформацію, відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя.

У контексті цього, слід зазначити, що у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Тома проти Люксембургу» заява №38432/97 від 29 березня 2001 року суд зазначив, що для обмеження поширення інформації, що вже була оприлюднена та широко обговорюється, повинні існувати переконливі підстави; покарання журналіста за те, що він допомагав поширювати твердження, зроблені іншою особою, .. серйозно перешкоджатиме участі преси у обговоренні проблем, які становлять громадський інтерес, і його не слід передбачати, хіба що за наявності особливо переконливих підстав для того, щоб це зробити (п.58 рішення).

Свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 Європейської Конвенції з прав людини застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе демократичне суспільство. Як передбачено в статті 10 Конвенції, ця свобода має винятки, які, проте, повинні чітко тлумачитись, та потреба в таких обмеженнях має бути переконливо встановлена (рішення від 23 вересня 1994 року у справі Jersild v. Denmark, рішення у справі Janowski v. Poland, рішення від 25 листопада 1999 року у справі Nilsen & Johnsen v. Norway, рішення від 29 лютого 2000 року у справі Fuentes Bobo v. Spain, рішення від 10 серпня 2006 року у справі Ляшко проти України).

Так, відповідно до рішення у справі Хандісайд проти Сполученого Королівства («HandysidevUnitedKingdom») свобода вираження являється однією із найважливіших основ демократичного суспільства, однією з базових умов для його прогресу і розвитку кожної людини. За виключенням тих випадків, які підпадають під дію частини другої статті 10, вона застосовна не лише відносно інформації або ідей, які сприймаються позитивно або не розглядаються як образливі або сприймаються нейтрально, але і стосовно тих, які являються образливими, шокуючими або такими, що хвилюють державу або якісь сегмент населення. Такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких неможливим є демократичне суспільство.

Як питання загального принципу, «необхідність» будь-якого обмеження свободи вираження поглядів має бути переконливо встановлено. Звичайно, передусім національні органи влади мають оцінювати, чи є «нагальна соціальна потреба» обмеження. У справах стосовно преси національна можливість відхилення від виконання вимог Конвенції окреслюється інтересами демократичного суспільства у забезпеченні й підтриманні вільної преси. Аналогічно ці інтереси матимуть основну вагу при визначенні, чи це обмеження було пропорційним переслідуваній законній меті, відповідно до пункту 2 статті 10 рішення «Тома проти Люксембургу» (Thoma v. Luxembourg), №38432/97, від 29 березня 2001 року, п. 48).

Зазначене дає підстави відповідачу використовувати терміни викладені у статті при характеристиці дій позивача, оскільки оспорюване позивачем твердження є нічим іншим як оціночним судженням, яке базується на аналізі відомостей поширених журналістами, громадськими діячами, народними депутатами, ЗМІ.

Неможливість притягнення ЗМІ до відповідальності за поширення інформації, яка раніше була поширена іншими ресурсами, підтверджується рядом рішень ЄСПЛ.

Так, у справі «Редакція газети «Правое дело» і Штекель проти України» ЄСПЛ розглянув питання правомірності використання представниками ЗМІ інформації, розміщеної в Інтернеті, та повторної публікації такої інформації.

У постанові по даній справі ЄСПЛ визнав, що відсутність чітких, зрозумілих, доступних положень у національному законодавстві щодо використання журналістами інформації з Інтернет-джерел призводить до неможливості передбачення ними наслідків своїх дій.

Суд зазначив, що «відсутність на національному рівні достатньої законодавчої бази, яка б дозволяла журналістам використовувати отриману з Інтернету інформацію без страху наразитися на санкції, серйозно перешкоджає пресі відігравати свою роль «сторожового пса суспільства». На думку суду повне виключення такої інформації зі сфери застосування законодавчих гарантій журналістських свобод може саме по собі спричинити неправомірне втручання в свободу преси, гарантовану статтею 10 Конвенції.

У іншій справі «Газета «Україна-Центр» проти України» ЄСПЛ знову повторив свою позицію щодо прав журналістів на використання опублікованої інформації і доступної інформації, без страху бути притягнутим до відповідальності.

Так, інформація, яку позивач просить визнати недостовірною та спростувати, дійсно стосується ОСОБА_1 , зважаючи на згадування його прізвища у тексті статті.

Разом з тим, у статті, яку позивач просить спростувати, відсутні будь-які фактичні дані, які можна було б вважати недостовірними та такими, що порушують права позивача, натомість зазначені цитати містять оціночні судження.

На характер висловлювання як оціночного судження вказують використані відповідачем мовностилістичні засоби, які за своєю суттю не є негативними, як вказує позивач.

При цьому, у статті немає висловів стверджувального характеру про позивача, а лише викладені припущення, домисли тощо.

Встановлено, що таке оціночне судження базується зокрема на інформації, що оприлюднена на інших сайтах і є передруківкою з сайта https://antikor.com.ua.

Вказані обставини щодо використання відповідачем в оспорюваній статті інформації з оприлюдненої раніше на інших сайтах не заперечуються і позивачем.

Окрім того, у справі містяться роздруківки з мережі Інтернет, в яких йдеться про діяльність позивача і позивачем не спростовано зазначену інформацію, а відтак відповідач мав всі підстави вважати, що така інформація є достовірною.

Таким чином, поширена відповідачем інформація сама по собі не порушує особистих немайнових прав позивача, оскільки в ній не стверджується про порушення позивачем норм чинного законодавства або вчинення аморальних дій.

Отже, публікуючи матеріал, який став причиною звернення позивача до суду, відповідач діяв добросовісно і не вийшов за межі наданих їй, як засобу масової інформації, прав та свобод і не порушила його прав, про що обґрунтовано зазначено судом першої інстанції.

Зважаючи на викладене, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказані висловлювання не містять фактичних даних, а наведені у них обставини є оціночними судженнями, оскільки вони не містять конкретних даних щодо оцінки дій заявника в контексті вчинення конкретних правопорушень або злочинних дій останнім, як не було конкретно вказано на порушення ним закону.

Отже, судом першої інстанції правильно встановлено відсутність підстав для визнання оспорюваної інформації недостовірною або ж такою, що порушує особисті немайнові права або блага заявника з огляду на недоведеність, що вказана інформація носить характер завідомо неправдивих відомостей, містить фактичні дані та зазначені у статті відомості є образливими та принижують честь і гідність позивача.

Вказана інформація хоч і є неприємною для позивача, однак не виходить за рамки суспільної моралі.

У той же час, мовні обороти у статті не вказують та не носять характер образи, приниження його честі і гідності або ж є брутальними чи непристойними.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

З урахуванням наведеного висновки судового рішення є достатньо аргументованими.

Отже, звертаючись до суду з апеляційною скаргою та в процесі апеляційного провадження, позивач реалізував свої процесуальні права щодо наведення обґрунтованих доводів та заперечень у справі, проте не спростував належними та допустимими доказами висновків суду першої інстанції.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції застосував при вирішенні справи норми права, які не були чинними на момент виникнення спірних правовідносин (дата розміщення статті - 01 травня 2023 року), а саме пункт «а» статті 67 Закону України «Про телебачення та радіомовлення», норми якого втратили чинність у зв`язку з прийняттям Закону України «Про медіа», який набув чинності 31 березня 2023 року не заслуговують на увагу суду, оскільки посилання у рішення на вказану норму Закону України «Про телебачення та радіомовлення» не впливає на правильність ухваленого рішення по суті заявлених позовних вимог.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, місцевий суд правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права

З огляду на вищевикладене доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи та порушення прав та інтересів заявника.

Отже, доводи апеляційної скарги повністю спростовуються встановленими судом обставинами справи і положеннями законодавства.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав до його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 грудня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий В.В. Гуль

Судді Я.С. Мельник

М.І. Оніщук