Головуючий у І інстанції Шереметьєва Л.А.
Провадження № 22-ц/824/4417/2024 Доповідач у 2 інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Гуля В.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Київський електровагоноремонтний завод» про поновлення на роботі,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Солом`янського районного суду міста Києваз позовом до ПрАТ «Київський електровагоноремонтний завод», у якому просила поновити її на роботі на посаді директора комерційного в Приватному акціонерному товаристві «Київський електровагоноремонтний завод».

Обгрунтовуючи свої вимоги, позивачка посилалась на те, що 08 травня 2023 року вона була звільнена з займаної посади директора комерційного за п.4 ст.40 КЗпП України, за прогул без поважних причин 02 травня 2023 року.

Позивач вважає своє звільнення незаконним, оскільки заявою від 28 квітня 2023 року вона клопотала перед відповідачем про надання їй відпустки без збереження заробітної плати з 01 травня 2023 року до 31 травня 2023 року.

01 травня 2023 року о 16:43 позивач отримала на електронну пошту листа за підписом заступника генерального директора А.Райлян про непогодження заяви позивача від 28 квітня 2023 року про надання відпустки з вимогою з`явитись на роботу 01 травня 2023 року, де був також зазначений контактний номер А.Райлян для роз`яснень.

Одразу після отримання листа позивач зателефонувала за вказаним номером з метою повідомити та обґрунтувати поважність причин неможливості приступити до виконання посадових обов`язків у травні поточного року, проте на її телефонний дзвінок ніхто не відповів.

Так як на момент отримання листа від 01 травня 2023 року позивач перебувала не у м. Києві та прибути на роботу в наступні дні фізично не мала змоги, протягом 02 травня 2023 року вона неодноразово намагалась додзвонитися за номером телефону, вказаним у листі від 01 травня 2023 року, але на її дзвінки ніхто не відповідав.

Не додзвонившись за вказаним номером, позивач 02 травня 2023 року направила засобами поштового зв`язку відповідний лист з проханням погодити заяву про відпустку від 28 квітня 2023 року, однак відповіді на свій лист не отримала.

Враховуючи, що всі її попередні відпустки погоджувалися керівництвом, вона вважала, що і дана заява про надання відпустки від 28 квітня 2023 року була погоджена.

Прогулів без поважних причин вона не допускала, у травні 2023 року знаходилася в м. Івано-Франківську, де проходила лікування, спричинене, в тому числі, воєнними діями в Україні. Зокрема, 02 травня 2023 року вона перебувала у медичному закладі «Клініка сімейна» в м. Івано-Франківську, де проходила лікування без оформлення листка непрацездатності з метою недопущення зайвого фінансового навантаження на підприємство та органи Пенсійного фонду.

Посилаючись на наведені обставини, які свідчать про звільнення її без законних підстав, позивач ОСОБА_1 просила суд про задоволення позову.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 20 вересня 2023 рокуу задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, позивач ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, позивач посилається на те, що судом першої інстанції при розгляді справи взято до уваги її перебування у відпустці (у тому числі, без збереження заробітної плати) з 25 січня 2022 року, а також Закон України № 2136-ІХ від 15.03.2022 року «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», що не має жодного відношення до причин незаконного звільнення її із займаної посади. Судом встановлювалось перебування позивача в межах території України, наявність статусу внутрішньо переміщеної особи та інше.

Наведені обставини жодним чином не відносяться до предмету спору, та не є підставами видачі відповідачем наказу від 08.05.2023 року № 489-К «Про припинення трудового договору» про звільнення з роботи за прогул без поважних причин 02 травня 2023 року згідно п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Також позивач вважає, що судом неправильно досліджено докази поважності причин відсутності її на робочому місці, а також докази того, що відповідач будь-яким чином намагався з`ясувати обставини такої відсутності.

Адже п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України чітко передбачає відсутність на робочому місці саме без поважних причин. А стаття 149 КЗпП України фактично встановлює обов`язок відповідача з`ясувати причини відсутності на робочому місці: «До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення».

Судом першої інстанції не взято до уваги докази намагання пояснити відповідачу неможливість приступити до виконання посадових обов`язків, а саме: копії листів від 02.05.2023, від 08.05.2023, а також докази у вигляді знімків екрану телефону, що підтверджують спроби позивача зателефонувати відповідачу за наданим ним же номером телефону для надання пояснень. Судом проігноровано той факт, що відповідач не вчинив жодних дій для з`ясування наявності поважних причин відсутності позивача на робочому місці, що є невід`ємною ознакою саме цього конкретного порушення трудової дисципліни.

Наказом від 08.05.2023 року № 489-К «Про припинення трудового договору» позивача звільнено за прогул саме 02 травня 2023 року. До суду надано довідку від 02.05.2023 року про проходження обстеження у медичному закладі «Клініка сімейна» (м. Івано-Франківськ), що підтверджує поважність відсутності на робочому місці в цей день, проте судом цей доказ зовсім проігнорований. А решта документів, що підтверджують стан здоров`я позивача та проходження лікування, суд визнав такими, що не є поважними.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ПрАТ «Київський електровагоноремонтний завод» - адвокат Замула Р.О. просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, як законне та обґрунтоване.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити з викладених у ній підстав.

Представник відповідача ПрАТ «Київський електровагоноремонтний завод» - адвокат Сидорчук О.Є. в апеляційному суді проти задоволення апеляційної скарги заперечила, просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, як законне та обґрунтоване.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 перебувала в трудових відносинах з ПрАТ «Київський електровагоноремонтний завод», займаючи посаду директора комерційного.

З 25 січня 2023 року ОСОБА_1 перебувала в основній щорічній відпустці та відпустках без збереження заробітної плати.

Відповідно до наказу № 369-к від 31 березня 2023 року ОСОБА_1 перебувала у відпустці без збереження заробітної плати з 01 квітня 2023 року до 30 квітня 2023 року (а.с.44).

28 квітня 2023 року ОСОБА_1 подала заяву про надання їй чергової відпустки в зв`язку з воєнним станом та неможливістю приступити до виконання обов`язків з 01 травня 2023 року до 31 травня 2023 року (а.с.4, 47).

Вказана заява була направлена позивачем на підприємство електронною поштою в неділю, 30 квітня 2023 року о 16:42, тобто в неробочий день.

01 травня 2023 року заява ОСОБА_1 генеральним директором не була погоджена, про що позивачка була повідомлена листом від 01 травня 2023 року на електронну адресу, яким також була поставлена до відома про необхідність з`явитись на роботу (а.с.5, 48).

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 після закінчення відпустки 30 квітня 2023 року до роботи не приступила.

Наказом № 489-к від 08 травня 2023 року ОСОБА_1 була звільнена з роботи за п.4 ст.40 КЗпП України, за прогул без поважних причин 02 травня 2023 року (а.с.3).

Вчинення позивачкою прогулу з 01 травня 2023 року до 08 травня 2023 року підтверджується актами, складеними підприємством 02, 03, 04, 05 та 08 травня 2023 року (а.с.39-43).

Свою відсутність на роботі 02 травня 2023 року позивач не заперечувала, зазначивши, що була відсутня у зв`язку із поважною причиною, оскільки перебувала на лікуванні у м. Івано-Франківську.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача було проведено відповідачем з дотриманням вимог закону, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст. 21, 24 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату.

Згідно зі ст.139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Для встановлення допущення працівником прогулу необхідним є належне фіксування самого факту відсутності працівника на роботі та з`ясування поважності причини такої відсутності. Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.

Відсутність працівника на роботі має бути зафіксовано актом про відсутність працівника на роботі. Законодавство не встановлює вимог до форми акта, тому він подається у довільній письмовій формі та підписується не менш ніж двома працівниками. В акті має бути зафіксовано факт відсутності працівника на роботі протягом робочого дня.

Отже, поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника, тобто, об`єктивні обставини, які безумовно перешкоджали працівнику з`явитися на роботу і не могли бути ним усунуті.

Враховуючи викладене, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі.

15 березня 2022 року був прийнятий Закон України № 2136-IX «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Пунктом 2 Прикінцевих положень закону встановлено, що під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану.

Тобто, в період дії воєнного стану гарантуються не тільки права, а й діють обмеження трудових прав для певної категорії працівників.

Відповідно до ч.3 ст.12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» протягом періоду дії воєнного стану роботодавець на прохання працівника може надавати йому відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленого частиною першою статті 26 Закону України «Про відпустки».

В свою чергу, частиною 4 даної статті визначено, що у період дії воєнного стану роботодавець за заявою працівника, який виїхав за межі території України або набув статусу внутрішньо переміщеної особи, в обов`язковому порядку надає йому відпустку без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у заяві, але не більше 90 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 9 Закону України «Про відпустки».

Під час розгляду справи позивачка не заперечувала, що знаходилася та знаходиться на території України і статусу, передбаченого ч.4 ст.12 Закону, який зобов`язує роботодавця надати їй відпустку без збереження заробітної плати, вона не має.

Із заяви ОСОБА_1 вбачається, що вона просила надати їй чергову відпустку без збереження заробітної плати в зв`язку з воєнним станом та неможливістю приступити до виконання посадових обов`язків.

Воєнний стан в Україні діє з 24 лютого 2022 року.

Постановою Кабінету Міністрів України №1364 від 06 грудня 2022 року «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» визначено механізм формування єдиного переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією.

Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №14 від 13 січня 2023 року « Про внесення змін до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією», зареєстрованим Міністерством юстиції України 16 січня 2023 року, внесено зміни до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією. Згідно з цим наказом місто Київ виключено із переліку територій можливих бойових дій.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про поновлення на роботі, обґрунтовано виходив із недоведеності позивачем поважності причин її відсутності на роботі 02 травня 2023 року, оскільки належних, допустимих та достатніх доказів поважності причин відсутності на роботі з 01 травня 2023 року позивачка суду не надала.

При цьому, судом обґрунтовано відхилено в якості доказу надану позивачем довідку медичного закладу «Клініка Сімейна» від 02 травня 2023 року, згідно якої ОСОБА_1 була на прийомі у лікаря кардіолога, оскільки дана довідка не свідчить про наявність у позивача об`єктивних, незалежних від її волі обставин, які повністю виключають її вину у відсутності на роботі 02 травня та у всі послідуючі дні аж до дня звільнення - 08 травня 2023 року. Крім того, довідка, за відсутності інших доказів, викликає обґрунтований сумнів у інформації, зазначеній у ній.

Відповідно до положень статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи встановлені судом обставини справи, на підставі вищенаведених правових норм, зважаючи на доведеність факту відсутності ОСОБА_1 на роботі з 01 травня 2023 року без поважних причин, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поновлення на роботі, оскільки звільнення останньої було проведено роботодавцем з дотриманням вимог закону.

Аналізуючи викладене, колегія суддів вважає, що Солом`янський районний суд міста Києва, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не вчинив жодних дій для з`ясування наявності поважних причин її відсутності на робочому місці, чим порушив вимоги ст. 149 КЗпП України, колегією суддів до уваги не приймаються, так як невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення дисципліни підтверджений представленими суду доказами. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.02.2023 року у справі № 190/418/22.

Інші доводи апеляційної скарги позивача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди позивача з висновками суду. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано належну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, та з урахуванням недоведеності позовних вимог ОСОБА_1 ухвалено обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні її позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки Солом`янським районним судом міста Києва рішення від 20 вересня 2023 року ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування згідно вимог ч. 1 ст. 375 ЦПК України відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 вересня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: