Справа № 135/33/24
Провадження № 2/135/100/24
РІШЕННЯ

іменем України

08.04.2024 м. Ладижин Вінницька область

Ладижинський міський суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Волошиної Т.В.,

за участі секретаря судових засідань Безпалька С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ладижині Вінницької області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

1. Виклад позиції позивача.

05.01.2024 ТзОВ «Коллект Центр» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики на загальну суму 119 899 грн 93 коп.

Дана позовна заява мотивована тим, що 22.08.2019 між позичальником - ОСОБА_2 та ТзОВ «Інфінанс» був укладений договір позики № , за умовами якого кредит надається у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами з максимальним лімітом 20 000 грн, в межах строку дії договору 36 календарних місяців з дня підписання договору з остаточним терміном повернення кожного траншу кредиту не пізніше строку користування траншем. Строк та умови користування кожним траншем є окремим та визначається сторонами відповідно до умов договору. Кредитодавець належним чином виконав свої зобов`язання за договором позики, надавши позичальнику кредитні кошти.

14.07.2021 між ТзОВ «Інфінанс» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір факторингу № 14-07/21, відповідно до якого ТзОВ «Інфінанс» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право вимоги до Боржників.

У свою чергу ТзОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги до Боржників за кредитними договорами ТзОВ «Коллект Центр» відповідно до Договору відступлення права вимоги № 10-01/2023 від 10.01.2023 року, у т.ч. за кредитним позики № від 22.08.2019.

Таким чином, ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» наділено правом грошової вимоги до відповідача. Загальний розмір заборгованості, що підлягає стягненню станом на 11.12.2023 відповідно до розрахунку заборгованості, становить 166 099 грн 83 коп, з яких: заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) 9 999 грн 98 коп; заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги 156 099 грн 85 коп. Однак, враховуючи принцип розумності, співмірності і пропорційності просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики № від 22.08.2019 у розмірі 119 899 грн 93 коп, з яких: заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) 9 999 грн 98 коп; заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги від ТзОВ «Інфінанс» 109 899 грн 95 коп, 2 684 грн 00 коп судового збору та 25 000 грн витрати на правову допомогу.

2. Виклад позиції відповідача.

Представник відповідача ОСОБА_3 подала до суду відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі в зв`язку з їх необґрунтованістю та недоведеністю, а також у зв`язку з пропуском визначеного законом строку позовної давності. Окрім того, просила стягнути з позивача на користь відповідача 6 000 грн витрат за надання правничої допомоги.

На обґрунтування своїх заперечень зазначила, що позивач повідомив суду неправдиву та недостовірну інформацію, яка не відповідає наданим позивачем доказам у справі. Також первісним кредитором - ТОВ «ІНФІНАНС» під час здійснення розрахунку заборгованості було допущено численні порушення вимог договору та закону, які полягають в наступному. Так, отримавши від позичальника кошти в рахунок погашення кредиторської заборгованості (12.02.20 4 340 грн 01 коп та 13.03.2020 5250 грн 01 коп) кредитор, в порушення вимог ч.1 ст. 19 Закону України «Про споживче кредитування», зарахував отримані кошти не на погашення суми (тіла) кредиту, а зарахував на погашення відсотків за користування кредитом. Окрім того, первісним кредитором взагалі не було враховано сплату позичальником 5 250 грн, які були сплачені 13.03.2020 та зараховані на погашення відсотків за користування кредитом за період з 13.02.2020 по 13.03.2020. Вказує на те, що останній (третій) транш кредиту надавався позичальнику на підставі конкретних погоджених умов, з якими позичальник був ознайомлений 13.01.2020, погодився на такі умови, та які не передбачають змін умов в односторонньому порядку, а саме: розмір кредиту (траншу) - 10 000 грн, строк користування кредитом (траншем) - 30 днів; відсоткова ставка (фіксована) - 1,4% за один день користування кредитом, річна відсоткова ставка 511%. Враховуючи зазначене вважає, що за умовами зазначеного договору та згідно умов пропозиції надання 3 траншу від 13.01.2020 розмір заборгованості за отриманим кредитом, який підлягає стягненню на користь кредитора складає: 4 610 грн, виходячи із наступного розрахунку: 10 000 грн (тіло кредиту) 4 200 грн (відсотки за 30 днів користування кредитом, із розрахунку 1,4 % в день) 14 200 грн 4 340 грн (сплата 12.02.2020) 5 250 грн (сплата 13.03.2020) - 4 610 грн. Також вказує на те, що в даній справі відсутні докази вчинення позичальником зазначених дій, визначених п. 3.3 договору, а тому кредитор безпідставно, в односторонньому порядку, двічі, 12.02.2020 та 13.03.2020 змінював (продовжував) строки кредитування за даним кредитом (траншем), отриманим відповідачем 13.01.2020. Вважає, що ТОВ «Вердикт Капітал» станом на 10.01.2023 неправомірно було здійснено нарахування відсотків згідно з кредитним договором за період з 14.07.2021 по 21.08.2022 (404 дні) в розмірі 70 699 грн 85 коп, оскільки відповідно до умов договору факторингу № 14-07/21 від 14.07.2021 ТОВ «Вердикт Капітал» не наділене таким правом. За таких обставин позивач набув право грошової вимоги до боржників лише на суму заборгованості по кредиту, визначену на момент відступлення прав вимоги ТОВ «ІНФІНАНС» на користь ТОВ «Вердикт Капітал». Просить застосувати строк позовної давності посилаючись на те, що даний строк у справі розпочався 14.03.2020, тобто з наступного дня з останньої сплати відповідачем заборгованості за кредитом, а закінчився 14.03.2023. Натомість представник позивача звернувся до суду з даним позовом лише 05.01.2024, тобто з пропуском визначеного законом строку позовної давності. Стосовно заявлених в даній справі позивачем витрати з надання правової допомоги у розмірі 25 000 грн, то вважає їх неспівмірними із складністю справи, виконаними адвокатом роботами та такими, що не підлягають відшкодуванню в разі задоволення позовних вимог. Разом з тим зазначає про те, що витрати на правничу допомогу в даній справі, в разі задоволення позовних вимог в повному обсязі, мають складати 3 000 грн.

3. Виклад позиції позивача на відзив.

Представник позивача ОСОБА_4 подав до суду відповідь на відзив позивача, в якому надав пояснення щодо наведених у відзиві заперечень та навів мотиви їх відхилення.

Так, твердження представника відповідача про порушення вимог ч.1 ст. 19 Закону України «Про споживче кредитування» вважає необґрунтованими, оскільки законодавець відніс до однієї (першої) черги, як погашення процентів, так і тіла кредиту. Тобто, в даному випадку кредитодавець сам визначає на погашення якої само кредитної заборгованості в межах першої черги, зараховувати внесені кошти. Твердження про те, що внесена відповідачем сума 5250 грн 01 коп залишилась не зарахованою взагалі, спростовуються розрахунком ТОВ «ІНФІНАНС. Стосовно права кредитодавця застосовувати в розрахунках ставку 1,75% зазначив, що кредитодавцем, при нарахуванні даних процентів була застосована процентна ставка, передбачена п.5.3 договору та п.10.3 Правил. Твердження представника відповідача про те, що позивач мав право нараховувати проценти лише в межах строку користування кредитом також вважає хибним, оскільки згідно умов договору сторони погодили, що строк користування кредитом (траншем) становить 30 днів, але строк дії договору становить 36 календарних місяців (п.1.2 Договору). Таким чином, відповідачу нарахування процентів здійснено в межах строку дії кредитного договору. Адже 30-денний строк, згідно умов договору був встановлений для користування кожним наступним траншем в межах строку дії кредитного договору, а поняття «строк користування кредитом (траншем)» і «строк дії договору» не є тотожними. Окрім цього зазначає, що пролонгація строків користування кредитними коштами відбувалася виключно на прохання відповідача. Також вважає, що ТОВ «Вердикт Капітал» правомірно, згідно умов договору, здійснило нарахування відсотків за ставкою 1,75%, оскільки відповідно до вимог закону, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Стосовно тверджень про пропуск позовної давності позивачем, звертає увагу на положення п. 19 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, якими передбачено, що у період дії воєнного стану в Україні, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Вказує на незначну складність справи, а тому вважає, що сума витрат на правничу допомогу судом має бути зменшена, чи взагалі відмовлено в їх відшкодуванні. За таких обставин просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а в задоволенні вимог відповідача про стягненні витрат на правничу допомогу відмовити.

ІІ. Рух справи, процесуальні дії суду.

Ухвалою суду від 08.01.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Цією ж ухвалою прийнято рішення про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження.

24.01.2024 розгляд справи відкладено за клопотанням відповідача.

25.01.2024 представником відповідача подано відзив на позовну заяву.

09.02.2024 представником позивача подано відповідь на відзив.

ІІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

У судове засідання представник позивача не з`явився, однак у позовній заяві зазначив, а також надалі у письмовій заяві зазначив, що просить розглянути справу за його відсутності на підставі наявних у суду матеріалів.

Представник відповідача ОСОБА_3 у відзиві на позов просить розглянути справу в її та відповідача відсутність.

Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України, враховуючи, що останні скористалися своїми процесуальними правами, а також висловили свої позиції у позові та відзиві.

За вказаних обставин, за приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу суд не здійснює.

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що 22.08.2019 між ТзОВ «Інфінанс» та ОСОБА_1 укладено договір позики № , за умовами якого кредит надається у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами з максимальним лімітом 200 00 грн, в межах строку дії договору 36 календарних місяців з дня підписання договору з остаточним терміном повернення кожного траншу кредиту не пізніше строку користування траншем. Максимальний строк користування кредитом (траншем) 30 календарних днів, максимальна відсоткова ставка 1,75%. Строк та умови користування кожним траншем є окремим та визначається сторонами у додатках до договору. Договором визначено (п. 2.3), що Товариство має право укласти договір відступлення права вимоги будь-кому без згоди на це позичальника. Пунктом 5.3 визначено, що у разі прострочення позичальником строків сплати поточного кредиту та відсотків за користування кредитом частково/або в повному обсязі позичальник самостійно нараховує та сплачує товариству, на його вимогу, пеню в розмірі 1,75% від несвоєчасно сплаченої суми (кредиту та відсотків) за кожен день прострочення (а.с. 4-6).

13.01.2020 ТзОВ «Інфінанс» та ОСОБА_1 згідно Заявки-анкети № від 13.01.2020 в рамках Договору надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № 7 від 22.08.2019 (оферта) погодили отримання 3 траншу кредиту за наступних умов: розмір кредиту (траншу) - 10 000 грн, строк користування кредитом (траншем) - 30 днів; відсоткова ставка (фіксована) - 1,4% за один день користування кредитом, річна відсоткова ставка 511% (а.с. 7-8).

Вказані домовленості укладені в електронній формі та підписані сторонами електронними підписами за допомогою одноразового ідентифікатора, в тому числі ОСОБА_1 , що підтверджується довідкою про ідентифікацію (а.с. 18).

Кредитні кошти в сумі 10 000 грн відправлені ОСОБА_1 13.01.2020 о 20:05 год шляхом зарахування на карту, що підтверджується квитанцією про сплату (а.с.19).

На підтвердження розміру заборгованості відповідача перед ТзОВ «Інфінанс» позивачем надано розрахунок заборгованості за кредитним договором № від 22.08.2019, згідно з яким заборгованість ОСОБА_1 за кредитом станом на 14.07.2021 становить 95 399 грн 98 коп, з яких: 9 999 грн 98 коп. - сума заборгованості за основною сумою боргу, 85 400 грн 00 коп сума заборгованості за відсотками (а.с. 20-22).

14.07.2021 між ТзОВ «Інфінанс» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір факторингу № 14-07/21, відповідно до якого ТзОВ «Інфінанс» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право вимоги до Боржників вказаних у Реєстрі боржників (а.с. 25-27).

Відповідно до реєстру боржників від 14.07.2021 до Договору факторингу № 14-07/21від 14.07.2021 ТзОВ ТОВ «Вердикт Капітал» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 95 399 грн 98 коп, з яких: 9 999 грн 98 коп. - сума заборгованості за основною сумою боргу, 85 400 грн 00 коп сума заборгованості за відсотками (а.с. 27-29).

На підтвердження розміру заборгованості відповідача перед ТзОВ «Вердикт капітал» позивачем надано розрахунок заборгованості за кредитним договором № від 22.08.2019, за період з 14.07.2021 по 21.08.2022, згідно з яким заборгованість ОСОБА_1 за кредитом станом на 21.08.2022 становить 166099 грн 83 коп, з яких: 9999 грн 98 коп. - сума заборгованості за основною сумою боргу, 85400 грн 00 коп сума заборгованості за відсотками на дату відступлення права вимоги, 70 699 грн 85 коп сума заборгованості за відсотками після дати відступлення права вимоги (а.с. 23).

10.01.2023 між ТзОВ «Вердикт капітал» та ТзОВ «Коллект Центр» було укладено Договір факторингу № 10-01/2023, відповідно до якого ТзОВ «Вердикт капітал» відступило ТзОВ «Коллект Центр» право вимоги до Боржників вказаних у Реєстрі боржників (а.с. 30-32).

Відповідно до реєстру боржників від 10.01.2023 до Договору факторингу № 10-01/2023 від 10.01.2023 ТзОВ «Коллект Центр» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 166 099 грн 83 коп, з яких: 9 999 грн 98 коп. - сума заборгованості за основною сумою боргу, 156 099 грн 85 коп сума заборгованості за відсотками (а.с. 33-35).

На підтвердження розміру заборгованості відповідача перед ТзОВ «Коллект Центр» позивачем надано розрахунок заборгованості за кредитним договором № від 22.08.2019, за період з 10.01.2023 по 11.12.2023, згідно з яким заборгованість ОСОБА_1 за кредитом станом на 11.12.2023 становить 166 099 грн 83 коп. (а.с. 24).

V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування.

1. Щодо застосування строку позовної давності.

Відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Представник позивача звернувся до суду з даним позовом 05.01.2024. Відповідно до вимог позову вбачається, що предметом спору є заборгованість за кредитом, отриманим відповідачем 13.01.2020. Останнє погашення заборгованості за кредитом було вчинено відповідачем 13.03.2020. Після закінчення зазначеної дати відповідач кредит не сплачував, зобов`язання в повному обсязі не виконав. Враховуючи зазначене, перебіг строку позовної давності розпочався 14.03.2020, а мав закінчитися 14.03.2023.

Однак 17.03.2022 набули чинності положення Закону України № 2120-IX від 15.03.2022, яким прикінцеві та перехідні положення ЦК України доповнено п. 19 наступного змісту: у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Вказані положення Закону були чинні у вказаній редакції і на момент звернення до суду з даним позовом - 05.01.2024.

З 24.02.2022 в Україні діє воєнний стан (Указ Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану с Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ), який неодноразово продовжувався, строк його не переривався та діє і на даний час.

Тобто, встановлений законом позивачу строк звернення до суду з 17.03.2022 був продовжений на строк дії воєнного стану. За таких обставин суд приходить до висновку, що позивачем не пропущено строк позовної давності.

2. Щодо укладення кредитних договорів в електронному вигляді.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно із частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

У справі встановлено, що договір позики № від 22.08.2019 та пропозиції до вказаного договору про отримання 3 траншу кредиту від 13.01.2020 підписані відповідачем електронним підписом. Вказане вбачається із зазначення в тексті договору та пропозиції про підписання сторонами таких договорів електронним підписом.

Відповідач через особистий кабінет на веб-сайті кредиторів подав заявки на отримання кредитів за умовами, які вважав зручними для себе, та підтвердив умови отримання кредитів, після чого кредитори надіслали відповідачу за допомогою засобів зв`язку на вказаний ним номер телефону одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який відповідач використав для підтвердження підписання кредитних договорів. Без здійснення зазначених вище дій відповідачем кредитні договори не були би укладені сторонами.

Відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» оспорювані кредитні договори вважаються такими, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача.

Доказів протилежного матеріали справи не містять, відповідачем таких не надано, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є її процесуальним обов`язком.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18; від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19; від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 , від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19 і від 16 грудня 2020 року у справі 561/77/19.

3. Щодо виконання умов договір позики № від 22.08.2019 та пропозиції до вказаного договору про отримання 3 траншу кредиту від 13.01.2020.

Відповідно до змісту частини першої статті 1050 ЦК України з урахуванням статей 526, 527, 530 ЦК України, банк має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором.

Позивачем надано належні докази надання позичальникові грошових коштів в сумі 10 000 грн 00 коп за пропозицією про отримання 3 траншу кредиту від 13.01.2020 за умов договір позики № від 22.08.2019. Вказана обставина не заперечується і самим відповідачем.

Підписавши договір позики та пропозицію про отримання 3 траншу кредиту від 13.01.2020 відповідач підтвердив, що він повністю ознайомився з усіма його умовами, в тому числі з правилами надання грошових коштів у позику за умовами програми «MoneyBOOM», розміщеними на офіційному сайті ТзОВ «Інфінанс».

Ці правила є публічною пропозицією (офертою) у розумінні ст.ст. 641, 644 ЦК України на укладення договору кредиту та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору.

Уклавши даний договір на умовах, викладених у ньому, відповідач тим самим засвідчив свою згоду та взяв на себе зобов`язання виконувати умови, які були в ньому закріплені.

Суд критично оцінює посилання відповідача у відзиві на позов на те, що розмір заборгованості не підтверджено, оскільки докази на підтвердження виконання відповідачем взятого на себе зобов`язання за вказаним кредитним договором матеріали справи не містять.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

За змістом ст.ст. 526, 615 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись у встановлений термін, відповідно до вимог закону та умов договору.

Згідно статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Порушення відповідачем умов договору є цивільним правопорушенням, оскільки стаття 629 ЦК України встановлюється принцип безумовності та обов`язковості виконання договору.

За змістом частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за процентами відповідно до п.5.3 договору позики на дату відступлення права вимоги від ТзОВ «Інфінанс» в сумі 109 899 грн 95 коп.

Однак, згідно з наданим позивачем розрахунку та реєстру боржників, заборгованість відповідача за процентами відповідно до п.5.3 договору позики на дату відступлення права вимоги від ТзОВ «Інфінанс» становила 85 400 грн.

Тобто, в даному випадку мала місце проста помилка позивача в зазначені суми заборгованості за процентами.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що на дату відступлення права вимоги від ТзОВ «Інфінанс», у зв`язку із невиконанням відповідачем зобов`язань за договором позики № від 22.08.2019, за умовами 3 траншу кредиту від 13.01.2020, утворилася заборгованість в сумі 95 399 грн 98 коп, яка складається з наступного: 9 999 грн 98 коп. - сума заборгованості за кредитом; 85 400 грн - заборгованість за нарахованими процентами відповідно до п.5.3 договору позики за ставкою 1,75% від суми несвоєчасного повернутого Кредиту за кожен день користування кредитом за період з 13.02.2020 по 14.07.2021 відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України.

Вказаний розрахунок відповідачем не спростований.

Твердження відповідача про порушення вимог ч.1 ст. 19 Закону України «Про споживче кредитування» є необґрунтованими, оскільки законодавець відніс до однієї (першої) черги, як прострочену до повернення суму кредиту, так і прострочені проценти за користування кредитом.

4. Щодо нарахування відсотків за договором позики № від 22.08.2019 та пропозиції до вказаного договору про отримання 3 траншу кредиту від 13.01.2020 у розмірі 85 400 грн за період з 13.02.2020 по 14.07.2021.

Згідно з пропозицією про отримання 3 траншу кредиту від 13.01.2020 відповідно до умов договору позики № від 22.08.2019 товариство надало позичальникові грошові кошти (кредит) в розмірі 10 000 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом.

Процентна ставка за користування кредитом 1,4% від суми кредиту за кожний день користування кредитом у межах строку користування кредиту.

Строк користування кредитом становить 30 днів.

Невід`ємною частиною цього договору є Правила надання грошових коштів у позику, в тому числі і за умовами програми «MoneyBOOM» (далі-Правила), розміщеними на офіційному сайті ТзОВ «Інфінанс»

Відповідно пункту 2.9. договору позики позичальник зобов`язаний повернути вчасно отримані кредитні кошти та сплатити відсотки за користування фінансовим кредитом та інші платежі, передбачені договором.

Пунктом 5.3. договору позики передбачено, що у разі простроченнят позичальником строків сплати поточного кредиту та відсотків за користування кредитом, позичальник сплачує пеню в розмірі 1,75 % від суми несвоєчасно повернутого кредиту за кожен день прострочення.

У п.п. 7.1-7.4, позичальник, підписуючи даний договір, засвідчив, що ознайомлений, повністю розуміє та погоджується з усіма умовами та змістом договору, додатків до нього та Правил і зобов`язується їх дотримуватись; інформація, надана товариством, забезпечує правильне розуміння позичальником суті фінансової послуги за цим договором без нав`язування її придбання.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16 (провадження №12-142гс19) вказано, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України.

Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.

Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством.

У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.

За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання.

На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

За період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача процентів за кредитом, нарахованих унаслідок неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань, після спливу строку кредитування, є обґрунтованими.

Разом з тим, у пункті 8.38 постанови від 18.03.2020 № 902/417/18 Великою Палатою Верховного Суду зроблено висновок, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Суд вважає, що встановлений у п. 5.3 Кредитного договору розмір процентів, що нараховані за частиною другою статті 625 ЦК України, не відповідає принципам розумності, справедливості та пропорційності, а тому вважає за необхідне зменшити заборгованість за процентами з 85 400 до розміру тіла отриманого кредиту 10 000 грн.

Отже, загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 буде становити 19 999 гривень 98 коп. з яких: 9 999 грн 98 коп. - сума заборгованості за кредитом; 10 000 грн - заборгованість за нарахованими процентами відповідно до п.5.3 Кредитного договору за ставкою 1,75% від суми несвоєчасного повернутого Кредиту за кожен день користування кредитом за період з 13.02.2020 по 14.07.2021 відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України.

При цьому, суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.

Таким чином, дослідивши матеріали справи, надавши об`єктивну оцінку зібраним доказам по справі та нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, у достатньому обсязі для ухвалення рішення по суті, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову, а саме стягнення з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість у розмірі 19 999 гривень 98 коп.

VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.

Щодо витрат на правничу допомогу.

Сторонами заявлено вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу, а саме представником позивача в розмірі 25 000 грн, а представником відповідача в розмірі 6 000 грн.

Відповідно до ч. 1, п.п. 1, 4 ч. 3ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу сторонами подано належні докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу.

Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року, витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Зазначене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року.

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставістатті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Подібні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних із оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

За змістом статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги-це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 зазначеного Закону).

Велика Палата Верховного Суду у справі № 910/12876/19, зауважила, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

При цьому, суд звертає увагу на ту обставину, що чинне процесуальне законодавство визначає критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно, суд зазначає, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Одночасно, суд зазначає, що відповідно до висновків у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Проаналізувавши кожну складову наданої адвокатами правової допомоги на предмет її обґрунтованості та розумності, суд прийшов до наступних висновків.

Сторони у своїх твердженнях, які викладені відповідно у відзиві та відповіді на відзив вказують на незначну для них складність справи.

Суд зі своєї сторони також констатує, що даний спір для кваліфікованого юриста є спором незначної складності, відноситься до категорії малозначних справ, судова практика щодо яких є сталою і передбачуваною. Великої кількості законів і підзаконних нормативно-правових актів, які підлягають дослідженню адвокатом і застосуванню, спірні правовідносини не передбачають, а від так заявлені до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу - 25 000 грн та 6 000 грн є завищеними порівняно з вартістю послуг з правничої допомоги в таких категоріях спору так як матеріали справи не потребували і не містять великої кількості документів для підготовки позовної заяви та клопотання, дана справа є не складною, враховуючи усталену практику. При цьому адвокатами зовсім не мотивована необхідність витрачання значного часу на аналіз документів, які знаходяться в матеріалах справи, ступінь складності та новизни правових питань, досліджених ними.

Отже, керуючись принципами справедливості, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат та розумності їх розміру, тобто відповідністю понесених витрат, складності, обсягу та характеру наданої адвокатом допомоги, а також співмірності цих витрат із ціною, конкретних обставин справи, суд вважає, що визначений сторонами до відшкодування гонорар, є завищеним і не являється спів мірним, обґрунтованим і пропорційним об`єму здійсненої роботи та наданої послуги, складності справи,а також є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг у аналогічних справах, обсяг наданих представниками позивача та відповідача послуг не відповідає критерію реальності, а відтак приходить до висновку про часткове задоволення вимог в цій частині та стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 4 000 грн з кожної зі сторін.

Щодо судового збору.

Судом встановлено сплату позивачем при зверненні до суду судового збору в сумі 2 684 грн, що підтверджується платіжним документом від 21.12.2023 (а.с. 1-а).

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 562 грн 55 коп. гривень пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (20,96 %). Решту судового збору в сумі 2121,45 гривень слід залишити за позивачем.

Доказів понесення сторонами по справі інших судових витрат суду не надано.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 10-13, 76-83, 89, 133, 141, 206, 229, 258, 259, 263-265, 279, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» заборгованість за кредитним договором № від 22.08.2019 у розмірі 19 999 (дев`ятнадцять тисяч дев`ятсот дев`яносто дев`ять) грн 98 коп, з яких: 9 999 грн 98 коп - сума заборгованості за основною сумою боргу, 10 000 грн сума заборгованості за процентами.

У задоволенні іншої частини позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» судовий збір у розмірі 562 грн 55 коп. та 4 000 гривень витрат на професійну правничу допомогу, а всього судових втрат у розмірі 4 562 гривень (чотири тисячі п`ятсот шістдесят дві) гривні 55 копійок.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» на користь ОСОБА_1 4 000 (чотири тисячі) гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Строк і порядок набрання рішенням суду законної сили та його оскарження.

Згідно зі статтями 273, 354, 355 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Вінницького апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Ім`я (найменування) сторін:

позивач - Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект центр», місце знаходження: вул. Мечнікова, буд. 3, офіс 306, м. Київ, 01133, );

- відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , останнє відоме місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Суддя