Житомирський апеляційний суд
Справа №276/2304/23 Головуючий у 1-й інст. ЗБАРАЖСЬКИЙ А. М.
Категорія 20 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Борисюка Р.М., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Нестерчук М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 276/2304/23 за позовом ОСОБА_1 до Хорошівської селищної ради Житомирської області про визнання факту постійного проживання зі спадкодавцем та встановлення додаткового строку для прийняття спадщини

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 29 січня 2024 року, ухваленого під головуванням судді Збаражського А.М. у смт. Хорошів,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2023 року представник ОСОБА_1 адвокат Довгалюк Р.О. звернувся до суду із позовом до Хорошівської селищної ради Житомирської області про визнання факту постійного проживання зі спадкодавцем та визнання права власності на земельні ділянки (а.с.1-4).

15.01.2024 представник позивача - адвокат Довгалюк Р.О. подав заяву про зміну предмету позову і просив розгляд вимоги щодо визнання права власності на земельні ділянки здійснювати в такій редакції - встановити ОСОБА_1 додатковий строк для прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка помрла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.35).

В обґрунтування позову зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача ОСОБА_3 , якій на праві власності належали дві земельні ділянки: площею 2,2805 га кадастровий номер :04:002:0271, та площею: 0,1659 га кадастровий номер :04:001:0186. Довідкою, яка видана відповідачем 15.02.2022 підтверджено факт спільного проживання позивача та його матері, а також протягом 6 місяців після її смерті.

20.06.2022 нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину та рекомендовано звернутись до суду за встановленням факту спільного проживання разом зі спадкодавцем на момент його смерті або для продовження строку для прийняття спадщини.

Посилаючись на вказані обставини, просив визнати факт постійного проживання ОСОБА_1 разом із ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та встановити позивачу додатковий місячний строк для прийняття спадщини за заповітом після її смерті.

Рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 29 січня 2024 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Довгалюк Р.О. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.

Зазначає, що позивачем з метою підтвердження правомірності та обґрунтованості позовних вимог щодо його спільного проживання із ОСОБА_3 надано довідку №107 від 12.01.2024, видану виконкомом Хорошівської селищної ради, що судом не було взято до уваги.

Крім того, місцевий суд в порушення ч.3 ст.200, ч.4 ст.206 ЦПК України не постановив жодних ухвал як щодо прийняття визнання позову відповідачем, так і щодо відмови у його прийнятті. Наслідком такого процесуального порушення є скасування судового рішення в порядку п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Як вбачається із копії свідоцтва про смерть ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померла у Хорошівському районі Житомирської області у листопаді 2016 року (конкретна дата смерті не вказана), про що 16 грудня 2016 року вчинено актовий запис №32 у виконавчому комітеті Топорищенської сільської ради Хорошівського району Житомирської області (а.с.7).

Згідно довідки №165 від 15.02.2022, виданої посадовими особами виконкому Хорошівської селищної ради, ОСОБА_3 була зареєстрована та постійно проживала до дня смерті по АДРЕСА_1 (а.с.8).

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є сином ОСОБА_3 (а.с.5).

Відповідно до копій витягів з Державного земельного кадастру про земельну ділянку ОСОБА_3 належали земельні ділянки: площею 0,1659 га кадастровий номер :04:001:0186 та площею 2,2805 га кадастровий номер :04:002:0271, що знаходяться на території Хорошівської селищної ради Хорошівського району Житомирської області (а.с.12-21).

Спадкова справа після смерті ОСОБА_3 не заводилась (а.с.11,43).

Заповіт, на який посилається представник ОСОБА_1 у тексті позовної заяви (а.с.35 зворот), суду не наданий.

15.02.2022 виконкомом Хорошівської селищної ради видано довідку №166, відповідно до якої за адресою: АДРЕСА_1 разом із спадкодавицею ОСОБА_3 , яка померла у листопаді 2016 року, за шість місяців до її смерті, на день смерті та протягом 6-ти місяців після смерті ніхто не був зареєстрований та не проживав (а.с.9).

А у січні 2024 року виконкомом Хорошівської селищної ради видав довідку №107, якою підтвердив факт проживання ОСОБА_1 без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 за шість місяців до смерті та шести місяців після смерті зі спадкодавицею ОСОБА_3 (а.с.38).

За змістом листа приватного нотаріуса Житомирського районного нотаріального округу Косинського С.О. від 20.06.2022 за №39/01-16 ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_3 , оскільки він у встановлений законом строк не подав заяву про прийняття спадщини (а.с.10).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції із посиланням на норми ст.ст.1216-1218, 1268, ч.1 ст.1269, ч.1 ст.1270, ч.3 ст.1272, ч.1 ст.1296 ЦК України дійшов обґрунтованого висновку, що в порушення приписів ст.81 ЦПК України позивачем належними та допустимими доказами не доведено факт спільного проживання позивача зі спадкодавцем, а вимоги щодо визначення додаткового строку для прийняття спадщини жодним чином не обґрунтовані, відтак відсутні правові підстави для задоволення позову.

При цьому суд першої інстанції правильно не взяв до уваги вище згадану довідку №107, якою виконком Хорошівської селищної ради підтвердив факт проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем на день її смерті, оскільки вона не містить посилання на джерело даної інформації (запис у погосподарській книзі, показання свідків тощо), а також суперечить змісту попередньо виданої довідки тим же органом і за підписами тих же посадових осіб.

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Сторона позивача не використала наданих їй законом процесуальних прав та обов`язків, не надала достовірних та достатніх доказів, на підставі яких можна було б встановити дійсні обставини справи та які у своїй сукупності дали б змогу дійти висновку про наявність факту спільного проживання позивача із спадкодавицею, про що обґрунтовано зазначено судом першої інстанції. Суд також зазначив, що жодних клопотань про витребування таких доказів або ж про допит свідків стороною позивача не заявлено, а представник позивача просив розглянути справу без його участі та за відсутності позивача.

Не заявлено жодних клопотань і при розгляді справи судом апеляційної інстанції.

Також місцевий суд був позбавлений можливості дослідити питання поважності пропуску ОСОБА_1 строку для прийняття спадщини після смерті матері, оскільки жодна із таких причин позивачем не вказана в позовній заяві.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно констатував, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги про встановлення факту проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, який дозволяє прийняти спадщину в порядку ч.3 ст.1268 ЦК України та визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини за ч.3 ст.1272 ЦК України, за своїм правовим змістом суперечать одна одній та є взаємовиключними.

З огляду на вказане, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові в цілому.

Посилання щодо незаконності рішення місцевого суду, наведені в апеляційній скарзі не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які ґрунтовно, повно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди з висновками щодо їх оцінки.

Щодо заяви відповідача про визнання позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи.

Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які в даному випадку відсутні.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15.06.2020 у справі № 588/1311/17.

На підставі наведеного, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив у своєму рішенні про неприйняття заяви про визнання позову подану відповідачем, оскільки відсутні законні підстави для задоволення позову.

Та обставина, що місцевий суд не постановив ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову у вигляді окремого процесуального документу, зазначивши відповідні висновки у тексті судового рішення, не є таким процесуальним порушенням, що тягне за собою скасування рішення, оскільки не призвело до неправильного вирішення справи (ч.2 ст.376 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими, а рішення суду є законним та ґрунтується на встановлених обставинах справи.

Відтак, у відповідності до положень ст. 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду без змін.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-384, 390-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 29 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 квітня 2024 року.

Головуючий Судді