Справа № 462/1415/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(повний текст)

04 квітня 2024 року Залізничний районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Кирилюка А. І.,

за участю секретаря судового засідання Заболотної Я. Ю.,

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,

встановив:

Позовні вимоги.

Уповноважений представник позивача ОСОБА_2 адвокат Голотова М. М. 21.02.2024 року (вх. № 4313) звернулася у Залізничний районний суд м. Львова із позовною заявою до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, у якій просить суд

- в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право приватної власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на вказане майно припинити;

- в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_3 право приватної власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на вказане майно припинити.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що 04.02.1970 року позивач уклав шлюб із відповідачкем, ОСОБА_3 , який було зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції. Під час шлюбу подружжям було придбано наступне нерухоме майно: за договором купівлі - продажу нерухомого майна № 98.12-693 (укладеним на біржі) однокімнатна квартира загальною площею 29,3 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка була оформлена на ім`я позивача, ОСОБА_2 . Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29.11.2023 року визнано дійсним договір № 98.12-693 купівлі-продажу нерухомого майна від 24.12.1998 року укладений на Жовтневому філіалі Одеської спеціалізованої біржі нерухомості за умовами якого ОСОБА_2 купив однокімнатну квартиру загальною площею 29,3 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . В цій квартирі проживав та користувався весь час до 2022 року позивач. За договором купівлі продажу від 14.09.2011 року однокімнатна квартира загальною площею 34,5 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , яка була оформлена на ім`я відповідачки, ОСОБА_3 .. Цією квартирою користується відповідачка. В 2022 році, під час коли позивач перебував на лікуванні, відповідачка в`їхала в квартиру АДРЕСА_3 , змінила замки та відмовляється виїжджати. З огляду на те, що сумісне проживання позивача з відповідачкою є неможливим, він змушений проживати у сторонніх людей. Таким чином єдиною можливістю відновити порушені права позивача є розподіл майна подружжя. Дійти згоди щодо спільної сумісної власності подружжя та поділу майна сторони не можуть. За таких обставин, просить суд задовольнити позовну заяву.

Рух справи в суді.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.02.2024 року для розгляду зазначеної справи визначено головуючого суддю Кирилюка А. І.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 23.02.2024 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити у порядку загального позовного провадження. З метою виконання вимог ч. 1 ст. 189 ЦПК України розпочато підготовче провадження у справі.

27.02.2024 року (вх. № 4942) від уповноваженого представника позивача ОСОБА_2 адвоката Голотової М. М. надійшло письмове клопотання (документ сформований у системі «Електронний суд» 27.02.2024 року) про розгляд справи у режимі відеоконференції за її участі, поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів через онлайн сервіс відеозв`язку vkz.court.gov.ua.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 28.02.2024 року заяву уповноваженого представника позивача ОСОБА_2 адвоката Голотової М. М. про участь у судовому засідання у режимі відеоконференції у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя постановлено задовольнити. Судові засідання у цивільній справі постановлено проводити у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою Електронного кабінету та власних технічних засобів згідно з вимогами Положення про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положень, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів), з урахуванням технічних можливостей у суді.

Позиція сторін по справі.

Уповноважений представник позивача ОСОБА_2 адвокат Голотова М. М. у судовому засіданні позов підтримала, надала пояснення аналогічні наведеним у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилась хоча про дату, місце та час проведення судового засідання була належним чином повідомлена, про причини неявки суд не повідомила. Однак, 03.04.2024 року від уповноваженого представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Луб В. В. на адресу суду надійшла письмова заява (документ сформований у системі «Електронний суд» 03.04.2024 року) про визнання позову.

Дослідивши матеріали справи за позовом, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Встановлені судом фактичні обставини справи.

Як встановлено в ході розгляду справи, сторони з 04.02.1970 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 376 (а.с. 22).

Згідно копії договору купівлі-продажу квартири від 14.09.2011 року встановлено, що однокімнатна квартира загальною площею 34,5 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , оформлена на ім`я ОСОБА_3 (а.с. 10).

Згідно копії договору купівлі-продажу від 24.12.1998 року № 98.12-693 стверджується, що однокімнатна квартира загальною площею 29,3 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , оформлена на ім`я ОСОБА_2 (а.с. 23).

Копією рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29.11.2023 року визнано дійсним договір № 98.12-693 купівлі-продажу нерухомого майна від 24.12.1998 року укладений на Жовтневому філіалі Одеської спеціалізованої біржі нерухомості за умовами якого ОСОБА_2 купив однокімнатну квартиру загальною площею 29,3 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с. 24 зворот - 26).

Мотиви прийняття рішення судом.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 372 ЦК України визначено, що майно яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

У разі такого поділу, частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено законом або домовленістю між ними.

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, той з подружжя, хто вважає майно своїм особистим, повинен належними та допустимими доказами це довести.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13.03.2019 року в справі № 334/9028/15-ц, від 16.12.2019 року в справі № 333/2114/17, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.01.2020 року в справі № 462/6409/18.

Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно із ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Зі змісту ст. 70 СК України вбачається, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Зі змісту п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Вирішуючи даний спір суд з`ясовує обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства сторонами, джерело і час його придбання.

У пунктах 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим.

Підсумки.

Суд зазначає, що відповідно до п. 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001 року рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Положеннями п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно із усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Враховуючи наведене, дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються заявлені позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд дійшов висновку що такі слід задовольнити у повному обсязі.

Судові витрати по справі.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема у разі задоволення позову - на відповідача.

Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Тому суд дійшов висновку, що з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір, у сумі 9 084 грн. 00 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 76 - 81, 258, 259, 264 - 265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя задовольнити.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право приватної власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на вказане майно припинити.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_3 право приватної власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на вказане майно припинити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 9 084 (дев`ять тисяч вісімдесят чотири) грн. 00 коп.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості щодо сторін у справі (учасники процесу):

Позивач: ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_4 );

Відповідач: ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_4 ).

Текст рішення складено 15.04.2024 року.

Суддя/підпис/

Згідно з оригіналом.

Суддя: