УХВАЛА

17 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 716/1243/21

провадження № 61-5431ск24

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Петрова Є. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Гірчак Наталія Аліківна, на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 20 жовтня 2023 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 13 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа - приватний нотаріус Заставнівського районного нотаріального округу Чернівецької області Малітовська Тетяна Миколаївна, про визнання недійсними відмов від прийняття спадщини, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину, витребування майна у добросовісного набувача, скасування реєстрації права власності на спадкове майно та визнання права власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИВ:

12 квітня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Гірчак Н. А., через засоби поштового зв`язку, подала до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 20 жовтня 2023 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 13 березня 2024 року в указаній вище справі.

Подана касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та вирішено питання про відкриття касаційного провадження, оскільки у порушення вимог статі 392 ЦПК України заявником не дотримано вимог щодо форми та змісту касаційної скарги.

Відповідно до пункту п`ятого частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити формулювання застосованого судом апеляційної інстанції висновку щодо застосування норми права, з яким не погоджується заявник, із зазначенням конкретної норми права та змісту правовідносин, в яких ця норма права застосована, а також посилання на постанови Верховного Суду, в яких зроблено інший (який саме) висновок щодо застосування цієї ж норми права та в яких (подібних) правовідносинах, із зазначенням, в чому саме полягає невідповідність оскаржуваного судового рішення сформованій правозастосовчій практиці у подібних правовідносинах. При цьому суд звертає увагу заявника, що судовими рішеннями у подібних правовідносинах є такі рішення, в яких подібними є: предмети спору; підстави позову; зміст позовних вимог; встановлені судом обставини та однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 523/6003/14-ц, від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16).

Заступник керівника Київської міської прокуратури, як на підставу касаційного оскарження судового рішення посилається на пункти 1 та 3 частини другої статті 389 ЦПК.

Якщо підставою для відкриття касаційного провадження скаржник вважає наявність випадку, передбаченого пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, він повинен зазначити норму права, щодо якої відсутній висновок її застосування із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, обґрунтувати необхідність формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи, а також навести чіткі доводи висновкам судів попередніх інстанцій з цього питання та обґрунтувати, в чому полягає їх неправильність.

Формування Верховним Судом висновку має стосуватися спірних конкретних правовідносин, ураховуючи положення чинного законодавства та встановлені судами під час розгляду справи обставини.

Отже, не є підставою касаційної оскарження посилання заявника на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах без конкретизації норми права, що застосуванні якої відсутній вказаний висновок та відсутності обґрунтування необхідність формування єдиної правозастосовчої практики щодо норми матеріального права у спірних правовідносинах.

У касаційній скарзі заявниця вказує, що відсутня єдина правозастосовча практика Верховного Суду щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України.

При цьому касаційна скарга не містить належного обґрунтування та заявником не наведено постанов Верховного Суду, які містять різні висновки щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України.

Також, заявник посилається на порушення судом апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків судів попередніх інстанцій висновкам викладеним у постановах Верховного Суду, що має ознаки касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України. Разом із тим, заявником не конкретизовано норму права та зміст правовідносин, в яких ця норма права застосована.

Суд наголошує на тому, що згідно з вимогами статей 389, 392 ЦПК України, посилаючись як на підставу касаційного оскарження на пункт 1 частини другої статті 392 ЦПК України заявниці слід вказати норму (норми) права, з застосуванням якої (яких) судами попередніх інстанцій не погоджується заявниця та релевантні правові висновки Верховного Суду щодо застосування цієї (цих) норми (норм) права у подібних правовідносинах, які на її переконання не врахував суд попередньої інстанції. Виконання таких вимог необхідне для належного виконання судом касаційної інстанції визначених статтею 409 ЦПК України повноважень та надання належної оцінки застосуванню судами попередніх інстанцій цієї норми права під час розгляду справи, а у разі необхідності - формулювання правового висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Для усунення вказаного недоліку заявнику слід надати до суду нову редакцію касаційної скарги та її копії відповідно до кількості учасників справи з врахуванням вимог цієї ухвали щодо повноти зазначення підстав касаційного оскарження та їх нормативно-правового обґрунтування.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено, зокрема, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету.

У касаційній скарзі не зазначено відомостей про наявність у ОСОБА_1 електронного кабінету.

При цьому необхідно зауважити, що реєстрація ОСОБА_1 електронного кабінету в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, є добровільною.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб).

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що заявником зазначено неповну адресу ОСОБА_6 , зокрема, не зазначено назви вулиці та номеру будинку.

За вказаних обставин, відповідно до вимог частини другої, четвертої

статті 392 ЦПК України, заявник має право надіслати на адресу суду уточнену редакцію касаційної скарги, в якій необхідно зазначити відомості про наявність електронного кабінету та надати копії уточненої редакції скарги та доданих до неї матеріалів відповідно до кількості учасників справи з урахуванням вимог цієї ухвали.

Крім того, до касаційної скарги додано квитанцію про сплату судового збору у розмірі 16 344,00 грн. На обґрунтування сплати судового збору у вказаному розмірі заявницею зазначено про те, що судовий збір сплачений із розрахунку дев`яти позовних вимог немайнового характеру.

Разом із тим, зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що предметом спору є вісім вимог немайнового характеру та три вимоги майнового характеру, а саме: 1) витребування у ОСОБА_4 майна у вигляді житлового будинку літ. А, загальною площею 32,4 кв. м, житловою площею 14,20 кв.м; вбиральні літ. Е; огорожі № 1-2 за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки, кадастровий номер :02:003:0076, площею 0,0825 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ;

2) визнання за ОСОБА_1 права власності на спадкове майно після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 ;

3) визнання за ОСОБА_2 права власності на спадкове майно після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 .

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову у позовах про визнання права власності на майно або його витребування визначається вартістю майна.

Підпунктом 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір»

(у редакції, чинній на день звернення до суду з цим позовом) передбачено, що за подання позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою-підприємцем ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до підпункту 7 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду касаційної скарги на рішення суду ставка судового збору становить 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Зважаючи на те, що позов подано у 2021 році, судовий збір підлягає сплаті за ставками, встановленими законом станом на 01 січня 2021 року.

Розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2021 року становив 2 270 грн.

Суд не повинен визначати вартість майна за відповідними вимогами, оскільки відповідно до пункту 3 частини третьої статті 175 ЦПК України такий обов`язок покладається на позивача.

Судові рішення у справі не містять відомостей про вартість спірного майна, тому заявниця має зазначити його вартість та відповідно сплатити (доплатити) судовий збір за вимоги майнового характеру, виходячи з 1 відсотка ціни позову, - вартості спірного майна, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з урахуванням 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Отже, заявниці необхідно зазначити вартість спірного нерухомого майна та в разі необхідності доплатити судовий збір за вимоги майнового характеру.

Відповідно до вимог частини другої статті 393 ЦПК України у разі якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, а також подана особою, яка відповідно до частини шостої статті 14 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддя постановляє відповідну ухвалу.

Ураховуючи викладене, касаційну скаргу слід залишити без руху та надати ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Гірчак Н. А., строк для усунення зазначених недоліків.

Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Гірчак Наталія Аліківна, на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 20 жовтня 2023 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 13 березня 2024 року залишити без руху.

Надати для усунення зазначених вище недоліків строк, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційна скарга вважатиметься неподаною та буде повернута.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Є. В. Петров