УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2024 року м. Мукачево Справа №303/3122/24 4-с/303/9/24

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі: головуючого судді Кость В.В.

секретар судового засідання Чухайло К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Мукачево

скаргу ОСОБА_1 від імені якої діє ОСОБА_2

особа, бездіяльність якої оскаржується: Відділ державної виконавчої служби у місті Мукачеві Мукачівського району Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції

стягував: Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК»

про зняття арешту та виключення відомостей про арешт з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 від імені якої діє ОСОБА_2 звернулася до суду із скаргою, у якій просила суд зобов`язати Відділ державної виконавчої служби у місті Мукачеві Мукачівського району Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції зняти арешт (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 22390109 від 25.06.2015 року) з усього її нерухомого майна, що накладений на підставі постанови від 23.06.2015 року «Про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження» (серія та номер виконавчого провадження: 47846961), винесеної Мукачівським МВ ДВС та виключити відомості про цей арешт з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Необхідність задоволення скарги обґрунтовується доводами про те, що

під час звернення у березні 2024 року до приватного нотаріуса заявнику стало відомо про арешт її нерухомого майна, який був накладений державним реєстратором Смужаниця А.О. на підставі постанови від 23.06.2015 року «Про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження» (серія та номер виконавчого провадження: 47846961), винесеної Мукачівським МВ ДВС.

З відповіді на адвокатський запит представника ОСОБА_1 до органу виконавчої служби стало відомо, що 15.06.2015 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №47846961 з виконання виконавчого листа №2/303/3450/14, виданого 14.04.2015 року Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості.

14.12.2015 року державним виконавцем на підставі п.2 частини першої ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу, так як у боржника відсутнє майно, на яке можливо звернути стягнення, а здійснені заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Крім того, 14 квітня 2016 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено додаткову угоду №2 до кредитного договору MKH0GA00000145 від 10.07.2006 року, якою змінено валюту договору, розмір заборгованості та визначено порядок її погашення.

У зв`язку з наведеним, ОСОБА_1 , вважає бездіяльність посадових осіб органу виконавчої служби, які не вчинили дій щодо зняття арешту з її нерухомого майна у виконавчому провадженні №47846961 неправомірною, а тому вона змушена звернутись до суду за захистом своїх прав.

Відділом державної виконавчої служби у місті Мукачеві Мукачівського району Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції попередньо було подано до суду «відзив» на скаргу, в якому уповноважений представник органу виконавчої служби у задоволенні скарги просив відмовити.

За доводами органу виконавчої служби, твердження скаржника про відсутність підстав для подальшого існування арештів через відсутність відкритих виконавчих проваджень є помилковими, оскільки частина четверта ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» містить вичерпний перелік підстав для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Дії державного виконавця є правомірними та вчинені у відповідності до норм Закону України «Про виконавче провадження».

Скаржник та її представник в судове засідання не з`явилися.

Уповноважені представники стягувача та особи, дії якої оскаржуються також у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомили.

Дослідивши матеріали скарги, суд констатує наступне.

Згідно з частиною першою ст. 1291 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Із зазначеними положеннями Основного Закону у повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст. 18 Цивільного процесуального кодексу України, якими передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців (частина перша ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження»).

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до пункту 7 Розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VІІІ (надалі Закон №1404- VІІІ) виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Згідно з частиною першою статті 11 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-ХІV, в редакції, чинній на момент вчинення виконавчих дій) державний виконавець зобов`язаний вжити передбачених Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини першої статті 447 Цивільного процесуального кодексу України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У переданій на розгляд суду скарзі скаржник просить суд зобов`язати Відділ державної виконавчої служби у місті Мукачеві Мукачівського району Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції зняти арешт з усього її нерухомого майна, що накладений на підставі постанови від 23.06.2015 року «Про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження» (серія та номер виконавчого провадження: 47846961), винесеної Мукачівським МВ ДВС та виключити відомості про цей арешт з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

По відношенню до таких доводів скаржника суд зазначає наступне.

В провадженні органу виконавчої служби перебувало виконавче провадження №47846961 по виконанню виконавчого листа від 14.04.2015 №2/303/3450/14, виданого Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості в розмірі 408892,39 грн.

На підставі постанов державного виконавця:

- від 15.06.2015 - відкрито виконавче провадження №47846961;

- від 23.06.2015 стягнуто виконавчий збір;

- від 23.06.2015 - накладено арешт на все майно боржника та оголошено заборону його відчуження;

В межах вказаного виконавчого провадження виконавчий документ 14.12.2015 року державним виконавцем було повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», а не на підставі п.2 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», як помилково зазначено у тексті скарги та відповіді на адвокатський запит від 02.04.2024 №25787/24.

Наведене не заперечується та узгоджується зі змістом «відзиву», в якому орган виконавчої служби зазначив, що виконавчий лист було повернуто саме на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 21.04.1999 року).

За змістом приписів частини першої статті 47 Закону № 606-ХІV виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у тому числі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Відповідно до частини п`ятої ст. 47 Закону №606-ХІV, повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених ст. 22 цього Закону.

Відповідно до статті 30 Закону №606-ХІV, державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону.

Тож, як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження. Після завершення виконавчого провадження ніякі інші дії державним виконавцем не проводяться.

Статтею 52 Закону №606-ХІV встановлювалось, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення (стаття 57 Закону). Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до Закону № 606-ХІV підлягає примусовому виконанню.

У статті 59 Закону 1404-VIII в редакції, чинній на момент звернення заявника до виконавчої служби із запитом (26.03.2024), визначено випадки, коли арешт з майна та коштів боржника знімається постановою державного виконавця чи постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби. В той же час, частиною п`ятої наведеної статті передбачено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Поряд з цим, Законом № 1404-VIII не врегульовано правовідносини щодо припинення заходів примусового виконання виконавчого документа після повернення виконавчого документа стягувачу з підстав відсутності майна у боржника, на яке може бути звернено стягнення.

Таким чином, на момент повернення виконавчого листа стягувачу (14.12.2015) у державного виконавця були відсутні передбачені Законом №606-ХІV підстави для зняття арешту з майна боржника, оскільки повернення виконавчого листа з підстав, передбачених статтею 47 Закону не позбавляло стягувача права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Оскільки, 14 грудня 2015 року виконавчий лист повернено стягувачу, тому повторно пред`явити його до виконання він міг у строк до 14 грудня 2016 року.

Водночас, слід констатувати, що в матеріалах справи відсутні будь-які документально підтверджені відомості про те, що в період з грудня 2015 року (повернення виконавчого листа стягувачу) до дня розгляду цієї справи у суді органами державної виконавчої служби проводилися виконавчі дії з примусового виконання виконавчого листа № 2/303/3450/14 від 14.04.2015 року, за яким скаржник є боржником. Інформації про те, що зазначений виконавчий лист був повторно пред`явлений до виконання матеріали справи не містять.

Враховуючи те, що вчинення будь-яких дій державним виконавцем за межами виконавчого провадження є неможливим, суд приходить до висновку, що збереження більше 8 років арешту, накладеного державним виконавцем з метою виконання судового рішення, за відсутності відкритих виконавчих проваджень та можливості продовження примусового виконання судового рішення, є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном боржника.

Арешт на майно боржника накладається для забезпечення виконання судового рішення, а за відсутності можливості для продовження примусового виконання судового рішення, відсутніми є підстави для існування арешту, у зв`язку з чим, слід застосувати положення частини п`ятої статті 59 Закону 1404-VIII та зняти арешт.

Приймаючи таке рішення, судом враховуються правові висновки Верховного Суду наведені у постанові від 26.07.2023 по справі №761/687/14 (провадження № 61-5887св23).

За таких обставин, скаргу слід задоволити частково.

На підставі наведеного та керуючись статтями 8, 19, 124, 129, 1291 Конституції України, статтями 2, 3, 12, 18, 260, 447, 450-451 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

ПОСТАНОВИВ:

1. Скаргу задоволити частково.

2. Скасувати арешт, накладений на підставі постанови Мукачівського міського відділу державної виконавчої служби від 23.06.2015 року «Про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження» в межах виконавчого провадження №47846961 на майно ОСОБА_1 .

3. В іншій частині скарги відмовити.

4. Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя В.В. Кость