ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3410/24 Справа № 215/101/23 Суддя у 1-й інстанції - Демиденко Ю.Ю. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2024 року м.Кривий Ріг

Справа № 215/101/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України,без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 січня 2024 року, яке ухвалено суддею Демиденком Ю.Ю. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 11 січня 2024 року, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі ПрАТ «ПівнГЗК») про стягнення моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 працював на ПрАТ «ПівнГЗК», в шкідливих умовах праці, у період з 01.09.1986 по 08.05.2015.

Внаслідок шкідливих факторів виробництва, у позивача виникли хронічні захворювання, і, висновком МСЕК від 02.04.2015, йому первинно було встановлено 25% стійкої втрати професійної працездатності.

Рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09.12.2015 з відповідача ПрАТ «ПівнГЗК» на користь позивача ОСОБА_1 було стягнуто моральну шкоду, заподіяну втратою професійної працездатності, у розмірі 18000 грн.

Проте, згодом стан здоров`я позивача став значно погіршуватись.

10.01.2018 висновком МСЕК позивачу повторно було встановлено 40% стійкої втрати професійної працездатності.

23.08.2022 позивачу повторно встановлено 80% втрати професійної працездатності та 2 групу інвалідності.

Позивач вважає, що винним у погіршенні його стану здоров`я є підприємство відповідача, оскільки саме з вини відповідача позивач втратив здоров`я та працездатність.

На підставі викладеного, позивач ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача на його користь 250000,00 грн. моральної шкоди, заподіяною втратою професійної працездатності.

Рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 січня 2024 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що внаслідок шкідливих умов праці позивач отримав професійні захворюванні, які потягли за собою втрату профнсійної працездатності. Висновком МСЕК від 02.04.2015 позивачу первинно було встановлено 25% стійкої втрати професійної працездатності, 10.01.2018 висновком МСЕК позивачу повторно було встановлено 40% стійкої втрати професійної працездатності, а 23.08.2022 - 80% втрати професійної працездатності. Таким чином, відсоток втрати працездатності збільшився із 25% до 80%, що є підставою для застосування судами положень статті 1203 ЦК України, відповідно до якої особа має право на збільшення розміру відшкодування шкоди, якщо її працездатність знизилася порівняно з тією, яка була у неї на момент вирішення питання про відшкодування шкоди.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідач ПрАТ «ПівнГЗК» зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм матеріального чи процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем ПрАТ «ПівнГЗК» та, працюючи на підприємстві відповідача, отримав два професійних захворювання, із втратою 25% працездатності під час виконання трудових обов`язків (а.с.19-20, 12-13).

Дані обставини були встановлені рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 грудня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «ПівнГЗК» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, що набрало законної сили (а.с.21-22).

Рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 грудня 2015 року стягнуто з ПАТ «ПівнГЗК» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 18000 грн.

10.01.2018 висновком МСЕК позивачу повторно було встановлено 40% стійкої втрати професійної працездатності (а.с.15).

23.08.2022 позивачу повторно встановлено 80% втрати професійної працездатності та визнано людиною з інвалідностю ІІ групи (а.с.15).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПрАТ «ПівнГЗК» про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що моральна шкода відшкодовується одноразово і питання щодо відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, вже вирішено рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 грудня 2015 року.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтею 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до частини першої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. У пункті 13 цієї Постанови роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, право на відшкодування моральної шкоди виникає з моменту встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, а не кожного разу, коли змінюється розмір вже встановленого ступеню втрати професійної працездатності.

З огляду на те, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, вже вирішено питання про відшкодування моральної шкоди позивачу у зв`язку з втратою ним професійної працездатності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що повторне стягнення моральної шкоди не передбачено, ані нормами ЦК України, ані нормами КЗпП УКрани, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно не застосував положення статті 1203 ЦК України, відповідно до якої особа має право на збільшення розміру відшкодування шкоди, якщо її працездатність знизилася порівняно з тією, яка була у неї на момент вирішення питання про відшкодування шкоди, колегія суддів відхиляє. Підставою для збільшення розміру відшкодування є наявність інших виниклих професійних хвороб, а не загальне погіршення стану здоров`я із збільшенням відсотку втрати працездатності.

Аналогічний правивй висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у цивільній справі справа № 212/8298/17-ц.

Причини втрати працездатності, які слугували підставою для відшкодування моральної шкоди відповідно до рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 грудня 2015 року, аналогічні тим, на які позивач посилався, звертаючись із зазначеним позовом до суду.

Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 січня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 16 квітня 2024 року.

Головуючий:

Судді: