Справа №:755/6452/24
Провадження №: 2-н/755/163/24
УХВАЛА

про відмову у видачі судового наказу

"16" квітня 2024 р. Суддя Дніпровського районного суду міста Києва Хромова О.О., розглянувши заяву ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення аліментів з ОСОБА_2 ,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання сина - ОСОБА_3 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку до досягнення дитиною повноліття.

В порядку автоматизованого розподілу справ між суддями заяву передано на розгляд судді Хромовій О.О.

Вивчивши матеріали заяви про видачу судового наказу, суддя дійшов таких висновків.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Порядок розгляду заяв про видачу судового наказу визначений статтями 160-173 ЦПК України, Розділ ІІ «Наказне провадження».

Відповідно до статті 162 ЦПК України заява про видачу судового наказу подається до суду першої інстанції за загальними правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Згідно із частиною першою статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Водночас, частиною першою статті 28 ЦПК України передбачено, що позови про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Тобто з аналізу вищенаведених норм закону, вбачається, що позови про стягнення аліментів можуть бути подані до суду, у випадках, визначених частиною першою статті 28 ЦПК України, виключно за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання позивача.

При зверненні з позовною заявою до Дніпровського районного суду міста Києва позивачем зазначено адресу фактичного проживання на підставі договору оренди житлового приміщення (квартири), укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 -

АДРЕСА_1 . Інших документів, які б свідчили про реєстрацію місця проживання заявника за вказаною адресою, до заяви не додано.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» особа одночасно може мати лише одне задеклароване або одне зареєстроване місце проживання (перебування).

Отже, особа може мати лише одне таке зареєстроване місце проживання.

Відповідно до частин сьомої статті 165 ЦПК України суддя з метою визначення підсудності може користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру.

Відповідно до відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру від 15 квітня 2024 року № 542599, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , дата зняття з реєстрації - 17 вересня 2020 року .

Отже, встановити зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на території Дніпровського району міста Києва не вдалося.

Крім того, з наданої для суду копії договору оренди житлового приміщення (квартири), укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 неможливо встановити дату укладення такого договору (копія виготовлена не якісно), строк його дії, а також відомості про його дійсність станом на дату подачі заяви про видачу судового наказу.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заяву подано з порушенням правил підсудності.

Враховуючи вищевикладене, у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 про стягнення аліментів з ОСОБА_2 слід відмовити на підставі пункту дев`ятого частини першої статті 165 ЦПК України.

Водночас суд звертає увагу заявника на таке.

Згідно із частиною тертьою статті 184 СК України, той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

З матеріалів заяви про видачу судового наказу суд позбавлений можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання дитини та з ким із батьків вона проживає.

Отже, факт проживання заявника разом з дитиною також не підтверджений, що позбавляє суд можливості перевірити наявність у заявника права вимоги на стягнення аліментів, як у особи, з якою проживає дитина.

Також пунктом п`ятим частини другої статті 163 ЦПК України встановлено, що у заяві про видачу судового наказу повинно бути зазначено перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Згідно із частиною третьою статті 163 ЦПК України до заяви про видачу судового наказу додаються документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Заявником заявлено вимогу про стягнення аліментів на дитину ОСОБА_3 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вимогу обгрунтовано тим, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 24 червня 2015 року укладено шлюб. Від шлюбу у подружжя народився син - ОСОБА_3 .

До заяви про видачу судового наказу заявником додано свідоцтво від 06 лютого 2019 року серії НОМЕР_1 (повторне), про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , видане відділом реєстрації народження м. Сімферополя Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства Юстиції Республіки Крим та засвідчене гербовою печаткою.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 в Україні введений воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб (який діє станом на дату постановлення цієї ухвали). Цей Указ затверджений Законом України від 24 лютого 2022 року № 2402-ІХ. Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

На підставі статті 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Так, відповідно до статей 1, 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» Автономна Республіка Крим є тимчасово окупованою територією. Тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Частиною 3 даної статті Закону передбачено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану.

Народження дитини є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав.

Відповідно до статей 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов`язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я документи, що підтверджують факт народження. За відсутності документа закладу охорони здоров`я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження.

Таким чином, судом встановлено, що до заяви про видачу судового наказу не додано відповідного свідоцтва про народження дитини від сторін, виданого компетентним органом державної реєстрації актів цивільного стану України, та, водночас, документу, який би підтверджував походження дитини від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Керуючись статтями 27, 28, 162, 165, 260, 353 ЦПК України, суддя -

П О С Т А Н О В И В:

У видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 про стягнення аліментів з ОСОБА_2 - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя О.О. Хромова