КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Фінагеєва І.О.
Єдиний унікальний номер справи № 369/4974/20
Апеляційне провадження № 22-ц/824/2308/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Поліщук Н.В., Соколової В.В.,

секретар - Кролівець О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 липня 2023 року про закриття провадження та на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Схід Фінанс», ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_3 , треті особи: комунальне підприємство «Агенція адміністративних послуг», державний реєстратор Скрипник Софія Олегівна, приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Крапивницька Наталя Володимирівна, про визнання протиправними та скасування рішення державного реєстратора та запису про таку реєстрацію (з відкриттям розділу), витребування майна з чужого незаконного володіння,

В с т а н о в и в :

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ТОВ «Схід Фінанс» та ОСОБА_2 про визнання протиправними та скасування рішення державного реєстратора та запису про таку реєстрацію (з відкриттям розділу), витребування майна з чужого незаконного володіння.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилалася на те, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .

Між нею та ПАТ «Платінум Банк» 26 серпня 2008 року було укладено кредитний договір на отримання коштів у розмірі 54 000,00 дол. США. В забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором ОСОБА_1 було передано в іпотеку ПАТ «Платінум Банк» квартиру АДРЕСА_1 .

В подальшому, 05 вересня 2019 року ОСОБА_1 було отримано витяг з Реєстру прав власності на нерухоме майно, з якого позивачка дізналася, що право власності на вищевказану квартиру зареєстроване за ТОВ «Схід Фінанс». Позивачка вказує, що право власності на спірну квартиру було зареєстроване за відповідачем відповідно до рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» Скрипник Софії Олегівни від 04 червня 2019 року за № 47195409, згідно з яким до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис № 31854367 про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру АДРЕСА_2 .

Позивачка вказувала, що 06 лютого 2020 року отримала витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, зі змісту якого встановила, що на підставі договору купівлі-продажу від 17 грудня 2019 року, реєстровий номер 1592, спірна квартира була відчужена ТОВ «Схід Фінанс» на користь ОСОБА_2 .

Позивачка вважає, що були відсутні підстави для реєстрації права власності на спірну квартиру за ТОВ «Схід Фінанс», в зв`язку з чим її нерухоме майно вибуло з її власності з порушенням вимог чинного законодавства.

Тому рішення державного реєстратора, на підставі якого право власності на спірну квартиру було зареєстроване за ТОВ «Схід Фінанс», було прийняте з порушенням вимог законодавства та умов договору іпотеки, прийняття цього рішення порушило право власності позивачки на спірну квартиру, а тому таке рішення підлягає скасуванню. Позивачка переконана, що оскільки право власності на спірну квартиру незаконно перейшло до ТОВ «Схід Фінанс», то відповідно і договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений між ТОВ «Схід Фінанс» та ОСОБА_2 є недійсним.

Посилаючись на викладене, позивачка просила суд:

1.скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 47195409, від 04 червня 2019 року, яким було здійснено державну реєстрацію прав власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ТОВ «Схід Фінанс»;

2.припинити право власності ОСОБА_2 на квартиру загальною площею 45,0 кв. м., житлова площа - 26,7 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Ухвалою від 08 червня 2020 року Києво-Святошинський районний суд Київської області відкрив провадження у справі, призначено підготовче засідання у справі.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 червня 2021 року підготовче судове засідання закрито, а справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

До суду 26 січня 2021 року надійшло клопотання ТОВ «Схід Фінанс» про закриття провадження у справі в частині позовної вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 04 червня 2019 року № 47195409, прийнятого державним реєстратором КП «Агенція адміністративних послуг» Скрипник С. О.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 липня 2023 року заяву ТОВ «Схід Фінанс» задоволено, а провадження у справі закрито в частині позовної вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 04 червня 2019 року № 47195409, прийнятого державним реєстратором КП «Агенція адміністративних послуг» Скрипник С.О.

Ухвала суду мотивована тим, щооспорюване рішення про державну реєстрацію на час розгляду позовної заяви ОСОБА_1 скасоване наказом Міністерства юстиції України від 05 лютого 2020 року № 395/5, який не скасований та є чинним.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 липня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням суду та із ухвалою про закриття провадження у справі в частині позовних вимог, позивачка ОСОБА_1 подала апеляційні скарги, в яких, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 липня 2023 року та рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 липня 2023 року скасувати, справу направити для продовження розгляду.

У скарзі на ухвалу посилається на те, що суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про відсутність предмету спору в частині позовної вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 04 червня 2019 року № 47195409, прийнятого державним реєстратором КП «Агенція адміністративних послуг» Скрипник С. О., оскільки що оспорюване рішення про державну реєстрацію не було скасовано за рішенням суду. Позивачка стверджує, що на час розгляду справи спір в цій частині наявний, а не вирішений.

Апеляційну скаргу на рішення обґрунтовує тим, що у відповідача були відсутні правові підстави для звернення стягнення на квартиру. Вказує, висновки суду першої інстанції про неналежність обраного способу захисту прошеного права є помилковим, оскільки належним способом захисту порушеного права у спірних правовідносинах є саме витребування майна з чужого незаконного володіння і саме такою є вимога позовної заяви.

Під час розгляду справи у апеляційному суді стало відомо про смерть відповідача ОСОБА_2 .

Ухвалою (протокольною) Київського апеляційного суду від 29 лютого 2024 року до участі у справі залучено правонаступницю ОСОБА_2 - ОСОБА_3 .

Представник правонаступниці відповідача ОСОБА_3 - адвокат Жадан К.М. подав відзив на апеляційні скарги позивачки ОСОБА_1 .

У відзиві на апеляційні скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про закриття провадження у справі в частині вимог та про відсутність підстав для задоволення позову. Вважає рішення суду законним та обґрунтованим, апеляційні скарги - такими, що ґрунтуються на припущеннях, є безпідставними. Просить апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу та рішення суду першої інстанції - без змін.

Відзиви від інших учасників справи до апеляційного суду не надходили.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст.ст. 128-131 ЦПК України сторони були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи за адресами, які були зазначені в матеріалах справи. Заяв щодо зміни місця проживання або місцезнаходження від сторін не надходило. Представник ОСОБА_3 адвокат Жадан К.М. брав участь у судових засіданнях по справі у апеляційному суді. Від представниці ОСОБА_1 - адвоката Петренко С.В. надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника апелянта.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 липня 2023 року не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Заявляючи позовну вимогу до ТОВ «Схід Фінанс», ОСОБА_1 вказувала, що її права порушені рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 04 червня 2019 року 16:55:44 за індексним номером 47195409, на підставі якого було здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «Схід Фінанс». Вказане рішення прийняте державним реєстратором КП «Агенція адміністративних послуг» Скрипник С. О., що підтверджується копією відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05 вересня 2019 року № 179979908 (а. с. 31 т.1).

Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що Наказом Міністерства юстиції України від 05 лютого 2020 року № 395/5 частково задоволено скаргу ОСОБА_1 від 29 жовтня 2019 року та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 04 червня 2019 року № 47195409, прийняте державним реєстратором КП «Агенція адміністративних послуг» Скрипник С. О. В задоволенні іншої частини вимог скарги ОСОБА_1 відмовлено, що підтверджується копією цього наказу (а. с. 125 т.1).

Крім того, матеріали справи містять роздруківку з Єдиного державного реєстру судових рішень ухвали Окружного адміністративного суду м. Києва від 10 березня 2020 року у справі № 640/3624/20 про відкриття провадження у адміністративній справі за позовом ТОВ «Схід Фінанс» до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії. Предметом заявленого позову була вимога про скасування вищезазначеного наказу Міністерства юстиції України від 05 лютого 2020 року № 395/5.

З інформації, отриманої з Єдиного державного реєстру судових рішень, вбачається, що рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 21 грудня 2020 року адміністративний позов задоволений повністю. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 травня 2021 року рішення Окружного адміністративного суду м. Києва скасовано, а провадження у справі закрито. Роз`яснено позивачу, що розгляд заявлених позовних вимог віднесено до цивільної юрисдикції.

Постановою Касаційного адміністративного суду від 22 липня 2021 року залишено без змін постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 травня 2021 року.

Відомостей про звернення ТОВ «Схід Фінанс» з позовом про скасування наказу Міністерства юстиції України від 05 лютого 2020 року № 395/5 в порядку цивільного судочинства учасниками спору не надано та матеріали справи не містять.

Отже, наказ Міністерства юстиції України від 05 лютого 2020 року № 395/5, яким скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 04 червня 2019 року № 47195409, прийняте державним реєстратором КП «Агенція адміністративних послуг» Скрипник С. О., станом на час розгляду цієї справи не скасований та є чинним.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що заява ТОВ «Схід Фінанс» про закриття провадження у справі в частині вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 04 червня 2019 року № 47195409 є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Відповідачем доведено та підтверджено матеріалами справи відсутність предмету спору за цією позовною вимогою, оскільки оспорюване рішення про державну реєстрацію на час розгляду позовної заяви ОСОБА_1 скасоване наказом Міністерства юстиції України від 05 лютого 2020 року № 395/5, який не скасований та є чинним.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 вказаного висновку суду не спростовують.

Разом з цим, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, перевіривши доводи апеляційної скарги в межах заявлених вимог, заслухавши пояснення представника відповідача, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скарга ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 липня 2023 року підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановлено, що за договором купівлі-продажу від 25 листопада 2004 року ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_1 купила квартиру АДРЕСА_1 . Рішення про реєстрацію права власності на цю квартиру за ОСОБА_1 було прийняте 21 грудня 2004 року.

Між ОСОБА_1 та ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк» 26 серпня 2008 року укладено договір про іпотечний кредит № 2.99, за змістом якого Зайцева отримала в кредит грошові кошти у розмірі 54 000,00 дол. США зі строком кредитування на 240 місяців.

В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між ОСОБА_1 та ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк» було укладено іпотечний договір, предметом якого була квартира АДРЕСА_1 .

Правонаступником ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк» стало ПАТ «Платинум Банк» відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань.

За договором відступлення прав вимоги від 09 січня 2019 року № 342К ПАТ «Платинум Банк» відступило на користь ТОВ «Схід Фінанс» вимоги за кредитними договорами, зокрема, за договором про іпотечний кредит від 26 серпня 2008 року № 2.99 з додатком № 1, додатковим договором від 21 лютого 2014 року до договору про іпотечний кредит від 26 серпня 2008 року № 2.99 з додатком № 1, боржником за якими є ОСОБА_1 .

За іншим договором про відступлення права вимоги від 09 січня 2019 року ПАТ «Платинум Банк» відступило на користь ТОВ «Схід Фінанс», зокрема, вимоги за іпотечним договором № 2.99 від 26 серпня 2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Губерською Н. Л. за № 970, боржником за яким є ОСОБА_1 .

На підставі вказаних договорів ТОВ «Схід Фінанс» як новий кредитор направило ОСОБА_1 вимогу про виконання умов зобов`язання з повернення кредитних коштів.

Також встановлено, що 02 квітня 2019 року було проведено оцінку нерухомого майна, яке було предметом іпотечного договору, за змістом якого вартість квартири АДРЕСА_1 , становить 672 611 грн.

Після чого, 04 червня 2019 року право власності на спірну квартиру, яка була предметом іпотечного договору, було зареєстроване за ТОВ «Схід Фінанс» на підставі рішення державного реєстратора Скрипник С. О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 47195409 від 04 червня 2019 року 16:55:44.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 17 грудня 2019 року ТОВ «Схід Фінанс» відчужило на користь ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 . Право власності на вказану квартиру зареєстроване за ОСОБА_2 17 грудня 2019 року на підставі рішення приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Крапивницької Н. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 50275766 від 17 грудня 2019 року 15:25:31.

Із матеріалів справи також встановлено, що наказом Міністерства юстиції України від 05 лютого 2020 року № 395/5 за скаргою ОСОБА_1 скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 47195409 від 04 червня 2019 року 16:55:44.

ТОВ «Схід Фінанс» звернулося до суду з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України від 05 лютого 2020 року № 395/5 та зобов`язання вчинити певні дії.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 21 грудня 2020 року адміністративний позов задоволений повністю. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 травня 2021 року рішення Окружного адміністративного суду м. Києва скасовано, а провадження у справі закрито. Роз`яснено позивачу, що розгляд заявлених позовних вимог віднесено до цивільної юрисдикції.

Постановою Касаційного адміністративного суду від 22 липня 2021 року залишено без змін постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 травня 2021 року.

Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб.

Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й охоронювані законом інтереси.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що порушене цивільне право позивача може бути поновлене шляхом пред`явлення віндикаційного позову.

Натомість, позивачкою не заявлено вимогу про витребування майна з чужого незаконного володіння, а заявлено вимогу про припинення права власності ОСОБА_2 на нерухоме майно. Проте, такий спосіб захисту порушеного права не є належним та ефективним, оскільки не спрямований на відновлення порушеного права позивачки на спірну квартиру, власником якої вона себе вважає.

Колегія суддів не погоджується із цим висновком суду з таких підстав.

Згідно зі статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Аналогічний підхід до врегулювання правовідносин у сфері володіння власністю демонструє цивільне законодавство.

За змістом частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частино першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Положеннями частин першої та другої та третьої статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша та друга статті 321 ЦК України).

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно з положеннями частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 була власником квартири АДРЕСА_1 . Вказане нерухоме майно було передане в іпотеку на підставі іпотечного договору, укладеного між ОСОБА_1 та ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк» на забезпечення виконання договору про іпотечний кредит № 2.99, за змістом якого ОСОБА_1 отримала в кредит грошові кошти у розмірі 54 000,00 дол. США зі строком кредитування на 240 місяців.

Право власності на зазначене майно було зареєстроване за новим кредитором за вищевказаними договором про іпотечний кредит та за договором іпотеки - ТОВ «Схід Фінанс» та майно в подальшому було відчужене на користь іншого відповідача - ОСОБА_2 , шляхом укладення договору купівлі-продажу.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту (статті 15, 16 ЦК України).

За змістом частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи за зверненням фізичних чи юридичних осіб у межах заявлених ними вимог.

У частині другій статті 16 ЦК України законодавець визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, а також зазначив, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За своїм призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Першочергово захист цивільних прав та інтересів полягає в з`ясуванні того, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

Згідно зі статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, наприклад, договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є об`єкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених згаданими актами або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Із статті 6 Конвенції вбачається, що доступ до правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту), кожен чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому ефективним слід розуміти спосіб, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

При зверненні до практики Європейського суду з прав людини (рішення від 19 лютого 2009 року у справі « ОСОБА_5 проти України», заява № 4063/04) у контексті забезпечення права на доступ до правосуддя можна зробити висновок, що для його реалізації на національному рівні необхідна наявність спору щодо «права» як такого, що визнане у внутрішньому законодавстві; мова повинна йти про реальний та серйозний спір; він повинен стосуватися як самого права, так і його різновидів або моделей застосування; предмет провадження повинен напряму стосуватися відповідного права цивільного характеру.

Тобто підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Отже, суд першочергово перевіряє, чи були порушені права позивача, яким способом вони мають бути поновлені і чи є відповідні позовні вимоги у справі.

Спірні правовідносини виникли з приводу того, що у зв`язку з неналежним виконанням позивачем укладеного з банком кредитного договору утворилася заборгованість. На забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором новий кредитор ТОВ «Схід Фінанс» звернуло стягнення на предмет іпотеки, право власності на яке за новим кредитором зареєстроване державним реєстратором. Як наслідок, спірне нерухоме майно, яке було предметом іпотеки, було відчужене новим власником на користь іншого відповідача у справі ОСОБА_2 .

Провадження у справі закрите в частині позовної вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а отже підлягає аналізу позовна вимога про припинення права власності ОСОБА_2 на спірну квартиру, яку ОСОБА_1 вважає своєю власністю.

З матеріалів справи вбачається, що право власності ОСОБА_1 на спірне нерухоме майно виникло 21 грудня 2004 року - з моменту прийняття рішення про реєстрацію права власності.

На час розгляду цієї позовної заяви право власності зареєстроване за відповідачем ОСОБА_2 .

Таким чином, порушене цивільне право позивача може бути поновлене шляхом пред`явлення віндикаційного позову.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України).

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Метою позову про витребування майна (незалежно від того, на підставі приписів яких статей ЦК України цю вимогу заявив позивач) є забезпечення введення власника-позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Так, у випадку нерухомого майна означене введення полягає у внесенні запису (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем права власності на відповідне майно.

Водночас вимога про припинення права власності відповідача на спірне нерухоме майно не призведе до відновлення порушеного права

Такий висновок узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16.

Прохальна частина позовної заяви ОСОБА_1 дійсно сформульована як «припинити право власності ОСОБА_2 на квартиру загальною площею 45,0 кв. м., житлова площа - 26,7 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ».

Разом з цим, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Так, судом на підставі наявних у матеріалах справи доказів установлено, що Наказом Міністерства юстиції України від 05 лютого 2020 року № 395/5 скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 04 червня 2019 року № 47195409, прийняте державним реєстратором КП «Агенція адміністративних послуг» Скрипник С.О., яким право власності на спірну квартиру було зареєстроване за ТОВ «Схід Фінанс».

Отже, належним власником майна є позивачка ОСОБА_1 .

Як видно зі змісту позовної заяви, позивачка просила суд поновити її порушене право на спірне нерухоме майно та посилалась на норми закону щодо витребування майна на користь законного власника (ст. 388 ЦК України). Позивачка обґрунтовує свої вимоги тим, що належне їй майно протиправно вибуло з її володіння, тому його слід витребувати з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.

Під ефективним засобом (способом) захисту слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, по захист якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц).

Застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18).

Суд на вказане увагу не звернув та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 у зв`язку із обранням неналежного способу захисту порушеного права.

Отже, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, апеляційний суд доходить висновку про обґрунтованість позовної заяви ОСОБА_1 та наявність підстав для захисту її права власності на спірну квартиру шляхом її витребування.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 липня 2023 року підлягає частковому задоволенню, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 липня 2023 року - скасуванню з ухваленням нового судового рішення про витребування майна.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,376,381 - 384 ЦПК України, суд,

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 липня 2023 року залишити без задоволення.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 липня 2023 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 липня 2023 року задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 липня 2023 року скасувати, ухвалити у справі нове судове рішення.

Витребувати у ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено 11 квітня 2024 року.

Головуючий: М.В. Мережко

Судді: Н.В. Поліщук

В.В. Соколова