КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/4428/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

суддя-доповідач Слюсар Т.А.

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Гижицької Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Радевич Оксани Миколаївни в інтересах акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 липня 2023 року та за апеляційною скаргою адвоката Килівника Руслана Сергійовича в інтересах акціонерного товариства «Українська залізниця» на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 листопада 2023 року у складі судді Волошина В.О.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації втрати частини доходів, моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулася у суд із позовом АТ «Українська залізниця», в якому просила: про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення, у якому просила:

- визнати незаконним та скасувати наказ відповідача від 01 квітня 2022 року № 389/ос про призупинення з 01 квітня 2022 року дії трудового договору укладеного з заступником директора філії «Центр забезпечення виробництва» АТ «Українська залізниця» ОСОБА_1 (далі по тексту - вимога № 1);

- стягнути з відповідача на користь позивачки середню заробітну плату за період з 01 квітня 2022 року по 26 вересня 2022 року в сумі 552 173 грн 14 коп., як оплату за час вимушеного прогулу; 46 906 грн 55 коп. - компенсацію втрати частини доходів; у відшкодування моральної шкоди - 40 000 грн. Вирішити питання судових витрат.

Позов обґрунтовано тим, що 23 вересня 2020 року між сторонами був укладений трудовий договір №271-2020, строком дії з 24 вересня 2020 року по 26 вересня 2022 року.

26 вересня 2022 року позивачку було звільнено з роботи, згідно наказу відповідача від 15 вересня 2022 року за №385/ос «З особового складу», на підставі п. 6.2. трудового договору № 271-2020 від 23 вересня 2020 року та п. 2) ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Згідно наказу відповідача від 01 квітня 2022 року №389/ос, з 01 квітня 2022 року до припинення або скасування воєнного стану в Україні, позивачці, як працівнику було призупинено дію трудового договору. Таким чином, з 01 квітня 2022 року позивачка не працює, не отримувала заробітну плату.

На думку позивачки, зазначений наказ відповідача про призупинення їй трудового договору є незаконним, оскільки в основу оспорюваного наказу роботодавцем покладено неналежну для наявних обставин правову норму. Згідно законодавства головною умовою для призупинення дії трудового договору є абсолютна неможливість надання роботодавцем та виконання працівником відповідної роботи. Проте, відповідачем, як роботодавцем було визначено вибірково коло працівників філії, з якими було призупинено дію трудового договору, при цьому за адресою місцезнаходження філії не велися та не ведуться воєнні дії, територія не була окупована, робоче місце позивачки, приміщення, офісна техніка не були знищені або пошкоджені. При цьому в досудовому порядку позивачка жодним чином не ініціювала перед відповідачем питання про припинення дії її трудового договору, не заявляла про неможливість виконання роботи. Вважає, що будь-які обставини, що були необхідні для призупинення дії трудового договору, відсутні.

Враховуючи те, що зазначений наказ відповідача про призупинення дії трудового договору з позивачкою, на її думку є незаконним, вона має право, згідно положень Законів України «Про оплату праці», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», на сплату середнього заробітку у зазначеному вище розмірі та компенсацію втрати частини грошових доходів, у зв`язку з порушенням термінів сплати заробітної плати.

Тривале порушення відповідачем трудових прав позивачки, які прямо передбачені Конституцією України, фактична її дискримінація, а також відсутність грошових коштів, необхідних для забезпечення її життєдіяльності призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя, а тому спричинену їй моральну шкоду позивачка оцінює у 40 000грн.

Оскільки в досудовому порядку вирішити спір неможливо, позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом, для захисту своїх прав.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 липня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконним наказ АТ «Українська залізниця» від 01 квітня 2022 року № 389/ос в частині призупинення дії трудового договору, укладеного з ОСОБА_1 , як заступником філії «Центр забезпечення виробництва» АТ «Українська залізниця». Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 квітня 2022 року по 26 вересня 2022 року у розмірі 552 173 грн 14 коп, без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів, у відшкодування моральної шкоди 1 000 грн та судовий збір в розмірі 2 147 грн 20 коп. В решті позову відмовлено.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01 листопада 2023 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення в частині стягнення судових витрат - задоволено. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу, які сторона понесла у зв`язку з розглядом зазначеної справи 36 000 грн.

В апеляційній скарзі адвокат Радевич О.М. в інтересах АТ «Українська залізниця» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 липня 2023 року, просить скасувати його ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог - повністю. Судові витрати покласти на позивача.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішенням правління АТ «Укрзалізниця» від 24 вересня 2021 року ухвалено нову організаційну структуру філії, згідно якої посада, яку займала позивач була відсутня.

Вказує, що обсяги господарської діяльності АТ «Укрзалізниця» у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України критично зменшилися. З початком повномасштабної збройної агресії російської федерації проти України працівникам філії, які не виходили на робоче місце, однією з яких була ОСОБА_1 , у табелі обліку використання робочого часу проставлялись «інші неявки». ОСОБА_1 з 25 лютого 2022 року, тобто з початку збройної агресії російської федерації проти України на лікарняному не перебувала, проте була відсутня на робочому місці, на зв`язок з керівництвом філії взагалі не виходила.

Посилається на те, що суд першої інстанції без дослідження змісту самого наказу № Ц-42/6 від 24 лютого 2022 року, опираючись лише на власні припущення, визнав встановленою обставиною введення цим наказом простою для позивача, хоча така обставина не мала місця.

Зазначає, що матеріалами справи підтверджується, що у період з 24 лютого 2022 року по 01 квітня 2022 року позивач не перебувала у простої. Зокрема, такими доказами є табелі обліку використання робочого часу за вказаний період та розрахунками заробітної плати за вказаний період, які не відображають нарахування оплати простою. Таким чином, у позивача не було правових підстав не виходити на роботу з 25 лютого 2022 року по 01 квітня 2022 року. Фактично у вказаний період нею було допущено прогул, проте суд з незрозумілих причин у оскаржуваному рішенні вказав, що судом не встановлено, що позивачка не виявляла бажання працювати.

Крім того, позивачем не було надано жодних доказів понесення моральних страждань та не зазначено навіть про існування таких та в чому вони проявились, незрозумілим є на підставі яких саме доказів суд встановив факт спричинення позивачу моральних страждань.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 листопада 2023 року Килівник Р.С. в інтересах АТ «Українська залізниця», просить скасувати його та винести нове, яким відмовити у задоволенні заяви представника позивача про ухвалення додаткового рішення - повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що судом першої було порушено норми процесуального права, а саме: ч.ч. 2, 4, 5 ст. 137, п. 2 ч. 3, ч. 8 ст. 141, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, що призвело до ухвалення незаконного додаткового рішення.

Вказує, що право на подання доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду сторона набуває лише за умови, що до закінчення судових дебатів у справі вона зробила відповідну заяву, проте заяву представник позивача чи позивач не робили, відповідно позивач втратила право на подання доказів понесення витрат на правову допомогу після ухвалення рішення суду.

Зазначає, що заявлений позивачем до відшкодування розмір витрат на професійну правничу допомогу суперечить ч. 2 ст. 141 ЦПК України є значно завищеним та не відповідає критеріям, визначеним ч. 4 ст. 137 ЦПК України.

Вважає, що заявлені до відшкодування витрати, пов`язані з підготовкою та поданням позовної заяви вартістю 22 000 грн, є значно завищеним, оскільки не відповідає ні складності справи, яка розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, ні витраченому адвокатом часу, ні ринковим цінам адвокатських послуг.

Посилається на те, що заявлений позивачем розмір витрат на правничу допомогу не відповідає критеріям, визначеним частиною 4 статті 137 ЦПК України, критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру.

У відзиві на апеляційну скаргу на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 листопада 2023 року адвокат Боченко П.С. в інтересах ОСОБА_1 , просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а додаткове рішення без змін.

Вважає, що додаткове рішення є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 липня 2023 року адвокат Боченко П.С. в інтересах ОСОБА_1 , просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Вважає, що рішення є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів заслухавши адвоката Килівника Р.С. в інтересах АТ «Українська залізниця», який просив задовольнити апеляційні скарги, адвокат Боченка П.С. в інтересах ОСОБА_1 , який просив апеляційні скарги залишити без задоволення, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає зазначити наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції оскаржується лише в задоволеній частині, тому апеляційний суд перевіряє законність оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 липня 2023 року відповідає в повній мірі з огляду на наступне.

Як видно з матеріалів справи, 23 вересня 2020 року між сторонами було укладено трудовий договір № 271-2020, зі строком дії з 24 вересня 2020 року по 26 вересня 2022 року (а.с. 18-25 т.1).

Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05:30 год. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Наказом відповідача за № Ц-42/6 від 24 лютого 2022 року встановлено режим простою до відміни для працівників філії, які зазначені в додатку № 1 (а.с. 16 т.1).

26 вересня 2022 року позивачку було звільнено з роботи, згідно наказу відповідача від 15 вересня 2022 року за № 385/ос "З особового складу", на підставі п. 6.2. трудового договору № 271-2020 від 23 вересня 2020 року та п. 2) ч. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 28 т.1).

Відповідно до наказу відповідача від 01 квітня 2022 року № 389/ос, у зв`язку з неможливістю надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, що сталася у зв`язку з втратою через військову агресію проти України можливості повноцінно організовувати процеси діяльності Товариства, та запровадження відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 воєнного стану, керуючись ст. 13 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" та іншими нормами законодавчих актів:

1. Припинено з 01 квітня 2022 року простій, введений наказом за № Ц-42/6 від 24 лютого 2022 р. працівникам, які зазначені у додатку № 1 до цього наказу.

2. З 01 квітня 2022 року до припинення або скасування воєнного стану в Україні призупинити дію трудових договорів з працівниками, які зазначені у додатку № 1 до цього наказу (п.4 додатку- ОСОБА_1 (а.с. 14-15 т.1).

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка ознайомилася з наказом № 389/ос відбулося 19 квітня 2022 року (а.с. 155 ж т.1).

Визнаючи незаконним наказ АТ «Українська залізниця» від 01 квітня 2022 року № 389/ос щодо призупинення дії трудового договору, укладеного з ОСОБА_1 , як заступником філії «Центр забезпечення виробництва» АТ «Українська залізниця», районний суд виходив з того, що стороною відповідача не було доведено наявності передбачених законом підстав для призупинення з позивачкою дії трудового договору.

Відповідачем не доведено, що на час видання оспорюваного наказу існували обставини, які виключали можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором, тобто, що існувала абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, а працівника - її виконувати.

Такий висновок районного суду є обґрунтованим, враховуючи наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Стаття 43 Конституції України гарантує право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року, в Україні введено воєнний стан, який діє до теперішнього часу.

Згідно з пунктом 3 цього Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України.

Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

15 березня 2022 року прийнято Закон України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану", який визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

Частинами першою та другою статті 1 Закон України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану", діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану".

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2023 року у справі № 149/1089/22 (провадження № 61-292св23) зроблено висновок, що "Наведена спеціальна норма права надає роботодавцю право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою. Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо".

Зі справи убачається, що філія "Центр забезпечення виробництва" АТ "Українська залізниця", де працювала позивачка заступником директора філії, на час початку збройної агресії проти України 24 лютого 2022 року працювала.

З 01 квітня 2022 року до припинення або скасування воєнного стану в Україні було призупинено дію трудового договору з позивачкою, у зв`язку з неможливістю надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, що сталася у зв`язку з втратою через військову агресію можливості повноцінно організовувати процеси діяльності Товариства, та запровадження відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 воєнного стану, керуючись ст. 13 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану".

З`ясовано, що відповідачем згідно з рішенням правління АТ "Українська залізниця" від 24 вересня 2021 року було затверджено нову організаційну структуру та положення про філію "Центр забезпечення виробництва" АТ "Українська залізниця", відповідно до якої у філії скорочувалась посада, яку обіймала позивачка. При цьому останнім не було надано показників роботи зазначеної філії, на що обґрунтовано звернуто увагу судом першої інстанції.

З урахуванням обставин справи районним судом обґрунтовано визнано неспроможними доводи сторони відповідача про відсутність можливості надавати позивачці роботу. Як і відсутні докази того, що позивачка повідомляла відповідача, як роботодавця про неможливість виконувати свої трудові обов`язки.

Обґрунтовано судом відхилено й доводи сторони відповідача про те, що ОСОБА_1 не виходила на роботу, а тому відповідач позбавлений був можливості запропонувати їй роботу, що призвело до призупинення дії укладеного з нею трудового договору.

До справи не долучено доказів неможливості забезпечити ОСОБА_1 роботою.

Твердження про перебування ОСОБА_1 у стані простою, належними доказами не підтверджено. До того ж ця обставина по справі правового значення не має.

Посилання на те, що з 24 лютого 2022 року обсяги раніше виконуваної роботи у акціонерному товаристві зменшилися не заслуговують на увагу, остільки відповідно до справи АТ "Укрзалізниця" своєї діяльності не припиняла, як станом на час початку збройної агресії російської федерації проти України, так і станом на час винесення оскаржуваного наказу установа працювала та продовжує працювати.

Крім того, судом першої інстанції обґрунтовано враховано, що позивачку не було звільнено з роботи у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, або скорочення чисельності або штату працівників, а припинення з нею трудового договору відбулося 26 вересня 2022 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України - закінченням строку дії трудового договору.

Статтею 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачено, що цей Закон визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до ст. ст.43,44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Відповідно до п. 5 ч. 1ст. 6 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Указі Президента України про введення воєнного стану зазначається вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно із Прикінцевими положеннями КЗпП України під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Статтею 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачено, що призупинення дії трудового договору це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором. Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Про призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб. Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України. У разі незгоди працівника (працівників) із наказом (розпорядженням) роботодавця про призупинення дії трудового договору працівником або профспілкою за дорученням працівника (працівників) відповідний наказ (розпорядження) може бути оскаржений до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, або його територіального органу, який, вивчивши зміст наказу (розпорядження) та підстави для його видання, за погодженням з військовою адміністрацією може внести роботодавцеві припис про скасування відповідного наказу (розпорядження) або про усунення порушення законодавства про працю іншим шляхом, що є обов`язковим до виконання роботодавцем протягом 14 календарних днів з дня отримання такого припису.

Отже, спеціальна норма права передбачає право сторін призупинити дію трудового договору за умови наявності військової агресії проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. При цьому, роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати роботу працівнику, а працівник не може виконати роботу. У випадку, якщо працівник бажає та може виконувати роботу, а роботодавець може надати роботу, відсутні підстави для призупинення дії трудового договору.

Водночас, призупинення трудового договору з працівником відповідно до положень ст. 13 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" хоча і не припиняє трудових відносин і не є звільненням у розумінні положень КЗпП України, проте фактично позбавляє працівника роботи і належного йому заробітку, який би він отримав, коли б працював на своєму робочому місці чи виконував покладені на нього трудові обов`язки.

З огляду на вказане, районний суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення вимоги про визнання незаконним наказу відповідача від 01 квітня 2022 року № 389/ос в частині призупинення дії трудового договору, укладеного з позивачкою, як заступником директора філії "Центр забезпечення виробництва" АТ "Українська залізниця", так як у суду відсутні підстави для скасування цього наказу, оскільки це є виключно компетенцією відповідача, як роботодавця.

Враховуючи, що наказ про призупинення дії трудового договору визнано незаконним, вказана обставина свідчить про фактичну наявність вимушеного прогулу працівника, викликаного незаконним наказом роботодавця.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Аналогічне положення закріплені в статті 21 КЗпП, відповідно до якої роботодавець зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату на виконану ним роботу, визначену трудовою угодою.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Щодо правової природи середнього заробітку за час вимушеного прогулу, про який йде мова в частині другій статті 235 КЗпП України, то відповідний висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21), згідно з яким "На думку Великої Палати Верховного Суду, середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи. Тобто в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату. Вказана норма права, крім превентивної функції, виконує функцію соціальну, задовольняючи потребу працівника в засобах до існування на період незаконного звільнення. Відтак, за умови встановлення факту незаконного звільнення особи, час вимушеного прогулу працівника повинен бути оплаченим і спір розглянутим в одному позовному провадженні з вирішенням питання про поновлення на роботі, або в різних провадженнях, що не впливає на розрахунок середнього заробітку, оскільки період за який він обраховується є сталим для звільненого працівника. Таке тлумачення відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, сприяє дотриманню балансу прав і законних інтересів незаконно звільнених працівників, які були позбавлені можливості працювати та отримувати гарантовану на конституційному рівні винагороду за виконану роботу, та стимулює несумлінних роботодавців, які порушили таке конституційне право працівників, у подальшому дотримуватися норм чинного законодавства. Правова природа середнього заробітку за час вимушеного прогулу відрізняється від правової природи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Середній заробіток за час вимушеного прогулу - це заробітна плата, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні таким не є. Заробітна плата не може сплачуватися особі, яка не перебуває в трудових відносинах з роботодавцем, який проводить виплату. При виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати бо є заробітною платою. Отже, спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не зі своєї вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці".

Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. Період вимушеного прогулу визначається робочими днями (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2024 року у справі № 638/14165/21 (провадження № 61-13363сво23)).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 18 серпня 2022 року у справі № 560/7496/20 (адміністративне провадження № К/9901/42336/21) зазначено, що: "до вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України). Середній заробіток за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин".

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Для приватного права властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE U№ITED KI№GDOM, № 20166/92, § 36, від 22 листопада 1995 року).

У частині дев`ятій статті 10 ЦПК України зазначено, що якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Аналогія закону та аналогія права розглядаються в загальній теорії права як засоби заповнення прогалин у законодавстві шляхом їх усунення чи подолання. Прогалини у законодавстві ускладнюють регулювання відповідних суспільних відносин через відсутність у законодавчому акті нормативного припису (норми права), що безпосередньо спрямований на їх врегулювання.

Якщо суд виявив прогалину у законодавстві в процесі правозастосування, він зобов`язаний використовувати такі оперативні засоби її подолання, як аналогія закону чи аналогія права з метою вирішення конкретної юридичної справи.

Зазначений обов`язок суду випливає з приписів частини десятої статті 10 ЦПК України, якими визначено, що забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

У постанові від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11 (провадження № 14-31цс21) Велика Палата Верховного Суду наголосила на тому, що необхідність інституту аналогії (аналогії закону та аналогії права) полягає в тому, що закон призначений для його застосування в невизначеному майбутньому, але законодавець, встановлюючи регулювання, не може охопити всі життєві ситуації, які можуть виникнути. Крім того, життя перебуває у постійному русі, змінюється і розвивається, внаслідок чого виникають нові життєві ситуації, які законодавець не міг передбачити під час ухвалення закону. Суд застосовує аналогію закону і аналогію права тоді, коли, на переконання суду, певні відносини мають бути врегульовані, але законодавство такого регулювання не містить, внаслідок чого наявна прогалина в законодавчому регулюванні. Зазначені висновки стосуються як матеріального, так і процесуального права. Відсутність у процесуальних кодексах положень про аналогію не є перешкодою для застосування такої аналогії.

Висновки щодо застосування аналогії права в трудовому спорі викладено в постановах Верховного Суду від 31 січня 2024 року у справі № 161/8196/22 (провадження № 61-6897св23) та від 14 лютого 2024 року у справі № 464/2944/22 (провадження № 61-13092ск23) та справі № 201/791/23 (провадження № 61-11881св23).

За таких обставин, апеляційний суд визнає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про застосування до виниклих правовідносин положень ч. 2 ст.235 КЗпП України, якими врегульовано питання оплати праці робітника за час вимушеного прогулу.

У справі, що переглядається, встановлено, що час вимушеного прогулу позивачки становить 127 робочих днів з 01 квітня 2022 року по 26 вересня 2022 року й з урахуванням інформації, яка міститься у довідці №цзв-бух33 від 02.06.2023року, виданої АТ «Укрзалізниця» про середню заробітну плату (дохід) ОСОБА_1 (а.с.142 т.1), середньоденна заробітна плата позивачки становить 4 545 грн 45 коп без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів

Отже, в межах заявлених вимог сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 з відповідача, яка до того ж ним не спростована, районним судом з урахуванням ст. ст. 12, 13 ЦПК України правомірно установлена в сумі 552 173 грн 14 коп без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів.

Установлений районним судом розмір моральної шкоди, в сумі 1 000 грн відповідає обставинам справи, характеру та тривалості моральних страждань, завданих неправомірними діями відповідача позивачці.

Скасування оспорюваного наказу віднесено до виключної компетенції роботодавця, тому районний суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову в зазначеній частині.

Таким чином рішення суду в оскаржуваній частині є законними та не підлягає скасуванню, судом дотримано норми процесуального та матеріального права під час його ухвалення, а тому у відповідності до ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Що стосується оскаржуваного додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу, колегія суддів вважає зазначити наступне.

Так, подаючи заяву про компенсацію витрат представниця позивачки до позовної заяви долучила наступні докази:

Договір про надання правничої допомоги від 14 лютого 2023 року укладений між позивачем та адвокатським бюро "Боченко та партнери" (а.с. 197-198 т.1).

Акт прийому-передачі наданих послуг від 21.02.2022, відповідно до якого підготовка та подання двох адвокатських запитів складає 2 000 грн (а.с. 200 т.1).

Акт прийому-передачі наданих послуг від 05.04.2022, відповідно до якого підготовка та подання позову складає 22 000 грн (а.с. 201 т.1).

Акт прийому-передачі наданих послуг від 14.07.2022, відповідно до якого підготовка та подання відповіді на відзив складає 12 000 грн (а.с. 202 т.1).

Згідно платіжних інструкцій № 157066011 від 15 лютого 2023 року та № 163639488 від 04 травня 2023 року підтверджено оплату послуг на суму 36 000 грн (а.с. 203-204 т.1).

Ухвалюючи додаткове рішення районний суд вважав, що сума зазначена представником позивачки в розмірі 36 000 грн є обґрунтованою та доведеною.

Між тим, колегія суддів в повній мірі не може погодитися з такими висновками районного суду враховуючи наступне.

Убачається, що розгляд справи за позовом ОСОБА_1 було проведено у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення (частина третя статті 270 ЦПК України).

Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої вказаної статті Кодексу).

Згідно із частинами першою-шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

В апеляційній скарзі представник відповідача зазначає, що після отримання 09.08.2023 заяви позивача про понесені витрати - 01.09.2023 на електронну адресу суду подано заперечення на вказану заяву.

На підтвердження направлення заперечень адвокат Редевич О.М. надала звіт про доставку, з якого убачається, що судом їх отримано 01.09.2023 (а.с. 17 т.1).

Таким чином, районний суд, ухвалив додаткове рішення без врахування думки відповідача, припустився порушень його прав, а тому доводи апеляційної скарги про завищений розмір витрат на професійну правничу допомогу заслуговують на увагу.

Розподіляючи витрати, понесені на професійну правничу допомогу, з урахуванням заперечень, колегія суддів дійшла висновку, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19) та від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Перевіряючи законність рішення щодо витрат понесених на правничу допомогу, колегія суддів вважає недоречною суму встановлену за підготовку позовної заяви в розмірі 22 000 грн, оскільки вона за змістом не містить великого обсягу викладених обставин та значної складності для її підготовки не убачалося.

Завищено представником позивача й витрати за підготовку й подачу відповіді на відзив.

Враховуючи викладене та те, що понесені витрати є неспівмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим ним часом на надання таких послуг, а також враховуючи заперечення відповідача та виходячи з конкретних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку про зміну додаткового рішення районного суду шляхом зменшення суми витрат пов`язаних з правничою допомогою, що підлягає стягненню з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 з 36 000 грн до 12 000 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Радевич Оксани Миколаївни в інтересах акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 липня 2023 року залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 липня 2023 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу адвоката Килівника Руслана Сергійовича в інтересах акціонерного товариства «Українська залізниця» на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 листопада 2023 року задовольнити частково.

Додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 листопада 2023 року змінити.

Зменшити розмір судових витрат, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу та підлягають стягненню з акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 з 36 000 грн до 12 000 грн.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10 квітня 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: