КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач - Кулікова С.В.
№ 22-ц/824/7124/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 939/628/22

10 квітня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Музичко С.Г.

- Болотова Є.В.

при секретарі - Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційноюскаргою ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 12 грудня 2023 року, ухваленого під головуванням судді Мерзлого Л.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації,-

в с т а н о в и в:

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації.

Позов мотивовано тим, що 31 травня 2022 року близько 17 години 00 хвилин між нею та відповідачем на території ВСП «Немішаївський фаховий коледж НУБіП України» відбувалася розмова на тему відключення від електропостачання квартири, в якій позивачка проживає.

У зв`язку із конфліктністю відповідача позивач викликала поліцію і розмова відбувалася в присутності працівника поліції та інших осіб. Під час звичайної ділової розмови у форматі питання-відповідь відповідач почав ображати позивачку та поширювати неправдиву інформацію, після чого вона попросила свого сина здійснити відеозапис правопорушення.

Вказує, що відповідач в присутності працівника поліції продовжував її ображати та поширювати неправдиву та недостовірну інформацію, а саме: «ви здали мене росіянам» на відеозапису з 2 хв. 54 сек., «ви здала мене росіянам» повторно, на відеозапису з 2 хв. 58 сек., «ви здала мене росіянам» повторно, на відеозапису з 3 хв. 05 сек. «обвиняю, конкретно, що вона мене здала» на відеозапису з 3 хв. 26 сек., пане поліційский, ОСОБА_1 , здала мене росіянам, які приходили розстрілювати мене і мою сім?ю, і до цього є багато свідків, які це підтвердять» на відеозапису з 3 хв. 59 сек. «шановний пане поліцейський, ОСОБА_1 , здала мене росіянам які приходили розстрілювати мене і мою сім`ю, і до цього є багато свідків, які це підтвердять» на відеозапису з 3 хв. 59 сек.

Зазначала, що на відеозапису чітко видно та чутно як відповідач в грубій формі, показуючи пальцем в її сторону та чітко називаючи її ПІБ стверджує та розповсюджує недостовірну інформацію.

Вказувала, що така недостовірна інформація, поширена відповідачем, принижує її честь та гідність та не має жодного юридичного підтвердження окрім наклепу та розповсюдженні недостовірної інформації та такими діями відповідача, вважає, що їй завдано моральну шкоду, яка полягає в моральних стражданнях та переживаннях, порушенні душевної рівноваги через поширення недостовірної інформації перед сторонніми людьми та яка в подальшому може розповсюджуватись в селищі, якому вона проживає, що може призвести до невідворотних наслідків з приводу втрати поваги до своїх співмешканців та друзів.

Посилаючись на наведене, позивач просила:

- визнати недостовірною і такою, що порушує право ОСОБА_1 на повагу до її честі та гідності інформацію, розповсюджену ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 на території ВСП «Немішаївський фаховий коледж НУБіП України» про те, що ОСОБА_1 : «ви здали мене росіянам» «ви здала мене росіянам» «ви здала мене росіянам» «обвиняю, конкретно що вона мене здала» «шановний пане поліційский, ОСОБА_1 , здала мене росіянам які приходили розстрілювати мене і мою сім`ю, і до цього є багато свідків, які це підтвердять»;

- зобов`язати відповідача спростувати недостовірну інформацію шляхом запису відео на своєму телефоні (в присутності позивача) на тому самому місці і в той самий час, не пізніше 5 днів з моменту набрання рішення законної сили, в форматі AVI або МР4 або MOV, зі словами: « ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 розповсюдив неправдиву інформацію про ОСОБА_1 » та надіслати відео на електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_3 або через комунікаційну програму Viber на тел. позивачу;

- стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 12 грудня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначала, що суд помилково надав оцінку доказам, що були надані відповідачем. Вказувала, що відповідач в публічному місці в присутності працівника поліції та інших осіб, публічно та неодноразово розповсюджував недостовірну інформацію, що не відповідає дійсності та принижує честь позивача. В подальшому, на підставі його висказувань навіть свідки в судовому засіданні надали виключно вигадану інформацію, яка не мала фактичного підтвердження окрім загальних формулювань.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Івашківський А.О. просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та рішення суду залишити без змін. Зауважував, що відповідач під час зйомки надавав свідчення працівнику патрульної поліції, і жодним чином не позивачу, та оскільки відеозапис не здійснювався самим відповідачем, він нікому не міг його відправляти та демонструвати. Вважає, що позивачем не доведено в чому саме полягає порушення її честі, гідності та ділової репутації.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4 проти доводів апеляційної скарги заперечували та просили залишити її без задоволення.

Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В. пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано місце проживання з 2007 року. Гуртожиток знаходиться на території ВСП «Немішаєвський фаховий коледж НУБіП України».

Відповідач ОСОБА_2 є директором ВСП «Немішаївський фаховий коледж Національного університету біоресурів і природокористування України».

31 травня 2022 року між позивачем та відповідачем на території ВСП "Немішаївський фаховий коледж НУБіП України" відбувалася розмова на тему відключення від електропостачання квартири в якій позивачка проживає.

З дослідженого судом диска вбачається, що між позивачем та відповідачем відбувається розмова на тему відключення від електропостачання квартири в якій проживає позивач. Крім того, на відео зафіксовано, що відповідач вживає фрази: «ви здали мене росіянам»; «обвиняю, конкретно що вона мене здала»; «пане поліційский, ОСОБА_1 , здала мене росіянам які приходили розстрілювати мене і мою сім`ю, і до цього є багато свідків, які це підтвердять»; «шановний пане поліцейський, ОСОБА_1 , здала мене росіянам які приходили розстрілювати мене і мою сім`ю, і до цього є багато свідків, які це підтвердять».

Крім того, судом допитано в якості свідка ОСОБА_5 , яка пояснила, що вона є сусідкою позивачки. Чула, як ОСОБА_2 говорив, що ОСОБА_1 колаборант, що здала його росіянам. Також зазначила, що відповідач в грубій формі, показуючи пальцем в сторону позивача розповсюджував недостовірну інформацію.

Судом допитано в якості свідка ОСОБА_6 , яка суду пояснила, що вона є викладачем ВСП «Немішаївський фаховий коледж Національного університету біоресурсів і природокористування», в період окупації, адміністрацією коледжу було вжито всіх заходів для збереження життів працівників і студентів коледжу. Зазначила, що ОСОБА_1 контактувала з росіянами, приносила їм їжу, і говорила, що з усіма потрібно спілкуватися.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що вона знає позивачку, разом проживали під час окупації. Бачила як ОСОБА_1 контактувала з росіянами.

В судовому засіданні, свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що вона є викладачем ВСП «Немішаївський фаховий коледж Національного університету біоресурсів і природокористування», в період окупації, відповідачем було вжито всіх заходів для збереження життів працівників і студентів коледжу. Зазначила, що вона в період окупації особисто не бачила, щоб ОСОБА_1 спілкувалася з росіянами.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив, що він працює завідувачем відділення ВСП «Немішаївський фаховий коледж Національного університету біоресурсів і природокористування України». Зазначив, що позивачка спілкувалася з росіянами.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснила, що є викладачкою ВСП «Немішаївський фаховий коледж Національного університету біоресурсів і природокористування». Зазначив, що знає всіх учасників процесу, під час окупації ОСОБА_1 спілкувалася з росіянами.

Окрім того, судом встановлено, що відповідач під час розмови з працівником поліції повідомляв обставини, які відомі йому відносно позивачки, а не поширював вказану інформацію іншим особам. Вказані факти підтверджуються листами №59 від 12.07.2022, №38-А від 23.05.2022 до Служби безпеки України, витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 28.04.2022 за №000324 за ч. 6 ст. 111 КК України відносно ОСОБА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності юридичного складу правопорушення, яке є підставою для захисту порушеного права у спосіб, передбачений ст. 277 ЦК України, оскільки в даному випадку позивачем не доведений факт поширення відповідачем інформації, яка стосується позивача, як необхідний елемент юридичного складу такого правопорушення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

У статті 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Водночас, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб.

Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію, а також інформацію, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Право на захист честі, гідності та ділової репутації є частиною права на повагу до приватного життя, а підстави захисту такого права виникають, як правило, на стику взаємодії права (свободи) на вираження (думки) та права на повагу до приватного життя.

Апеляційний суд наголошує на важливості права кожної людини на приватність і права на свободу вираження поглядів як основи демократичного суспільства. Ці права не є абсолютними і не мають ієрархічного характеру, оскільки мають однакову цінність.

Згідно зі статтею 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

У частині першій статті 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації.

При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні брати до уваги, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б однієї особи у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Крім того, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доведення достовірності оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права.

Згідно з частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, слід відрізняти деякі висловлювання, які хоч і мають характер образи, однак у контексті є оціночними судженнями, з огляду на вжиті слова, вирази та мовно-стилістичні засоби.

Судження - це те саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно зі статтею 10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки інформації чи ідей, які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає демократичного суспільства (Карпюк та інші проти України, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року).

Необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованогостаттею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(рішення ЄСПЛ від 07 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»).

У рішенні ЄСПЛ «Лінгенс проти Австрії» суд також розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання, поглядів, припущень не підлягає доведенню. Особа, яка висловлює не факти, а свої погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції.

Системний аналіз зазначених норм права з урахуванням релевантної практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію особи, може бути визнана лише саме така інформація, висловлена чи написана відповідачем у цій категорії справ. Тобто предметом спору у цій категорії справ є спірна інформація, що передається дослівним цитуванням (без редагування, корегування, власного розуміння позивача).

Тобто якраз конкретно висловлена особою інформація (сказана, написана, надрукована в ЗМІ) повинна бути предметом дослідження та правового аналізу у справах про захист честі, гідності і ділової репутації. Саме сказані відповідачем висловлювання, тобто дослівні твердження, досліджуються на предмет оціночності суджень із урахуванням вживаних особою слів та виразів із використанням мовно-стилістичних засобів.

Встановлено, що 31 травня 2022 року між позивачем та відповідачем на території ВСП «Немішаївський фаховий коледж НУБіП України» відбувалася розмова на тему відключення від електропостачання квартири в якій позивачка проживає.

З дослідженого судом диска вбачається, що між позивачем та відповідачем відбувається розмова на тему відключення від електропостачання квартири в якій проживає позивач. Крім того, на відео зафіксовано, що відповідач вживає фрази: «ви здали мене росіянам»; «обвиняю, конкретно, що вона мене здала»; «пане поліційский, ОСОБА_1 , здала мене росіянам які приходили розстрілювати мене і мою сім`ю, і до цього є багато свідків, які це підтвердять»; «шановний пане поліцейський, ОСОБА_1 , здала мене росіянам які приходили розстрілювати мене і мою сім`ю, і до цього є багато свідків, які це підтвердять».

Таким чином, позивачем не доведено у суді публічне поширення відповідачем зазначеної інформації.

Апеляційний суд зауважує, що хоча спірні вислови і містить елементи провокативного характеру, однак їх не можна витлумачити як такі, що містять фактичні дані, оскільки вони є оцінкою дій і не містить ствердження про порушення законодавства чи моральних принципів, а лише дає можливість проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно з власними суб`єктивними переконаннями.

Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Суди повинні брати до уваги, що у разі, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевіряти таку інформаціюта надавати відповідь, проте під час перевірки інформацію не було підтверджено, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

До подібного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 21 березня 2019 року у справі № 727/5418/17 (провадження№ 61-4388св18); від 10 червня 2019 року у справі № 310/5745/16-ц (провадження № 61-40572св18); від 02 вересня 2020 року у справі№ 554/10962/16-ц (провадження № 61-44796св18) та інших.

На зазначеному судам наголошено також у пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», де зазначено, що судам необхідно встановлювати, чи є особи, яким адресовані відповідні звернення, компетентними для перевірки інформації, викладеної в цих зверненнях.

Із відеозапису слідує, що висловлена інформація є заявою про злочин, яка була відображена у листах до Служби безпеки України, а також за вказаним фактом було розпочате досудове розслідування за ч. 6 ст. 111 КК України відносно ОСОБА_1 , що підтверджується Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 28.04.2022 року.

Отже, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд помилково надав оцінку доказам, що були надані відповідачем, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач в публічному місці в присутності працівника поліції та інших осіб, публічно та неодноразово розповсюджував недостовірну інформацію, що не відповідає дійсності та принижує честь позивача, колегія суддів відхиляє, оскільки спірні висловлювання відповідача не є поширенням недостовірної інформації.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а відтак підстави для його скасування та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України , апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 12 грудня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішеннязазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 15 квітня 2024 року.

Головуючий: Судді: