Єдиний унікальний номер 205/1809/24
Номер провадження: 2о/205/98/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2024 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Мовчан Д.В.

при секретарі Волкобоєвої А.О.

за участю: заявника ОСОБА_1 , представника заявника ОСОБА_2 , представника Дніпровської міської ради Недосвітної С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку окремого провадження в залі суду у м. Дніпрі заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Дніпровська міська рада, про встановлення фактів, що мають юридичне значення,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Ленінського районного суду м. Дніпропетровська знаходиться цивільна справа за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Дніпровська міська рада, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

До початку розгляду справи по суті представник Дніпровської міської ради у судовому засіданні подала суду письмові пояснення, за змістом яких зазначені у вказаній заяві вимоги безпосередньо пов`язані із вирішенням спору про право.

У свою чергу представник заявника у судовому засіданні, заперечуючи проти наявності юридичного спору, стверджувала про безспірний характер заявлених вимог, які безпосередньо пов`язанні із вирішенням спадкових прав заявника.

Суд, заслухавши думки учасників справи, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Окреме провадження - це одностороннє провадження, в якому відсутній спір про право. Характерною ознакою категорії справ окремого провадження є відсутність у них спору про право і метою яких є встановлення юридичного факту або стану.

При цьому в порядку окремого провадження може вирішуватися спір про факт, але не спір про право цивільне.

Постановою Пленуму Верховного суду України за №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що суд вправі розглядати справи про встановлення юридичних фактів, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Тобто, від встановлення такого факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян та встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Так, у порядку окремого провадження суд може вирішити спір про факт, про стан, але не спір про право цивільне, так як метою такого судового розгляду є лише встановлення наявності або відсутності самого факту, і факт, що встановлюється судом у порядку окремого провадження, повинен мати юридичне значення, і мати безспірний характер, оскільки якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд повинен залишити заяву без розгляду і роз`яснити заявнику право подачі позову на загальних підставах.

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

З вище наведеного вбачається, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за умови, що встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року справа №200/14136/17.

В даному випадку з матеріалів справи вбачається, що заявник звернувся до суду в порядку окремого провадження з заявою про встановлення факту належності спадкодавцю правовстановлюючих документів та встановлення факту належності спадщини.

Тобто фактично перед судом ставиться питання про визнання речового права на спадкове майно за заявником.

Так само матеріали справи містять постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 16.01.2024 року, якою заявникові відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

У разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням (частини перша, третя статті 1277 ЦК України).

Отже, за умови відсутності спадкоємців за заповітом та законом, усунення спадкоємців від спадщини, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття спадщина може перейти до територіальної громади на підставі рішення суду.

Відповідно до статті 338 ЦПК України суд, встановивши, що спадкоємці заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону.

В даному випадку, як вказувалось вище, матеріали справи містять постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 16.01.2024 року, якою заявникові відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Таким чином заявник у позасудовому порядку побавлений можливості захистити свої спадкові права.

За загальним правилом, за умови, якщо спадкове право не можна захистити в нотаріальному порядку оформлення спадщини здійснюється через визнання права власності судом. Відповідну правову позицію Верховний Суд висловив у постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 227/3750/19.

Враховуючи те, що заявнику встановлення вказаних юридичних фактів необхідно для оформлення права власності на спадщину, суд дійшов висновку, що за наведених вище обставин у цьому випадку існує спір про право, а тому необхідно залишити заяву без розгляду з підстав, передбачених частиною четвертою статті 315 ЦПК України.

Суд звертає увагу, що залишення без розгляду заяви про встановлення юридичного факту не позбавляє заявника можливості звернутися до суду з позовом на загальних підставах.

На підставі викладеного та керуючись ч. 6 ст. 294, ч. 4 ст. 315 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

1.Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Дніпровська міська рада, про встановлення фактів, що мають юридичне значення - залишити без розгляду.

2.Роз`яснити заявнику, що він має право з даного питання звернутися до суду з позовом на загальних підставах.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Д.В. Мовчан