судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Ситнік О. М.
щодо ухвали Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 квітня 2024 року у справі № 513/48/18 (провадження № 61-3644ск24)
за заявою ОСОБА_1 про видачу дубліката виконавчого листа у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення з аліментів на дитину
за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - адвоката Кучерука Антона Володимировича на ухвалу Саратського районного суду Одеської області від 22 серпня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 08 березня 2024 року
05 липня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу дубліката виконавчого листа, виданого на підставі рішення Саратського районного суду Одеської області від 22 лютого 2018 року у цивільній справі № 513/48/18 про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на неповнолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Заява обґрунтована тим, що виконавчий лист перебував на виконанні у Саратському відділі державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (далі - Саратський ВДВС) та був повернутий за її заявою. Однак, до теперішнього часу виконавчий лист стягувачкою не отриманий. Посилаючись на те, державним виконавцем Саратського ВДВС оригінал виконавчого листа було надіслано за адресою: АДРЕСА_1 , хоча адреса заявниці: АДРЕСА_1 , заявниця вважала, що виконавчий документ було втрачено при пересилці.
22 серпня 2023 року ухвалою Саратського районного суду Одеської області заяву ОСОБА_1 задоволено.
Видано дублікат виконавчого листа на підставі рішення Саратського районного суду Одеської області від 22 лютого 2018 року у цивільній справі № 513/48/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 18 січня 2018 року і до повноліття дитини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
08 березня 2024 року постановою Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Ухвалу Саратського районного суду Одеської області від 22 серпня 2023 року залишено без змін.
У березні 2024 року представник ОСОБА_3 - адвокат Кучерук А. В. через систему «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просив скасувати ухвалу Саратського районного суду Одеської області від 22 серпня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 08 березня 2024 року, ухвалити нове рішення у справі, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовити.
13 березня 2024 року протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 513/48/18 за касаційним провадженням № 61-3644ск24 призначено судді-доповідачу Петрову Є. В., судді, які входять до складу колегії: Пророк В. В., Ситнік О. М.
08 квітня 2024 року ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), ОСОБА_5 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - адвоката Кучерука А. В.
Ухвала Верховного Суду мотивована тим, що представник ОСОБА_3 - адвокат Кучерук А. В. подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити за пунктом 1 частини другої статті 394 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

З таким висновком не погоджуюся, тому відповідно до частини третьої статті 35 ЦПК України висловлюю окрему думку.

Згідно з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Перегляд судових рішень гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007).

Із матеріалів касаційного провадження вбачається, що ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу дубліката виконавчого листа, виданого на підставі рішення Саратського районного суду Одеської області від 22 лютого 2018 року у цивільній справі № 513/48/18 про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на неповнолітню дитину.

Пунктом 17.4 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України передбачено, що у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Ухвала про видачу чи відмову у видачі дубліката виконавчого документа може бути оскаржена в апеляційному та касаційному порядку.

Заявлені у заяві ОСОБА_1 у справі № 513/48/18 вимоги стосується процесуального питання - видачі дубліката виконавчого листа. Тобто заявником оскаржено в касаційному порядку процесуальну ухвалу суду першої інстанції, залишену без змін судом апеляційної інстанції.

При вирішенні питання про відкриття касаційного провадження необхідно встановити, чи підлягає касаційна скарга на вказані рішення розгляду судом касаційної інстанції.

У касаційній скарзі заявник зазначив, зокрема, що під час розгляду справи судами неправильно застосовано норми процесуального права. При цьому як на таку норму посилається на постанову пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2015 року № 8 «Про узагальнення практики розгляду судами процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах».

Слід зазначити, щопостанови пленуму Верховного Суду України та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не є рішеннями Верховного Суду, у яких висловлені правові позиції, тому вони не можуть бути наведені як приклад неоднакового застосування норм права у подібних правовідносинах (висновок Верховного Суду, висловлений в ухвалах від 18 січня 2024 рокуу справі № 755/6062/22(провадження № 61-17852ск23), від07 грудня 2023 року у справі № 466/4076/23 (провадження № 61-17285ск23), від 20 вересня 2023 року у справі № 201/13593/19 (провадження № 61-12093ск23) та ін.).

Тобто посилання заявника на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України є неспроможним. Жодного посилання на судове рішення Верховного Суду України або Верховного Суду з приводу застосування норм процесуального права щодо видачі дубліката виконавчого листа заявником не наведено.

Фактично касаційна скарга містить доводи про неналежність доказів, наданих заявницею, незгоду з їх оцінкою, наданою судами попередніх інстанцій.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Як на винятковість значення справи для учасника справи, який подає касаційну скаргу, заявник послався на можливість стягувачки у майбутньому звернути стягнення на його виплати як військовослужбовця.

Зазначені доводи є припущеннями заявника, які не підтверджено жодними доказами.

Згідно з частиною третьою статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі.

Дублікат - це документ, що видається замість втраченого оригіналу та має силу первісного документу. Оригінал виконавчого листа вважається втраченим, коли його загублено, украдено, знищено або істотно пошкоджено, що унеможливлює його виконання.

Єдиною підставою для видачі судом дубліката виконавчого листа є його втрата. Сам факт відсутності виконавчого документа у стягувача та в органі державної виконавчої служби свідчить про те, що його було втрачено.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 2-6471/06, від 03 лютого 2021 року у справі № 643/20898/13-ц.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина третя статті 12 та частина перша статті 81 ЦПК України).

Із матеріалів касаційного провадження вбачається, що рішенням Саратського районного суду Одеської області від 22 лютого 2018 року у цивільній справі № 513/48/18 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 18 січня 2018 року і до повноліття дитини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

10 квітня 2018 року за заявою ОСОБА_1 Саратський районний суд Одеської області видав виконавчий лист.

05 липня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції із заявою про видачу дубліката виконавчого листа у справі № 513/48/18 про стягнення аліментів з ОСОБА_2 , посилаючись на те, що виконавчий лист було втрачено при пересилці поштою.

Суди попередніх інстанцій встановили, що згідно з супровідним листом № 15269/5 від 24 грудня 2020 року Саратський ВДВС направив ОСОБА_2 та ОСОБА_1 постанову про повернення виконавчого листа від 24 грудня 2020 року, винесену при примусовому виконанні виконавчого листа № 513/48/18 від 06 квітня 2018 року. Проте матеріали справи не містять рекомендованого повідомлення про отримання стягувачем оригіналу виконавчого листа.

Крім того, поштове відправлення надіслано на адресу: АДРЕСА_1 . Разом з тим місцем реєстрації стягувача є: АДРЕСА_1 .

Суди надали доказам відповідну правову оцінку.

Оскільки ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою, застосування норм процесуального права є правильним, що очевидно, і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, суд апеляційної інстанції погодився з такими висновками, відмова у відкритті касаційного провадження мала відбутися за частиною четвертою статті 394 ЦПК України.

Суддя О. М. Ситнік