КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/8152/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Гижицької Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 21 грудня 2023 року про відмову у відкритті провадження у складі судді Грегуля О.В.,

у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту батьківства, заінтересована особа: Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація,-

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулася у суд із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту батьківства, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 являється рідною донькою ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Встановлення даного необхідне для призначення пенсії у зв`язку із втратою годувальника.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 21 грудня 2023 року ОСОБА_1 відмовлено у відкритті провадження.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , просить скасувати оскаржувану ухвалу, оскільки вона є винесеною із порушенням норм матеріального та процесуального права та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції хибно зіслався на розгляд справи в адміністративному суді.

Вказує, що до Пенсійного фонду не зверталася, не отримувала від нього відмови та наразі правові підстави звернення скаржника з метою призначання її дитині допомоги у зв`язку із втратою годувальника відсутні, адже факт батьківства не встановлено, а скаржник наразі того не бажає.

Зазначає, що Пенсійний фонд України не може бути відповідачем по справі в адміністративному провадженні оскільки спір відсутній, а скаржником не заявлено вимоги щодо призначення пенсійних виплат.

Крім того, невірно трактовано судом першої інстанції віднесення даної справи до категорії адміністративних справ, адже адміністративні суди не встановлюють факту батьківства.

Вважає, що їй відмовлено у конституційному праві звернення до суду за захистом свого порушеного права, яке б мало розглядатися в суді загальної юрисдикції, при цьому адміністративні суди не мають процесуальних повноважень встановлювати факт батьківства.

Посилається на те, що встановлення судовим рішенням факту батьківства померлого чоловіка є підставою для внесення відповідних змін до актового запису в книзі реєстрації народжень. Так, згідно з пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» відповідне судове рішення не змінює собою документів, що видаються органами ДРАЦС, а є лише підставою для їх отримання.

Вказує, що у період народження доньки - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 було здійснено реєстрацію її народження без зазначення відомостей про батька у зв`язку з тим, що ОСОБА_3 не мав оригіналів документів, а саме: був відсутній паспорт. Тому, заявниця здійснила реєстрацію народження дитини без встановленої процедури визнання батьківства та реєстрація була здійснена у відповідності до ст.. 135 Сімейного кодексу України, та здійснено запис в акті цивільного стану про батька зі слів матері. Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_2 серії НОМЕР_1 від 08 липня 2014 року батьком дитини значиться - ОСОБА_4 .

Крім того, заявниця зазначає, що вона та ОСОБА_3 мали намір здійснити процедуру визнання батьківства, однак раптова смерть батька дитини - ОСОБА_3 унеможливила визнання батьківства останнього та фактично зробила це можливим виключно у судовому порядку.

Скаржниця вказує, що враховуючи раптову смерть батька дитини вона звернулася із заявою від 25 листопада 2023 року до Деснянського відділу ДРАЦС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зміну прізвища малолітньої дитини та зазначення батька дитини. На що, відділом РАЦС було надано відповідь від 02 грудня 2023 року №2677/33.3-86, що відсутні правові підстави для внесення змін прізвища дитини, та про те щоб зазначити батьком в свідоцтві про народження ОСОБА_3 , надано роз`яснення звернення до суду.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Колегія суддів, заслухавши ОСОБА_1 та її адвоката Сміленко А.А., які просили апеляційну скаргу задовольнити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню.

Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, про дату, місце та час якого, судом повідомлявся у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд справи відсутності осіб, що не з`явилися.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За правилами частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно пункту 4 частини першої статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції виходив з того, з поданої заяви убачається спір про право, що передбачає відмову у відкритті провадження. При цьому судом роз`яснено заявнику право звернення до адміністративного суду.

Проте з такими висновками суду погодитися не можна, оскільки вони не відповідають положенням процесуального права, які підлягають застосуванню.

Вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, зокрема, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність, тобто суддя повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу, і якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито, - закриває провадження у ній.

При цьому, спори, що виникають у публічно-правових відносинах за участю фізичних осіб, підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства виключно у тих випадках, коли безпосередньою нормою процесуального права визначено, що вирішення такого спору належить здійснювати саме в порядку цивільного судочинства.

Зважаючи на те, що вимоги заявника пов`язані з доведенням наявності підстав для отримання пенсії та відповідних соціальних пільг відповідно до вимог Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", які не пов`язані з цивільними правами та обов`язками, їх виникненням, існуванням, реалізацією та припиненням, за своїм предметом та правовими наслідками такі вимоги пов`язані з публічно-правовими відносинами заявниці щодо виплат державою.

Таким чином, правова мета звернення заявника до суду полягає у підтвердженні її певного соціально-правового статусу для призначення та отримання грошової допомоги (пенсії), а отже такий статус має правове значення виключно у публічно-правових відносинах, оскільки впливає на підтвердження та можливість реалізації прав у сфері соціального забезпечення.

Поряд з цим, недопустимим є ініціювання судового провадження у порядку цивільного судочинства з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у провадженні у порядку адміністративного судочинства.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність відмовити у відкритті провадження у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту батьківства.

При вирішенні питання, суд врахував правові висновки викладені Об`єднаною палатою Верховного Суду від 23 травня 2022 року у справі № 539/4118/19, від 23 січня 2023 року у справі № 214/1309/21 та у постановах Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 290/289/22-ц, від 17 травня 2023 року у справі № 343/1548/22.

Перевіряючи законність оскаржуваної ухвали, колегія суддів виходить із такого.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 ст. 293 ЦПК України передбачено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Перелік фактів, що мають юридичне значення та які встановлюються в судовому порядку передбачений у ч. ч. 1, 2 ст. 315 ЦПК України.

Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утримання; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного чи природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 315 ЦПК України).

Згідно із ст. 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

Як роз`яснено у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року з наступними змінами "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.

Частиною першою статті 316 ЦПК України визначено, що заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.

Як убачається із матеріалів справи, заявниця звернулася до суду із заявою про встановлення факту батьківства, зокрема, про те, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 являється рідною донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Встановлення даного необхідне для призначення пенсії у зв`язку із втратою годувальника.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Так, Верховний Суд у постанові від 22 березня 2023 року, справа № 290/289/22-ц (провадження № 61-13369св22) визначив, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Разом з цим, вирішуючи проблему єдності судової практики Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 січня 2024 року справа № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23) відступила від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах стосовно юрисдикції спору, які викладено у постанові Великої Палати від 30.01.2020 у справі № 287/167/18-ц (провадження № 14-505цс19), у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 290/289/22-ц (провадження № 61-13369св22), вказавши, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Натомість, юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України.

Також Велика Палата Верховного Суду виснувала, що неефективним є підхід до визначення юрисдикції спорів у судовому порядку про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в залежності від їх мети звернення та наявності у заявника певних цивільних прав та обов`язків, чи виникнення публічно-правових спорів із суб`єктами владних повноважень, оскільки це не сприятиме належному способу захисту порушеного права заявника, бо призведе до необхідності звертатися в суди різних юрисдикцій з доказуванням одних і тих же обставин, подій та фактів при поданні кожної позовної заяви.

Аналізуючи наведені вище норми процесуального закону, а також висновки касаційного суду, колегія суддів приходить висновку про те, що чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства, що узгоджується з правовою позицію Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 18.01.2024, справа № 560/17953/21.

Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, які були актуальними на час прийняття оскаржуваної ухвали, однак, на час перегляду справи судом апеляційної інстанції Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, зокрема стосовно юрисдикції спору, які мають бути враховані судами при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно із ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, зокрема, є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

У зв`язку з викладеним, оскаржувана ухвала у справі підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 21 грудня 2023 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 квітня 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: