Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"20" лютого 2024 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого - судді Маслак В.П.,

за участі секретаря судового засідання Годлюк А.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

ПОСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у грудні 2020 року звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь заборгованість за договором позики у сумі 2000 доларів США, суму 3% річних за користування грошовими коштами за період з 04.02.2018 по 30.12.2020, яка складає 4924,31 грн., та понесені судові витрати.

В обґрунтування позову вказала, що між нею та ОСОБА_2 03.01.2018 укладено усний договір позики на суму 2000 доларів США, про що останній написав розписку та зобов`язався повернути борг в строк до 03.02.2018. Проте відповідач борг не повернув, чим допустив прострочення зобов`язання на 1061 день за період з 04.02.2018 по 30.12.2020.

Заочним рішенням суду від 08.07.2021р. позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задоволено. Ухвалено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 03.01.2018 в розмірі 2000 доларів США, 3% річних в сумі 4924 грн. 31 коп. витрати по сплаті судового збору в сумі 840 грн. 80 коп. та 5000 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу.

На адресу суду 14.12.2021р. надійшла заява ОСОБА_2 про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення та скасування заочного рішення від 08.07.2021р. В обґрунтування якої останній вказав, що не з`являвся в судові засідання, оскільки не був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи. Також зазначив, що вказаної у договорі позики (розписці) грошової суми не брав, боргової розписки не писав, паспортні документи для цілей отримання позики позивачу не надавав.

Ухвалою суду від 11.01.2022р. скасовано заочне рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 08.07.2022р. та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

В судовому засіданні ОСОБА_1 вказала, що ОСОБА_2 був директором фірми коли брав у неї гроші. Також повідомила, що відповідач їй гроші не повернув, а тому вона просить позовну заяву задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 зазначив, що ОСОБА_2 не визнає боргових зобов`язань за розпискою. На думку представника відповідача підстави для задоволення позову відсутні. Також вказав про відсутність документів, які підтверджують отримання позивачем правничої допомоги.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав.

Згідно розписки від 03.01.2018р. ОСОБА_1 надала у борг ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 2000 доларів США, які останній зобов`язався повернути у термін до 03.02.2018р., що підтверджується розпискою від 03.01.2018р. (а.с. 6, 25).

Позивачка стверджує, що відповідач не повернув зазначені кошти у строк, визначений договором, тому остання звернулась до суду з позовом.

Згідно частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від вчинення певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 1 статті 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч.1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Нотаріальна форма договору позики не вимагається незалежно від суми договору, однак за згодою сторін договору, договір позики може бути укладений в нотаріальній формі.

У даному випадку договір позики сторони оформили в письмовій формі, але не посвідчували у нотаріуса.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Верховний Суд України у своїй Постанові від 11.11.2015 у справі №6-1967цс, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики, зазначив, що на підтвердження укладення договору позики та його умов згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми та дати отримання коштів.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою з моменту фактичного передання речей, визначених родовими ознаками, позикодавцеві (із рук в руки) або з моменту зарахування грошових коштів, що позичалися, на банківський рахунок позикодавця.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в термін передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання.

Судом встановлено, що у ОСОБА_1 знаходиться розписка від 03.01.2018р., оригінал якої долучено до матеріалів справи.

Враховуючи вищевикладене, приписи ст. 1047 ЦК України, суд дійшов висновку, що між сторонами по справі виникли правовідносини, що випливають з договору позики, укладення якого підтверджується розпискою від 03.01.2018р., яка засвідчує факт отримання ОСОБА_2 в борг грошових коштів у розмірі 2000 доларів США.

Доводи відповідача про те, що розписку не писав, коштів у борг не брав, не підтверджені належними доказами.

Призначена судом за клопотанням представника відповідача судово-почеркознавча екпертиза залишена без виконання, оскільки клопотання експерта про надання ОСОБА_2 вільних зразків почерку та підпису у необхідній кількості не виконано.

Отже, матеріали справи свідчать, що відповідач, отримавши від позивача грошові кошти в сумі 2000 доларів США, свої зобов`язання щодо повернення коштів у строк та у повному обсязі не виконав.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно розрахунку позивача сума 3% відсотків за прострочене виконання грошового зобов`язання за період з 04.02.2018 по 30.12.2020 складає 4924,31 грн.

За таких обставин суд дійшов висновку про наявність у відповідача боргового зобов`язання перед позивачем за договором позики від 03.01.2018 в розмірі 2000 доларів США та сплати 3% річних, згідно ст. 625 ЦК України, в сумі 4924 грн. 31 коп., отже позов підлягає задоволенню.

Відносно вимоги позивача щодо стягнення витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне.

Як визначено ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч.1 ст.137 ЦПК України).

Приписами ч.2 ст.137 ЦПК України визначено, зокрема, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову (п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України).

Згідно ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були понесені фактично, а їхній розмір є обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (Див. рішення «Лавентс проти Латвії» («Affaire Lavents c. Lettonie»), заява №58442/00 § 154).

Як вбачається з поданих стороною матеріалів, 23.11.2020р. між ОСОБА_1 та адвокатом Омельчуком І.М. було укладено договір про надання правничої допомоги у справі про стягнення коштів за договором позики від 03.01.2018р.

ОСОБА_1 08.07.202р. було сплачено 5000,00 грн. за адвокатські послуги, що підтверджується типовою формою № КО-1 від 08.07.2021р.

Відповідно до акту наданих послуг до договору про надання правничої допомоги від 23.11.2020р. вбачається, що адвокат Омельчук І.М. надав юридичні послуги на вказану у договорі суму оплати.

За змістом частин п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті, суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Враховуючи принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, їх складності та виконаної адвокатом роботи, значимості таких дій у справі, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.

У відповідності до положень ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору в сумі 840 грн. 80 коп.

Керуючись ст.ст. 259, 263-265 ,268 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 03.01.2018 в розмірі 2000 доларів США та 3% річних в сумі 4924 грн. 31 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 840 грн. 80 коп. та 5000 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його ухвалення в порядку, передбаченому підпунктом 15.5 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України.

Головуючий суддя В. П. Маслак