Справа № 202/7153/20
Провадження № 2/202/18/2024
ІНДУСТРІАЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

01 квітня 2024 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська у складі головуючого судді Марченко Н.Ю., за участю секретаря судового засідання Шульги А.О., Голєва А.А., позивача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 , представника відповідачів ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Чернишов Сергій Олегович, про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 в особі свого представника адвоката Нестеченка Д.С. звернувся з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Чернишов Сергій Олегович, про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані тим, що 13 травня 2002 року він придбав квартиру АДРЕСА_1 .

09 жовтня 2003 року між ним і відповідачем ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу вищевказаної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Чернишовим С.О., зареєстрований у реєстрі за № 4416. Продаж здійснено за 5053 грн., що становило 950 доларів США.

Укладенню цього договору купівлі-продажу квартири передувало те, що 08 травня 2003 року за його участю сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої він у тяжкому стані потрапив на лікування до обласної клінічної лікарні ім. Мечнікова, де тривалий час перебував у комі. 03 червня 2003 року після того як він прийшов до тями його стан поступово почав відновлюватися. 17 червня 2003 року його було переведено до нейрохірургічного відділення, де йому проведено декілька хірургічних операцій. 30 червня 2003 року його було переведено до відділення ЛОР-онко та встановлено діагноз «рубцовий стеноз гортані та начальних відділів трахеї, стан після трахеостопії».

Згідно з висновком судово-психіатричного експертизи № 594 від 15 серпня 2016 року під час укладання 09 жовтня 2003 року договору купівлі-продажу квартири він виявляв психічні розлади у вигляді помірно виражених розладів особистості й поведінки, внаслідок органічного ураження головного мозку (посттравматична енцефалопатія внаслідок перенесеної важкої черепно-мозкової травми), з ретроантероградною амнезією (згідно із МКХ Х-психоорганічний синдром). Ступінь наявних порушень така, що вона істотно впливала (обмежувала) на здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними. На період з 08 травня 2003 року по 10 жовтня 2003 року виявляється органічний симптомокомплекс у вигляді порушення інтелектуально-мистичних функцій та помірного розладу особистості та поведінки за органічним типом, схильність до підкоряємості та зниження здатності до прогнозування у повному обсязі наслідків свої дій. Вищеописані відмінності індивідуально-психологічні особливості були обумовлені наслідком тяжких травм, отриманих 08 травня 2003 року та залежним станом. Вищеописані особливості суттєво впливали на поведінку під час укладання договору купівлі-продажу 09 жовтня 2003 року. В теперішній час виявляє психічні розлади у вигляді легких розладів особистості й поведінки, внаслідок органічного ураження головного мозку з ретроантероградною амнезією.

Відповідно до висновку додаткової судової психіатричної експертизи № 500 від 21 вересня 2017 року зазначено, що в нього в період з 08 травня 2003 року по 10 жовтня 2003 року виявляється органічний симптомокомплекс у вигляді порушення інтелектуально-мнестичних функцій та помірного розладу особистості та поведінки за органічним типом, схильність до підкоряємості та зниження здібності до прогнозування у повномі обсязі наслідків своїх дій. Під час укладання 09 жовтня 2003 року договору купівлі-продажу квартири виявляв ознаки психічного розладу у вигляді помірно виражених розладів особистості й поведінки, внаслідок органічного ураження головного мозку (посттравматична енцефалопатія внаслідок перенесеної важкої черепно-мозкової травми), з ретро-антероградною амнезією (згідно із МКХ Х-психоорганічний синдром). Ступінь наявних порушень така, що вона істотно впливала (обмежувала) на здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Позивач зазначає, що у зв?язку з ретро-антероградною амнезією та загальним станом здоров?я на час укладення угоди не пам?ятає як вона відбувалася, дізнався про неї лише у 2014 році після звільнення з місць відбування покарання.

Згідно з довідкою до акта огляду МСЕК з 01 серпня 2014 року йому встановлена друга група інвалідності безстроково.

Позивач вважає, що відповідач ОСОБА_4 , користуючись його тяжким станом та потребою в коштах на лікування, а також тиском його на той час дружини ОСОБА_6 , яка є її рідною сестрою, примусила його укласти договір-купівлі-продажу квартири на вкрай невигідних для нього умовах. Ціна квартири, визначена в договорі, є значно (в декілька разів) нижчою за ринкову. На день укладення договору він не мав іншого житла, вимушений його винаймати або жити у родичів.

За цих підстав позивач просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 09 жовтня 2003 року між ним і ОСОБА_4 , та витребувати на його користь зазначену квартиру з володіння ОСОБА_5 , якому вона належить на цей час на підставі договору дарування від 05.05.2018 року.

Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 15 грудня 2020 року у справі було відкрите загальне позовне провадження.

Крім того, ухвалою від 15 грудня 2020 року у справі були вжиті заходи забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_5 відчужувати квартиру АДРЕСА_1 .

Під час підготовчого провадження представником відповідачів адвокатом Круглим В.В. був поданий відзив на позов, в якому зазначено, що відповідачі позов не визнають.

Звертають увагу, що дорожньо-транспортна пригода 08 травня 2003 року сталася з вини позивача, який керував автомобілем у стані алкогольного сп?яніння, порушив Правила дорожнього руху, внаслідок цієї пригоди загинуло троє людей, ще двоє отримали тілесні ушкодження.

09 жовтня 2003 року позивач, перебуваючи в лікарні, уклав з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу квартири, а наступного дня 10.10.2003 року був виписаний з лікарні.

Після цього позивач тривалий час переховувався від органу досудового розслідування, перебував у розшуку.

Вироком Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 29.12.2008 року позивача було визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, та засуджено до семи років позбавлення волі.

Відповідачі вважають, що твердження позивача про те, що він відчужив квартиру під впливом тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах не відповідають дійсності, оскільки спірна квартира була придбана ОСОБА_1 13.05.2002 року за 4913 грн., а продана 09.10.2003 року ОСОБА_4 за 5053 грн.

Крім того, ОСОБА_1 має у власності інше житло - квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Також відповідачі вважають, що позивачем пропущений строк позовної давності.

За цих підстав просили в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Ухвалою суду від 10 серпня 2021 року у справі за клопотанням позивача була призначена будівельно-оціночна експертиза з метою визначення ринкової вартості спірної квартири станом на жовтень 2003 року.

Ухвалою суду від 06 вересня 2021 року провадження у справі було зупинено на час проведення експертизи.

Ухвалою суду від 07 червня 2023 року провадження у справі поновлено.

Ухвалою суду від 07 вересня 2023 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач та його представник адвокат Нестеченко Д.С. позов підтримали.

Відповідачі та представник відповідача адвокат Круглий В.В. у судовому засіданні позов не визнали з підстав, наведених у відзиві.

Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Чернишов С.О. в судове засідання не з`явився, повідомлявся про розгляд справи.

Будучи допитаною в судовому засіданні як свідок відповідач ОСОБА_4 пояснила, що позивач - колишній чоловік її рідної сестри ОСОБА_7 . В 2003 року їм із чоловіком була потрібна квартира для батьків. У цей час ОСОБА_1 проходив лікування після дорожньо-транспортної пригоди. ОСОБА_1 через її сестру (свою дружину) покликав до лікарні її чоловіка. Запропонував придбати в нього квартиру. Про наявність цієї квартири у ОСОБА_1 її сестра не знала. Мотиви продажу квартири він не повідомляв. Квартиру придбали за 6000 доларів США. В договорі купівлі-продажу була зазначена менша сума за проханням позивача. Кошти передавав ОСОБА_1 її чоловік у присутності нотаріуса. До 2014 року позивач претензій щодо цього правочину не пред`являв. На момент правочину позивач розмовляв погано, але міг писати.

Допитаний як свідок ОСОБА_5 пояснив, що позивач - колишній чоловік сестри його дружини. Останній знав, що вони з дружиною підшукують квартиру для його батьків. ОСОБА_1 запросив його до лікарні, де на той час перебував. Запропонував придбати у нього квартиру. Він погано розмовляв, але був в адекватному стані. Привезли до лікарні нотаріуса, оформили правочин. Після посвідчення правочину ОСОБА_1 виписався з лікарні.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні в режимі відеоконференції пояснила, що з відповідачем перебувала у шлюбі з 1998 по 2005 рік. У 2003 році відносини між ними були негативні, вони мали намір розлучитися. 08 травня 2003 року сталася дорожньо-транспортна пригоди, внаслідок якої ОСОБА_1 отримав травми та перебував у реанімації в тяжкому стані. Згодом, коли його стан поліпшився, його перевели до відділення нейрохірургії. Вона майже постійно знаходилася з позивачем. Родичі та друзі допомагали з придбанням ліків. З сумці чоловіка знайшла договір, з якого дізналася, що він придбав квартиру, але їй не повідомив. Коли ОСОБА_1 прийшов у свідомість, спитала за цю квартиру, він пояснив, що придбав її у знайомих за 2700-2800 доларів США без ремонту, їй не хотів про це розповідати, щоб не мала права претендувати на половину. Після ДТП переживав, що заберуть нерухомість, поки була можливість, хотів її продати. Спитав у родини її сестри ОСОБА_4 , чи не бажають вони придбати квартиру. Останні домовилися придбати квартиру для батьків за 6000 доларів США. Запросили нотаріуса до лікарні, де була посвідчена угода. ОСОБА_1 були передані кошти 6000 доларів США. Претензій щодо цієї квартири позивач до свого арешту не мав. Коли вийшов із місць позбавлення волі, то пред`явив позов. На момент посвідчення угоди позивач перебував у свідомому стані, але погано розмовляв. Шкоду, завдану потерпілим у ДТП, відшкодовувала фірма, на якій працював ОСОБА_1 .

Експерт ОСОБА_9 у судовому засіданні пояснила, що у справі нею проводилася ретроспективна оцінка спірної квартири. При наданні висновку стан квартири не перевірявся, виходила із задовільного стану квартири, висновок носить вирогідний характер.

Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на наступне:

Судом установлено, що 13 травня 2002 року ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу придбав квартиру АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 14).

Згідно з пунктом 3 договору продаж квартири здійснено за 4913 грн. Інвентаризаційна оцінка квартири становить 4913 грн.

08 травня 2003 року в м. Дніпрі з вини позивача ОСОБА_1 , що встановлено вироком Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 29 грудня 2008 року, сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої загинуло три особи та двом особам завдано тілесні ушкодження.

Внаслідок цієї дорожньо-транспортної пригоди позивач також отримав тілесні ушкодження, з якими перебував на лікуванні до 10 жовтня 2003 року.

09 жовтня 2003 року під час перебування позивача у медичному закладі між ним і ОСОБА_4 , яка є сестрою його дружини, шлюб з якою розірвано у 2015 році, був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 15)

Згідно з пунктом 3 договору продаж квартири здійснено за 5053 грн., які продавець отримав повністю від покупця під час підписання цього договору.

Також судом установлено, що 10 жовтня 2003 року позивач був виписаний з медичного закладу.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно 30 жовтня 2004 року був укладений договір міни, відповідно до якого власниками квартири АДРЕСА_1 , стали ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

У 2007 році у кримінальній справі позивача було притягнуто як обвинуваченого за фактом події, що мала місце 08 травня 2003 року.

З 03 липня 2008 року позивач перебував під вартою.

Вироком Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 29 грудня 2008 року позивача було засуджено за частиною 3 статті 286 КК України до семи років позбавлення волі.

Після умовно-дострокового звільнення в 2013 році від відбування покарання позивач у травні 2014 році звернувся з позовом до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-проваджу квартири АДРЕСА_1 , недійсним на підставі статті 225 ЦК України, посилаючись на те, що в момент вчинення правочину він не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними.

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 13 січня 2017 року, яке набрало законної сили, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено.

На цей час власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_5 на підставі договорів дарування від 05.05.2018 року.

Заявляючи позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу квартири від 09 жовня 2003 року недійсним та витребування цього нерухомого майна у ОСОБА_5 , позивач посилається на те, що правочин був вчинений ним під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних для нього умовах.

Вирішуючи наявний між сторонами спір, суд виходить із того, що відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини 3 статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частиною 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Правочин, який оспорюється на підставі статті 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Підставами визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

Тобто для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 233 ЦК України необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена статтею 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів; відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання частини першої статті 233 ЦК України.

Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах.

Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.

Такий висновок узгоджується з численними висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 26 вересня 2018 року у справі № 712/4728/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 216/6077/14-ц, від 05 травня 2020 року у справі № 462/3280/17, від 12 березня 2021 року у справі № 295/17488/15-ц, від 29 березня 2021 року у справі № 369/13272/18-ц та від 10 серпня 2021 року у справі № 754/16129/17, від 23 листопада 2022 року у справі № 522/6715/16, від 22 вересня 2023 року у справі № 711/4680/21.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України також передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У даному випадку до тяжких обставин, для усунення яких необхідно було укладання оспорюваного договору купівлі-продажу квартири, позивач відносить наявність у нього тяжкої хвороби після дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 08 травня 2003 року, та необхідність коштів для лікування, а до вкрай невигідних для нього умов продаж квартири за ціною, яка є значно нижчою за її ринкову вартість.

Зокрема, позивач посилається на те, що згідно з договором купівлі-продажу спірну квартиру було відчужено ним за 5053 грн., у той час як згідно з висновком судової оціночно-будівельної експертизи, яка була проведена у справі за його клопотанням, ринкова вартість спірної квартири станом на жовтень 2003 року складала 38120 грн.

Водночас суд вважає, що вчинення правочину щодо відчуження квартири під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах позивачем не доведено.

Належних доказів того, що позивач був вимушений укласти договір купівлі-продажу з метою усунення та/або зменшення тяжких обставин, викликаних отриманою ним внаслідок дорожньо-транспортної пригоди травмою та подальшим лікуванням, не надано.

Суд звертає увагу, що дорожньо-транспортна пригода сталася з вини позивача 08 травня 2003 року, а договір купівлі-продажу квартири був укладений позивачем 09 жовтня 2003 року - за один день до його виписки з лікарні, тобто коли його стан здоров`я покращився.

Згідно з договорами купівлі-продажу позивач придбав спірну квартиру в травні 2002 року за ціною 4913 грн., а відчужив її в жовтні 2003 року за ціною 5053 грн.

Більш того, як пояснили свідки в судовому засіданні, фактично правочин купівлі-продажу було вчинено за 6000 доларів США, які передані ОСОБА_1 під час посвідчення цього правочину 09.10.2003 року.

Крім того, суд враховує, що позивач у спірній квартирі ніколи не мешкав, тобто відчужене житло не було його постійним місцем проживання. Відтак укладення правочину та відчуження квартири не мало для позивача негативних наслідків.

З часу укладення договору купівлі-продажу, тобто з жовтня 2003 року, та до травня 2014 року, в тому числі до часу взяття позивача під варту в липні 2008 року, позивач договір купівлі-продажу не оспорював і, відповідно, не вважав, що його права порушуються цим договором.

Доводи позивача про те, що він не усвідомлював свої дій та дізнався про відчуження спірної квартири лише у 2014 році після його звільнення з місць позбавлення волі, спростовуються тим, що відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи, яка була проведена у цивільній справі № 202/5528/14-ц, позивач у момент вчинення правочину 09.10.2003 року хоча й виявляв певні психічні розлади, але він не був недієздатним. З часу укладення договору купівлі-продажу і до взяття його під варту 03.07.2008 року спірною квартирою не користувався, це житло не утримував, не виявляв до нього зацікавленості, що свідчить про те, що позивач був обізнаний про неналежність більше йому цього нерухомого майна.

З матеріалів справи вбачається, що позивач з 1987 року зареєстрований та є власником іншого житла, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

Як установлено в судовому засіданні, фактично позивач до його взяття під варту та після звільнення з місць позбавленні волі мешкав у квартирі батьків своєї дружини за адресою: АДРЕСА_3 , аж поки в травні 2014 року між ним і його колишньою дружиною не виник спір щодо користування ним цим житлом, що підтверджується змістом попереднього позову ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу квартири від 09.10.2023 року недійсним, який був поданий ним до суду 16.05.2024 року (т. 1 а.с. 108).

Враховуючи вищенаведене, відсутні підстави вважати, що договір-купівлі продажу 09.10.2003 року був укладений позивачем за одночасного існування таких двох умов: під впливом тяжкої обставини, на вкрай невигідних умовах.

Суд вважає, що укладення договору купівлі-продажу квартири від 09.10.2003 року відповідало волі позивача, який розпорядився належним йому майном на власний розсуд і відповідно до досягнутої з покупцями домовленості, в тому числі щодо визначення вартості предмета договору.

Станом на день укладення оспорюваного договору купівлі-продажу будь-яких тяжких обставин, які б змушували позивача укласти договір купівлі-продажу на вкрай невигідних для себе умовах, не було.

Само по собі відчуження позивачем квартири з метою отримання коштів на власні потреби, в тому числі лікування чи подальшу реабілітацію, не свідчить про те, що правочин був вчинений ним під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах.

Отже, законних підстав для визнання договору купівлі-продажу квартири від 09.10.2003 року недійсним судом не встановлено.

Тому суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є недоведеними, що є самостійно підставою для відмови в позові про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна.

У зв`язку з відмовою в позові згідно зі статтею 158 ЦПК України вжиті відповідно до ухвали Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 15 грудня 2020 року заходи забезпечення позову слід скасувати.

Щодо судових витрат, то оскільки в позові відмовлено, то відповідно до статті 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати покладаються на позивача та відшкодуванню відповідачами не підлягають.

Керуючись ст. ст. 258-259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Чернишов Сергій Олегович, про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, які були застосовані на підставі ухвали Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 15 грудня 2020 року, у вигляді заборони ОСОБА_5 відчужувати квартиру АДРЕСА_1 .

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду в апеляційному порядку повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Наталія Марченко