Справа № 354/767/23
Провадження по справі № 2/354/123/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2024 року м. Яремче

Яремчанський міський суд Івано-Франківської області

в складі:

головуючої судді Ваврійчук Т.Л.

за участю секретаря судового засідання Старунчак Н.М.

позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Магдич О.О.

представника відповідача адвоката Рубановського К.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Яремче цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Магдич О.О. 01.06.2023 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 03.03.2020 року у сумі 449460,00 грн. В обґрунтування позову зазначено, що 03.03.2020 року позивач позичив відповідачці грошові кошти у сумі 449460,00 грн., що підтверджується розпискою, за власноручним підписом відповідачки. Згідно із наведеною розпискою відповідачка зобов`язалась повернути отримані від позивача грошові кошти двома платежами, а саме: перший платіж у сумі 240970,00 грн. до 03.03.2021 року, а решту грошей в термін до 03.03.2022 року. Дана розписка складена у присутності трьох свідків. Після настання терміну повернення позики позивач неодноразово звертався до відповідачки із вимогою повернути отримані в борг кошти, ОСОБА_2 неодноразово обіцяла повернути кошти, однак взяті на себе зобов`язання не виконала, жодних спроб повернути кошти не робить, уникає контакту із позивачем та не виходить на зв`язок. Зазначена поведінка відповідачки є недобросовісною, спрямована на уникнення цивільно-правової відповідальності за договором позики, а тому порушене право позивача підлягає судовому захисту. Із урахуванням наведеного з посиланням на вимоги ст.ст. 526,530 ЦК України позивач просить позов задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 06.06.2023 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження.

19.06.2023 року судом постановлено ухвалу про участь представника позивача у судовому засіданні у режимі відеоконференції.

Ухвалою суду від 13.07.2023 року підготовче провадження у даній справі закрито та призначено її до судового розгляду по суті.

22.01.2024 року судом постановлено ухвалу про участь представника відповідачки у судовому засіданні в режимі відео конференції.

Представник позивача адвокат Магдич О.О. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та суду пояснила, що на підтвердження обставин даної справи позивачем долучено копію боргової розписки ОСОБА_2 від 03.03.2020 року, оригінал якої на момент звернення до суду наявний у позивача. Відповідачка у визначені строки борг за договором позики не повернула, жодних спроб зв`язатись із позивачем та вирішити питання повернення грошей не здійснювала. Долучена представником відповідачки розписка ОСОБА_1 від 03.03.2020 року на суму 22000,00 доларів США не спростовує, а лише підтверджує доводи позивача, оскільки у цій розписці вказано про суму боргу у розмірі 40000,00 доларів США, з яких відповідачка передала позивачу 22000,00 доларів США та на залишок боргу у сумі 18000,00 доларів США написала 03.03.2020 року розписку. Відповідачка на земельній ділянці своїх батьків розпочала будівництво будинку і кошти на будівництво позичала у ОСОБА_1 , вони домовились спільно будувати будинок з умовою, що пізніше позивач зможе його викупити за умови зміни батьками відповідачки цільового призначення земельної ділянки, на якій велось будівництво. Таким чином, у сторін виникла домовленість про договір позики коштів на стадії будівництва, яке розпочалось приблизно у 2013 році і передача коштів відбулася до написання боргової розписки. Вказала, кошти передавались позивачем переважно батькам відповідачки і це не відбувалось одномоментно, а тривало у період з 2013 по 2019 рік, деколи кошти передавав сам ОСОБА_1 , який до 2022 року приїжджав у с. Яблуниця один раз на рік, деколи кошти передавалися через його знайомого ОСОБА_3 , який це підтвердив у своїх показаннях. Разом з тим, той факт, що розписка була написана відповідачкою пізніше не свідчить про безгрошовість позики і сторона відповідача не заперечує факт написання боргової розписки. На початок будівництва точна вартість будинку була невідома, а станом на 03.03.2020 року його вартість склала 40000,00 грн. і того ж дня відповідачка повернула позивачу частину отриманих в позику коштів.

У подальшому представник позивач вказала, що позивач не міг здійснювати будівництво житлового будинку на чужій земельній ділянці без згоди власника і вкладав кошти у зведення будинку, перебуваючи у довірливих стосунках із власниками-батьками відповідачки, очікуючи переоформлення на нього права власності на частину земельної ділянки. В подальшому, ОСОБА_1 зрозумів, що документи на землю на нього не оформляють, а тому за згодою сторін, була досягнута домовленість, що вартість будівельних матеріалів та виконаних робіт по будівництву складає 40000,00 доларів США і відповідачка прийняла на себе зобов`язання повернути ці кошти і дана домовленість була нею частково виконана. Дані обставини відповідачкою не заперечуються, однак про їх існування не було зазначено у позові, оскільки правовідносини, які склались між сторонами в подальшому трансформувались у боргові. Документального підтвердження зазначених домовленостей немає, однак ці обставини не підлягають доказуванню, оскільки визнаються сторонами і підтверджуються їх фактичними діями. В момент складання розписки сторони визнали загальний розмір боргу і відповідачка його частково повернула та зобов`язалась повернути іншу частину боргу, про що вказала у своїй розписці від 03.03.2020 року. Із урахуванням наведеного просила позов задовольнити у повному обсязі.

Позивач у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та суду пояснив, що у 2000 році він познайомився з батьками відповідачки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , з якими в подальшому перебував у довірливих, товариських стосунках. У 2006 році він домовився з подружжям ОСОБА_6 про те, що вони продадуть йому частину належної їм земельної ділянки у с. Яблуниця під будівництво житлового будинку для відпочинку, а тому він передав матері відповідачки 6000,00 грн. в якості завдатку, розписки не брав. У 2014 році він вирішив розпочати будівництво та у жовтні того ж року передав сину ОСОБА_4 кошти у сумі 25000,00 грн. для того щоб викопати котлован. В подальшому, перебуваючи у с. Яблуниця, він заключав договори на виконання робіт, постачання матеріалів для будівництва і в червні 2015 року розпочав будівництво будинку. Він особисто оплачував всі роботи, матеріали, наймав майстрів, частину робіт виконували місцеві майстри, частину будівельники з м. Тернополя, яких він наймав, і на час робіт вони жили у ОСОБА_4 за що він платив кошти. Будівництво тривало до 2019 року, всіма справами займався він особисто, будував вказаний будинок для себе, дистанційно керував роботами та здійснював необхідні платежі. Оскільки земельна ділянка батьками відповідачки на нього переоформлена не була, у 2019 році він вирішив повернути свої кошти, вкладені у будову і у червні 2019 року ОСОБА_4 повідомила, що її донька ОСОБА_2 може повернути йому кошти, витрачені на будівництво. У жовтні 2019 року він приїхав у с. Яблуниця, де вперше зустрівся із відповідачкою, так як попередньо усі справи вів із її батьками. ОСОБА_2 передала йому 2000,00 доларів США завдатку і вони домовились, що до весни відповідачка збере усю суму коштів-40000,00 доларів США. Ця сума включала у себе вартість основних робіт і матеріалів. На той момент будинок був завершений будівництвом, перекритий, перший поверх поштукатурений, встановлені вікна, двері, другий поверх з обробленого бруса, проведені внутрішні роботи, ще у 2017 році була підведена вода та каналізація. У березні 2020 року він знову приїхав у с. Яблуниця, де зустрівся із ОСОБА_2 , яка всієї суми не мала і тоді вони домовились, що відповідачка віддає йому в рахунок вартості будинку 20000,00 доларів США, а на решту суми-18000,00 доларів США пише боргову розписку та зобов`язується повернути дані кошти протягом 2-х років. Таким чином він написав розписку про отримання коштів у сумі 22000,00 доларів США із урахуванням завдатку, а ОСОБА_2 - на суму 18000,00 доларів США. У 2021 році відповідачка перший платіж за розпискою не внесла, а коли він їй зателефонував, повертати кошти відмовилась. У березні 2022 року другий платіж за розпискою теж внесений не був, він зачекав ще деякий час, а тоді зрозумів, що закінчується строк позовної давності та вирішив звернутись до суду. Зазначив, що будь-яких додаткових зобов`язань щодо виконання будівельних робіт під час написання відповідачкою боргової розписки він на себе не брав і ніяких розмов про це не було, вартість будинку була обумовлена із батьками відповідачки ще у червні 2019 року, потім вони цю суму підтвердили у жовтні 2019 року, і батьки ОСОБА_2 надавали свою згоду на написання відповідачкою боргової розписки. Підтвердив, що ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 40000,00 доларів США він позику він не надавав.

Представник відповідачки адвокат Вадюк В.І. у судовому засіданні вказав, що відповідач позов не визнає та заперечує факт укладення договору позики із позивачем. Наведені у позові та у поясненнях представника позивача у судовому засіданні обставини не відповідають дійсності, оскільки боргові відносини між сторонами відсутні. Так у розписці ОСОБА_2 від 03.03.2020 року відсутнє посилання на одержання від позивача коштів у борг, а зазначено, що відповідачка зобов`язується віддати кошти у сумі 18000,00 доларів США. За своєю правовою природою договір позики є реальним, одностороннім та оплатним правочином, який у даному випадку укладений не був, оскільки кошти у позику відповідачці передані не були. ОСОБА_2 зобов`язалась віддати позивачу кошти в рахунок оплати будинку, який мала придбати у ОСОБА_1 та 03.03.2020 року передала останньому частину оплати у сумі 22000 доларів США. Між батьками відповідачки та позивачем існувала домовленість, що останній на їхній земельній ділянці збудує будинок, який буде використовувати для власного проживання і він розпочав це будівництво, а батьки відповідачки мали в подальшому переоформити на позивача частину земельної ділянки. Однак на наприкінці 2019 року ОСОБА_1 відмовився продовжувати будівництво і вирішив продати будинок. Так як батьки відповідачки не хотіли, щоб на їхній ділянці проживали сторонні особи, то вони вирішити придбати цей будинок. Відповідачка постійно працювала та проживала за кордоном, у березні 2020 року приїхала додому, де зустрілась із позивачем і погодилась придбати будинок за 22000 доларів США, це була сума витрачена ОСОБА_1 на будівництво станом на 03.03.3020 року. Була зведена коробка, перекрита, встановлені вікна та двері, а більше ніякі роботи не проводились. Для завершення будівництва потрібно було ще 18000 доларів США, оскільки батьки відповідачки займатись добудовою не могли через вік, а ОСОБА_2 працює за кордоном, то вони усно домовились, що позивач завершить будову, а ОСОБА_2 написала розписку, що зобов`язується повернути йому кошти у зазначеній сумі двома платежами. Проте з моменту написання розписки ОСОБА_1 жодних дій щодо завершення будівництва не вчиняв, а тому відповідачка не зобов`язана була повертати йому кошти. Твердження представника позивача про те, що ОСОБА_1 в ході будівництва передавав кошти батькам відповідачки чи самій ОСОБА_2 не відповідають дійсності, він ніяких грошей не давав, а сам домовлявся із будівельниками привозив майстрів з м. Тернополя та особисто розраховувався з ними і оплачував всі роботи та матеріали.

Свідок ОСОБА_3 у судовому засіданні під час первісного допиту надав показання в яких вказав, що позивач одружений із сестрою його дружини. ОСОБА_1 неодноразово приїжджав відпочивати у с. Яблуниця та проживав у матері відповідачки ОСОБА_4 . Потім у позивача виникла ідея щось збудувати для власного проживання, він не мав можливості сам займатись будівництвом, а тому за будовою слідкувала ОСОБА_4 , яка діяла як представник позивача, узгоджувала із позивачем проект, мала доступ до документів, накладних, ОСОБА_1 надавав їй кошти на будову. Будівництво велося кілька років, з 2023-2014 років до кінця 2019 року і позивач весь цей час передавав кошти. Загальна сума склала близько 40000,00 доларів США. ОСОБА_4 мала змінити цільове призначення земельної ділянки, на якій будувався будинок з особистого селянського господарства на будівництво житлового будинку. Потім позивач не мав можливості сюди приїжджати і вирішили, що ОСОБА_2 забере будинок собі та поверне ОСОБА_1 вкладені у будову кошти. Він приїжджав разом із позивачем у с. Яблуниця 03.03.2020 року та був присутній коли ОСОБА_2 віддала частину коштів, а на решту написала розписку. На той момент була зведена коробка накрита дахом, з вікнами та дверима, наявні комунікації. Спорів про суму боргу між сторонами під час написання розписок не було, відповідачка добровільно написала розписку і мала повернути гроші двома платежами. Попередньо вони узгодили суму, яка має бути передана позивачу із ОСОБА_4 . В подальшому ОСОБА_1 повідомив, що відповідачка йому кошти не повернула та не виходить на зв`язок.

У ході повторного допиту свідок ОСОБА_3 вказав, що будівництво будинку велося на земельній ділянці батьків відповідачки у с. Яблуниця. ОСОБА_1 будував будинок, вкладав кошти у матеріали, а також передавав гроші ОСОБА_4 , яка теж займалась будовою, розраховувалась за матеріали. По можливості позивач сам щось робив, він теж йому допомагав підвозив матеріали. Коли позивач приїжджав у с. Яблуниця. Зі слів ОСОБА_1 йому відомо, що загальна вартість затрат на будову становить 40000,00 доларів США, але він вважає, що це занижена вартість. Однак за це була погоджена вартість на момент написання розписок, за яку позивач погодився віддати будинок відповідачці. Будинок не був завершений, оскільки внутрішні роботи виконані не були, була коробка, накрита дахом, встановлені вікна та двері, підведена вода, але розмова про добудову будинку позивачем не велася. Відповідачка не мала всієї суми грошей, а тому 03.03.2020 року передала лише частину коштів, він бачив момент передачі грошей від ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та підтверджує, що це була сума 22000,00 доларів США.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 вказала, що вона є рідною сестрою відповідачки та два чи три роки тому була свідком як її сестра передавала грошові кошти ОСОБА_1 . Передача грошей відбувалась у їхніх батьків у с. Яблуниця. Точну суму коштів, яку ОСОБА_2 передала позивачу вона не пригадує, але це були долари США. Також пригадує, що вона підписувала дві розписки, одна розписка наскільки вона пам`ятає була про те, що її сестра передала кошти позивачу, а друга про те, що позивач їх отримав. Вказала, що ці кошти, то була оплата за придбаний сестрою у позивача дерев`яний будинок, який він побудував для власного проживання на земельній ділянці їхніх батьків, з якими був у дружніх стосунках. Вона пригадує, що будівництво позивач вів у 2018-2019 роках, на момент написання розписки була зведена коробка, накрита дахом, встановлені вікна, двері. Зі слів батьків їй відомо, що ОСОБА_1 вирішив продавати цей будинок, а вони не хотіли, щоб купили та жили поруч із ними чужі люди, то вирішили, що купить її сестра, яка протягом десяти років була на заробітках за кордоном. ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 кошти в рахунок того, що вже було збудоване, а далі позивач ще мав облаштувати будинок всередині, за що йому сестра мала доплатити ще 18000,00 доларів США. Ціну будинку при ній не обговорювали, на момент написання розписки була присутня вона, дружина їхнього брата та знайомий позивача з м. Тернополя. Зазначила, що 03.03.2020 року кошти передавала ОСОБА_1 лише її сестра, такого щоб позивач надавав кошти сестрі у позику не було. Також вказала, що позивач сам займався будівництвом, на тій будові працював її чоловік, а тому вона знає, що ніяких грошей їхнім батькам позивач не передавав, вони у будівництво не втручалися.

Свідок ОСОБА_8 у своїх показаннях у судовому засіданні вказала, що є дружиною рідного брата відповідачки та живе з сім`єю на одному подвір`ї із батьками ОСОБА_2 . Також вона знайома із ОСОБА_1 , який приїжджав до них відпочивати, а потім вирішив побудувати для себе будинок на земельній ділянці батька відповідачки, який на це погодився. Будинок будувався у 2017-2018 роках, ОСОБА_1 сам наймав майстрів та займався всіма будівельними роботами, здійснював будівництво за власні кошти, батьки відповідачки у це не втручались. В подальшому ОСОБА_1 не захотів жити у тому будинку і вирішив його продати. Батьки відповідачки не хотіли, щоб у них на ділянці оселились чужі люди, запропонували ОСОБА_2 , яка живе і працює у Польщі купити цей будинок. Наскільки їй відомо ОСОБА_2 з позивачем ніякої спільної діяльності не вела. У березні 2020 року ОСОБА_2 приїхала додому, і вона була свідком як відповідачка передала позивачу частину грошей у сумі 22000,00 доларів США в рахунок вартості будинку, а ще 18000,00 доларів США мала доплатити пізніше, після того, як ОСОБА_1 завершить будівництво про що вони домовлялись. Вказала, що 03.03.2020 року вона не бачила, щоб ОСОБА_2 отримувала від позивача грошові кошти, а своїм підписом у розписках вона засвідчила, що ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_9 кошти у сумі 22000,00 доларів США і що відповідачка мала йому ще передати 18000,00 доларів США, ці суми вона бачила у розписках, однак у її присутності вартість будинку не обговорювалась.

Відповідно до п.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 03.03.2020 року відповідачка ОСОБА_2 написала розписку в якій вказала, що зобов`язується віддати ОСОБА_1 449460,00 грн. -18000,00 доларів США, в терміни: 03.03.2021 року перша частина, тобто 240970,00 грн. -10000,00 доларів США, 03.03.2022 року-199760,00грн.-8000,00 доларів США.

Зазначена розписка засвідчена підписами свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7

ОСОБА_1 03.03.2020 року написав розписку, в якій вказав, що отримав в рахунок оплати будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 вартістю 40000,00 доларів США кошти у сумі 22000,00 доларів США. Зазначена розписка також засвідчена підписами свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 .

Оригінали обох вказаних розписок оглянуто у судовому засіданні і їх зміст є ідентичним.

Надаючи оцінку правовідносинам, що склались між сторонами суд встановив наступне.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст.627 ЦК України, відповідно до ст.6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахування вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою ст.628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості .

Частиною другою ст.1046 ЦК України передбачено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до вимог ч.ч.1,3 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду від 25.03.2020 року у справі №569/1646/14-ц, від 14.04.2020 року у справі №628/3909/15, від 21.07.2021 року у справі №758/2418/17, від 14.07.2022 року у справі №204/4341/17, постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2022 року у справі №1519/2-5034/11.

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Таким чином, факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця, оскільки факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд в справах цієї категорії.

При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.

Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 20.02.2019 року у справі №629/5364/13-ц, від 22.08.2019 року у справі № 369/3340/16-ц, від 26.02.2020 року у справі № 205/5292/15-ц, від 04.03.2020 року у справі №632/2209/16, від 26.05.2021 року у справі № 405/8280/19, від 09.08.2023 року у справі №755/16831/19.

Зі змісту долученої позивачем розписки ОСОБА_2 від 03.03.2020 року слідує, що відповідачка зобов`язалась повернути позивачеві грошові кошти у сумі 449460,00 грн. двома платежами у строк до 03.03.2022 року, тобто вказана розписка не містить обов`язкової умови отримання відповідачем в борг певної грошової суми від позивача.

У ході судового розгляду встановлено і даний факт не заперечується позивачем та представниками відповідача, що у день написання ОСОБА_2 розписки, тобто 03.03.2020 року, грошові кошти у сумі 449460,00 грн. позивачем відповідачці у позику не надавались, а долучені до матеріалів справи розписки, складені сторонами на підтвердження факту передачі відповідачкою позивачу грошових коштів у рахунок оплати вартості житлового будинку, що знаходиться у АДРЕСА_1 . Зазначені обставини також підтвердили допитані у судовому засіданні свідки.

Таким чином, судом встановлено, що у даному випадку між сторонами 03.03.2020 року договір позики грошових коштів укладений не був, оскільки фактична передача грошових коштів від позичальника до позикодавця не відбулась, а між сторонами склались правовідносини щодо купівлі-продажу нерухомого майна.

Не заслуговують на увагу доводи представника відповідача про те, що грошові кошти були отримані відповідачкою у борг не у день написання розписки, а передавались частинами протягом певного періоду часу, оскільки у судовому засіданні позивач дані обставини заперечив, зазначивши, що грошових коштів відповідачці не позичав, оскільки мав попередні домовленості із її батьками та вперше зустрівся із ОСОБА_2 03.03.2020 року, у день написання розписки.

Щодо посилання сторони позивача на те, що між сторонами склались правовідносини щодо будівництва позивачем житлового будинку на земельній ділянці батьків відповідачки, які у подальшому трансформувались у боргові.

Відповідно до ст.1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням. Заміна боргу позиковим зобов`язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу).

Згідно з ч.2 ст.604 ЦК України зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тим ж сторонами (новація).

З аналізу вказаних норм вбачається, що новація - це угода про заміну первинного зобов`язання новим зобов`язанням між тими самими сторонами. Вона не припиняє правового зв`язку сторін, оскільки замість зобов`язання, дія якого припиняється, виникає узгоджене ними нове зобов`язання.

Юридичною підставою для зобов`язання, яке виникає при новації, є домовленість сторін про припинення первинного зобов`язання.

Угода про заміну первинного зобов`язання має договірну природу. Новація є консенсуальним, двостороннім та оплатним договором, який має правоприпинювальну природу. Істотними умовами такого договору є: предмет, вказівка на колишнє й нове зобов`язання, яке виникає замість попереднього, яке припиняється. Про намір вчинити новацію сторони повинні зазначити в договорі.

Отже, умовами здійснення новації є: новий договір укладається між тими самими сторонами, які були учасниками первинного договору позики; новий правочин оформлюється укладенням сторонами так званого новаційного договору позики, який можна визначити як договір, за яким одна сторона (позикодавець) враховує суму заборгованості, що виникла з договору позики, як сума позики, а інша сторона (позичальник) зобов`язується повернути таку суму вже на виконання нових позикових зобов`язань; дотримання форми такого правочину (новаційного договору), тобто у формі, передбаченій для укладання договору позики; дійсність первинного зобов`язання.

Разом із тим позивачем не надано доказів, а судом не встановлено, що між сторонами у справі існувало будь-яке первинне зобов`язання, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що між сторонами до складання розписки існували якісь договірні зобов`язання і була домовленість про новацію, а у розписці ОСОБА_2 не йде мова про будь-яке первинне зобов`язання або взагалі про нове зобов`язання.

При цьому із пояснень позивача у судовому засіданні встановлено, що попередні домовленості щодо будівництва ним житлового будинку виникли не з відповідачкою, а із її батьками, які надали згоду на виконання позивачем будівельних робіт на належній їм земельній ділянці.

Доказів того, що відповідачка була обізнана про існування вказаних домовленостей чи брала на себе будь-які зобов`язання перед позивачем суду не надано.

При цьому суд звертає увагу на те, що як представник позивача, так і свідок ОСОБА_3 під час першого допиту посилались на те, що позивач надавав кошти відповідачці та її батькам у борг на будівництво будинку, однак у подальшому позивач існування даних обставин заперечив, посилаючись на те, що самостійно будував будинок, який у подальшому відчужив відповідачці.

Разом з тим, при зверненні до суду з позовом сторона позивача про існування зазначених обставин не вказувала, у ході підготовчого судового провадження своїм правом на зміну підстав позову та долучення додаткових доказів на підтвердження факту існування між сторонами будь-яких інших правовідносин, окрім боргових, не скористалась.

Позивачем не надано суду жодних доказів того, що між сторонами у справі в установленому порядку було досягнуто домовленості щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу житлового будинку, передачу коштів за яким, за твердженням сторін, оформлено розписками від 03.03.2020 року, в той час як сторона відповідача посилається на ряд невиконаних зобов`язань зі сторони позивача.

Таким чином, судом встановлено, що позивачем всупереч вимог ст.ст.1046, 1047 ЦК України не доведено факт укладення між ним та відповідачкою 03.03.2020 року договору позики грошових коштів на суму 449460,00 грн., оскільки матеріали справи не містять належних та достатніх доказів на підтвердження факту передачі та отримання позичальником в борг грошових коштів у вказаній сумі, і дані обставини сторони не заперечили у ході судового розгляду, водночас позивачем також не надано суду належних та достатніх доказів на підтвердження факту укладення між ним та відповідачкою 03.03.2020 року в установленому порядку договору купівлі-продажу житлового будинку та невиконання відповідачкою своїх зобов`язань за вказаним договором.

За встановлених обставин даної справи наявність у позивача оригінала розписки ОСОБА_2 від 03.03.2020 року не може слугувати належним доказом на підтвердження існування невиконаних боргових зобов`язань між сторонами.

Однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень ст.ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.2 ст.78 ЦК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Будь-яких інших належних та достатніх доказів на підтвердження своїх вимог позивачем суду не надано та вході судового розгляду даної справи не встановлено.

У відповідності до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

За таких обставин, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до переконання що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 03.03.2020 року слід відмовити за недоведеністю.

У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України у зв`язку із відмовою у позові понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 89, 259, 263-265, 268, 273, 289, 293, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовити.

Копію рішення направити учасникам справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає: АДРЕСА_2

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована: с. Яблуниця Надвірнянський район Івано-Франківська область, РНОКПП: НОМЕР_1 .

Повне судове рішення складено 15 квітня 2024 року.

Головуючий суддя: Т.Л. Ваврійчук