Справа № 346/2911/23
Провадження № 22-ц/4808/425/24
Головуючий у 1 інстанції Яремин М. П.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.,

суддів: Бойчука І.В., Томин О.О.

з участю секретаря Кузів А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ломничук Юрій Юрійович, на рішення Коломийського міськрайонного суду від 10 січня 2024 року, у складі судді Яремин М.П., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: виконавчий комітет Коломийської міської ради Івано-Франківської області як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона перебувала з відповідачем в шлюбі, у якому в них народилися двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Коломийського районного суду Івано-Франківської області від 29 жовтня 2020 року шлюб між сторонами розірвано, дітей залишено проживати з матір`ю. На утримання дітей згідно з рішенням цього ж суду від 18 квітня 2022 року присуджено з відповідача на користь позивачки аліменти в твердій грошовій сумі по 2 000 грн щомісячно на кожну дитину, до досягнення ними повноліття.

Зазначала, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, пов`язаних з вихованням дітей та їх утриманням, не піклується про їх духовний та фізичний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не спілкується з ними навіть в мінімальному обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення, не створює умов для отримання ними належної освіти, батьківські збори не відвідує, матеріально не забезпечує. Син ОСОБА_5 хворіє дитячою абсансною епілепсією та потребує постійного медикаментозного лікування та періодичного моніторингу стану його здоров`я. Дочка ОСОБА_6 теж час від часу потребує проведення різного роду аналізів та вживання ліків.

Позивачка зазначала, що їй важко самостійно утримувати дітей, про що неодноразово наголошувала відповідачу. Однак, ОСОБА_2 уникає виконання свого обов`язку щодо матеріального утримання дітей та відмовляється від сплати аліментів, визначених рішенням суду, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 30.04.2023 року складає 53 242 грн. Вона впродовж тривалого часу самостійно забезпечує лікування та медикаментозний супровід їхніх дітей.

Просила позбавити відповідача батьківських прав та стягнути з відповідача на її користь судові витрати, які складаються з 1 073,60 грн сплаченого судового збору та 10 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 10 січня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: виконавчий комітет Коломийської міської ради Івано-Франківської області як орган опіки та піклування, про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо його малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Ломничук Ю.Ю. подав апеляційну скаргу. Вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, таким, що суперечить найкращим інтересам дітей, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Зазначає, що судом не взято до уваги постанови Верховного Суду від 26.04.2022 у справі №520/8264/19, від 29.04.2020 у справі №522/10703/18 та у постанові від 10.11.2021 у справі №390/1418/17.

Вважає, що в порушення практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод рішення суду першої інстанції є немотивованим.

Відповідач ОСОБА_2 не проживає спільно зі своїми дітьми, понад сім років не цікавиться життям своїх дітей, в тому числі процесом здобуття ними середньої освіти. Спільний син сторін ОСОБА_3 хворіє дитячою абсансною епілепсією та потребує постійного медикаментозного лікування та періодичного моніторингу стану його здоров`я.

Позивачка вважає, що відповідач відмовився виконувати судове рішення та сплачувати аліменти, отже стан здоров`я та подальша доля дітей йому не цікава.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Коломийської міської ради від 23.08.2023 №212 уповноважений орган дійшов висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до малолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_4 . Однак суд першої інстанції не навів мотивів відхилення такого висновку, не вказав, що такий висновок є необґрунтованим чи таким, що суперечить інтересам дітей.

Вважає, що згідно з наданими стороною позивачки доказами документально підтверджені факти ухилення ОСОБА_2 від виконання свої батьківських обов`язків суд першої інстанції безпідставно відхилив.

Зазначає, що висновки суду про не доведення небажання відповідача спілкуватися з дітьми, та про те, що факт проживання з матір`ю та заборгованість зі сплати аліментів не є підставами для позбавлення батьківських прав, є безпідставними та необґрунтованими з огляду на сукупність наданих стороною позивачки доказів.

Стороною позивачки надано сукупність доказів різного характеру, які свідчать про свідоме небажання батька брати участь у вихованні дітей: відсутність участі батька у житті дітей, незабезпечення здобуття ними повної загальної середньої освіти, ігнорування потреб дітей, відсутність будь-яких переживань щодо їхнього стану здоров`я.

Дані факти відповідно до п.2 ч.1 ст. 164 СК України можуть бути самостійною підставою для позбавлення батьківських прав, не були проаналізовані в рішенні суду.

Зазначає, що відповідач, будучи в установлено порядку повідомлений про час та місце розгляду справи, не здійснив жодних активних дій для представлення своєї позиції, не висловився проти задоволення позовних вимог та навіть формально не згадав про своє небажання позбавлятися батьківських прав.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати пов`язані з наданням правової допомоги в супному розмірі 20000 грн.

Правом на подання відзиву відповідач не скористався.

Апелянт ОСОБА_1 та її представник адвокат Ломничук Ю.Ю. у судове засідання не з`явилися, від представника ОСОБА_8 на адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи без участі позивачки та її представника. Заявлені в апеляційній скарзі вимоги підтримали у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та представник третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Коломийської міської ради у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що відповідно до положень ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що стороною позивача не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування позовних вимог, а також доказів на підтвердження винної поведінки батька та свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов`язками щодо дітей сторін, а також відсутність виключних підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.

З таким висновком колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується даними свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 23.02.2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Коломия Коломийського міськрайонного управління юстиції Івано-Франківської області, та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується даними свідоцтва про народження, переклад якого з апостилем з німецької на українську мову засвідчено присяжним судовим перекладачем російської та української мов А.Клименком (а.с. 12,13).

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 29 жовтня 2020 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано, малолітніх дітей залишено проживати з матір`ю ( а.с. 14-16 ).

Заочним рішенням Коломийського міськрайонного суду від 18 квітня 2022 року, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнено аліменти на утримання неповнолітніх дітей в твердій грошовій сумі в розмірі по 2000 грн щомісячно на кожну дитину, до досягнення цими дітьми повноліття ( а.с. 17-19 ).

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, виданого Коломийським відділом державної виконавчої служби у Коломийському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, станом на 30.04.2023 року розмір заборгованості ОСОБА_2 по аліментах становить 53 242 грн. ( а.с. 20).

Згідно з даними довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 118 від 22.05.023 року, виданої житлово-будівельним кооперативом №14, до складу зареєстрованих за адресою: АДРЕСА_1 , входять: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (дочка); ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (онук); ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (онучка (а.с. 22)).

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , не зареєстрований та не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується актом про не проживання особи за місцем реєстрації від 22.05.2023 року ( а.с. 23 ).

Відповідно до довідок № 01-33/286 та № 01-33/287, виданих 16.05.2023 року Коломийським ліцеєм №9 Коломийської міської ради, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 навчаються у вказаному навчальному закладі. Батько за період навчання дітей у ліцеї не цікавився їхніми успіхами та не відвідував батьківські збори (а.с. 24, 25).

Згідно з даними довідки №296, виданої 12.05.2023 року обласним комунальним некомерційним підприємством «Буковинський центр відновного лікування та комплексної реабілітації дітей» департаменту охорони здоров`я Чернівецької обласної ради ОСОБА_3 спостерігається дитячим лікарем-неврологом з приводу діагнозу: дитяча абсансна епілепсія; дитина потребує постійного медикаментозного лікування та періодичного моніторингу стану дитини ( а.с. 21 ).

Відповідно до даних довідки № 1643/2590, виданої військовою частиною НОМЕР_2 Міністерства оборони України 17.05.2023 року, ОСОБА_1 проходить військову службу у вказаній військовій частині, про що також вказано в копії військового квитка серії НОМЕР_3 ( а.с. 32-34 ).

В матеріалах даної справи міститься рішення виконавчого комітету Коломийської міської ради від 23.08.2023 року № 212, яким затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 107). У висновку вказано, що ОСОБА_2 свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, пов`язаних із виховання дітей та їх утриманням, не піклується про їх фізичний та духовний розвиток, матеріально не забезпечує та станом на 30.04.2023 року має заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 53 242 грн. На засіданні комісії з питань захисту прав дитини 26.07.2023 року ОСОБА_1 повідомила, що ОСОБА_2 більше 7 років не цікавиться життям своїх дітей, матеріально не забезпечує та, як їй відомо, тривалий час перебуває за кордоном, через соціальні мережі з дітьми не спілкується.

Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини (частина перша статті 164 СК України).

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Посилання апелянта на те, що судом не взято до уваги висновки викладені постановах Верховного Суду від 26.04.2022 у справі №520/8264/19, від 29.04.2020 у справі №522/10703/18 та у постанові від 10.11.2021 у справі №390/1418/17 є необґрунтованими.

Так стосовно правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 26.04.2022 у справі №520/8264/19, то слід враховувати, що у зазначеній справі було встановлено, що відповідач не проживав із малолітніми дітьми однією сім`єю, проживає за межами України, не брав та не бере участі у вихованні дітей, не піклується про них, що відповідач був достовірно обізнаний про тяжку життєву ситуацію дітей, викликаною хворобою та смертю їх матері, однак не вжив заходів на забезпечення догляду за дітьми, які після смерті матері були позбавлені будь-якого батьківського піклування, що викликало необхідність встановлення опіки над дітьми та призначення опікуном діда. Натомість у справі, яка переглядається, таких обставин судами встановлено не було, що свідчить про те, що справи хоча і мають подібний предмет і підстави позову, проте є різними у зв`язку з відмінними фактичними обставинами.

У справі №520/8264/19, постанова від 29.04.2020 Верховний Суд зазначив, що позбавлення відповідача батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин справи не доведено. У цій справі судами не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідач не бажає спілкуватися з дочкою та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунуся від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, яка залишилася проживати з матір`ю у новій сім`ї.

Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням і розвитком займається мати, не свідчить безумовно про те, що батько дитини не бажає приймати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.

У справі, що переглядається, судом аналогічно не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідач свідомо самоусунуся від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей та умисно нехтує батьківськими обов`язками.

Відмінними є обставини у справі №390/1418/17 (постанова Верховного Суду від 10.11.2021), у якій суд апеляційної інстанції не врахував встановлених фактичних обставин справи, зокрема ставлення батька до дитини, обрання пасивної участі у житті дитини (тривала бездіяльність батька), перекладання власного обов`язку з виховання дитини на сина, який нібито повинен виявити до цього ініціативу. Верховний Суд наголосив, що обов`язками батьків є постійна участь у вихованні дитини на всіх етапах її розвитку, а не очікування звернення дитини до одного із батьків з проханням взяти участь у її вихованні.

У справі, що переглядається, відповідач будь-яких пояснень з приводу заявлених позовних вимог суду не надавав, судом не з`ясовано ставлення батька до дітей, а також думку неповнолітніх дітей щодо спору про позбавлення батьківських прав їхнього батька ОСОБА_2 .

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу і повинен застосовуватись у випадках свідомого та умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків.

У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

Вирішуючи спір, дослідивши та давши оцінку наданим сторонами доказам, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що підстав, передбачених пунктом 2 частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, немає. ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що відповідач умисно та злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Позбавлення батьківських прав необхідно розглядати як крайній захід, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки він є недостатньо обґрунтованим та має рекомендаційний характер. У висновку відсутні дані про те, що відповідач ОСОБА_2 належним чином повідомлявся про розгляд органом опіки та піклування питання щодо позбавлення його батьківських прав.

Крім того, у висновку зазначено, що зі слів позивачки ОСОБА_1 відповідач ОСОБА_2 тривалий час перебуває за кордоном. Однак доказів такого перебування стороною не надано, також не витребувано даних щодо часу перетину відповідачем державного кордону України.

З огляду на зазначене, у цій справі судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з дітьми та брати участь у їх вихованні, остаточно і свідомо самоусунуся від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, умисно нехтує батьківськими обов`язками.

Крім того, необґрунтованими є доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не здійснив жодних активних дій для представлення своєї позиції. Як видно з матеріалів справи, відповідач зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 . Однак поштова кореспонденція, а саме ухвала про відкриття провадження у справі з позовною заявою, інші судові повістки і повідомлення зі вказаної адреси поверталися у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою.

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , та постановив рішення з додержанням вимог норм матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ломничук Юрій Юрійович, залишити без задоволення, а рішення Коломийського міськрайонного суду від 10 січня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 квітня 2024 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: І.В. Бойчук

О.О. Томин