суддів Великої Палати Верховного Суду Воробйової І. А., Гриціва М. І.,
Єленіної Ж. М., Усенко Є. А., Шевцової Н. В.,
щодо постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2024 року
за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк», ОСОБА_4 , треті особи: Служба у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіна Ліана Леонідівна, про визнання договору іпотеки недійсним, визнання протиправними та скасування рішень про державну реєстрацію права власності, за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 лютого 2022 року,
1. У жовтні 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк», банк), у якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просили визнати недійсним іпотечний договір
від 16 травня 2007 року № 2007-093, укладений між ОСОБА_4
та АТ «КБ «Приватбанк»;
2. Позов мотивували тим, що на забезпечення виконання зобов`язань фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 (далі - ФОП ОСОБА_5 ) за кредитним договором від 15 травня 2007 року банк 16 травня 2007 року уклав із ОСОБА_4
договір іпотеки, предметом якого є земельна ділянка на
АДРЕСА_1 площею 0,0444 га та розташований на ній житловий будинок.
3. Позивачі посилались на те, що договір іпотеки від 16 травня 2007 року між
ОСОБА_4 та банком був укладений без попереднього дозволу органу опіки та піклування, що призвело до порушення існуючого права неповнолітніх дітей, у тому числі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які на момент укладення договору проживали та були зареєстровані в житловому будинку, а отже, мали право користування ним.
4. Крім того, при укладенні іпотечного договору не була отримана письмова згода ОСОБА_1 як дружини та співвласника житлового будинку.
5. 04 грудня 2018 року ОСОБА_1 подала заяву про уточнення позовних вимог, підписану одноособово, в якій доповнила позов новою вимогою та просила визнати протиправними та скасувати рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 18 листопада 2016 року про реєстрацію права власності
(далі - рішення державного реєстратора).
6. В обґрунтування зазначених вимог ОСОБА_1 посилалась на те, що нотаріусом
як державним реєстратором був порушений порядок вчинення реєстраційної дії, оскільки він не пересвідчився в отриманні позивачем письмової вимоги про усунення порушень за основним зобов`язанням та повідомлення про застосування банком іпотечного застереження. Рішення нотаріуса про державну реєстрацію права власності за банком прийнято з порушенням вимоги підпункту 1 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки майно, на яке було звернуто стягнення, підпадає під дію цього Закону.
7. 04 грудня 2018 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська ухвалою, занесеною в журнал судового засідання, прийняв до розгляду уточнену позовну заяву ОСОБА_1 .
8. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено.
9. Визнано недійсним іпотечний договір від 16 травня 2007 року, укладений між
ОСОБА_4 та ЗАТ «КБ «Приватбанк».
11. Вирішено питання розподілу судових витрат.
12. Задовольняючи позовні вимоги про недійсність іпотечного договору, суд першої інстанції виходив з того, що укладення ОСОБА_4 правочину щодо нерухомого майна, яке було єдиним місцем проживання його неповнолітніх дітей без згоди органу опіки та піклування, а також відсутність у дітей іншого майна для повноцінного користування та задоволення їх потреб призвело до порушення охоронюваних законом інтересів дітей щодо користування житлом і звузило обсяг їх права на житло, що є підставою для визнання іпотечного договору недійсним.
13. Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за АТ «КБ «Приватбанк» суд виходив з того, що реєстрація права власності на нерухоме майно за іпотекодержателем здійснена на підставі застереження в оспорюваному іпотечному договорі. Проте банк не надав доказів направлення вимоги про виконання кредитного зобов`язання боржнику, що свідчить про порушення порядку позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки.
14. Крім того, суд першої інстанції вказав, що дія мораторію на примусове стягнення майна громадян, яке є забезпеченням за валютними кредитами, розповсюджується і на позасудовий порядок такого стягнення.
15. 20 серпня 2019 року Дніпровський апеляційний суд постановою задовольнив частково апеляційну скаргу АТ «КБ «Приватбанк». Рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним договору іпотеки скасував та відмовив у задоволенні позовних вимог у цій частині.
16. В іншій частині залишив рішення місцевого суду без змін.
17. Залишаючи без змін судове рішення в частині визнання протиправним
і скасування рішень державного реєстратора, суд апеляційної інстанції вважав встановленим факт невиконання банком вимог законодавства щодо направлення письмової вимоги про усунення порушень основного зобов`язання та повідомлення про застосування банком застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Також виходив з того, що на спірні правовідносини поширюються норми
Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого
як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
18. Постановою Верховного Суду від 14 липня 2020 року касаційну скаргу
ОСОБА_1 залишено без задоволення. Касаційну скаргу АТ «КБ «Приватбанк» задоволено частково.
19. Скасовано постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 серпня
2019 року в частині вирішення позовних вимог про визнання протиправним
та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
20. В іншій частині (в частині відмовиу визнанні іпотечного договору недійсним) постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 серпня 2019 року залишено без змін.
21. Частково скасовуючи постанову апеляційного суду, Верховний Суд виходив із того, що у цій справі суди не встановили цільове призначення одержаного
ФОП ОСОБА_5 кредиту, а саме: позичальник отримав кредитні кошти
для задоволення власних потреб як споживач чи для здійснення
підприємницької діяльності. Кредитний договір, укладений 15 травня 2007 року між ФОП ОСОБА_5 та АТ «КБ «Приватбанк» в матеріалах справи відсутній. За таких обставин висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про поширення на спірні правовідносини норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» до встановлення характеру кредитного договору між банком
і ФОП ОСОБА_5 є передчасним.
22. Також Верховний Суд вважав передчасними висновки суду щодо невиконання іпотекодержателем покладеного на нього іпотечним застереженням обов`язку щодо письмового повідомлення іпотекодавця про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі незадоволення вимог про погашення заборгованості за кредитним договором. У цих висновках Верховний Суд керувався тим, що під час розгляду справи АТ «КБ «Приватбанк» наполягало на тому, що при повідомленні іпотекодавця про звернення стягнення на предмет іпотеки діяло в межах чинного законодавства та відповідно до умов укладеного договору іпотеки, посилаючись на те, що в матеріалах реєстраційної справи нотаріуса наявне поштове повідомлення про одержання 26 лютого 2016 року іпотекодавцем ОСОБА_4 повідомлення про порушення умов договору та задоволення вимог АТ «КБ «Приватбанк» шляхом набуття права власності на нерухоме майно, копія якого була додана до апеляційної скарги. Проте зазначеним доводам представника відповідача та наданим із цього приводу доказам суд апеляційної інстанції оцінки не надав та не з`ясував, на підставі яких документів нотаріусом як державним реєстратором, прийнято оспорювані рішення про реєстрацію за банком права власності на предмет іпотеки.
23. Верховний Суд дійшов висновку, що доводи касаційної скарги
АТ «КБ «Приватбанк» вказують на існування підстав для скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції в частині вирішення вимог ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Вказав на те, що з урахуванням наведеного під час нового розгляду апеляційний суд повинен надати оцінку укладеному 15 травня 2007 року між
ФОП ОСОБА_5 та АТ «КБ «Приватбанк» кредитному договору, встановивши,
чи є він споживчим, з`ясувати, на підставі яких документів нотаріусом як державним реєстратором прийнято оспорювані рішення про реєстрацію за банком права власності на предмет іпотеки, об`єктивно дослідити наявні у справі докази, дати належну оцінку доводам і запереченням сторін з урахуванням того, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності.
24. Таким чином, за результатами касаційного перегляду справа була направлена на новий розгляд до суду апеляційної інстанції лише в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, які за змістом поданої в суді першої інстанції уточненої позовної заяви (т. 1, а. с. № 165-174), якою позов було доповнено новою вимогою (про визнання протиправними та скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень), та прийнятої судом до розгляду ухвалою, занесеною в журнал судового засідання від 04 грудня 2018 року, обґрунтовувались такими двома підставами, як:
- порушення державним реєстратором порядку вчинення реєстраційної дії, оскільки нотаріус не пересвідчився в отриманні позивачем письмової вимоги про усунення порушень за основним зобов`язанням та повідомлення про застосування банком іпотечного застереження, тобто з підстави невиконання іпотекодержателем покладеного на нього іпотечним застереженням обов`язку щодо письмового повідомлення іпотекодавця про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі незадоволення вимог про погашення заборгованості за кредитним договором;
- рішення нотаріуса про державну реєстрацію права власності за банком прийнято з порушенням вимоги підпункту 1 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки майно, на яке було звернуто стягнення підпадає під дію цього Закону.
25. За результатами нового апеляційного розгляду справ Дніпровський апеляційний суд постановою від 01 лютого 2022 року задовольнив частково апеляційну скаргу АТ «КБ «Приватбанк». Рішення Жовтневого районного суду
м. Дніпропетровська від 25 березня 2019 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправними і скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень змінив у частині правового обґрунтування задоволення цієї позовної вимоги.
26. Змінюючи мотиви рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовної вимоги про скасування рішень про державну реєстрацію, апеляційний суд встановив, що АТ «КБ «Приватбанк» не надало реєстратору (нотаріусу) всіх необхідних документів для проведення державної реєстрації права власності на предмети іпотеки за іпотекодержателем, а саме: доказів проведення оцінки нерухомого майна та доказів отримання іпотекодавцем повідомлення про намір звернути стягнення на предмети іпотеки з результатами оцінки цього майна. За цих обставин дійшов висновку про наявність підстав для визнання протиправними та скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на земельну ділянку та житловий будинок із прибудинковими спорудами.
27. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2024 року касаційну скаргу АТ «КБ «Приватбанк» залишено без задоволення. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 лютого 2022 року залишено без змін.
28. Залишаючи без змін постанову апеляційного суду, колегія суддів погодилась із висновками суду щодо підстав для задоволення позовних вимог та виходила
з того, що ОСОБА_1 , реалізувавши своє право співвласниці іпотечного майна, передбачене частиною четвертою статті 37 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-ІV «Про іпотеку», оскаржила в суді рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Доводи касаційної скарги банку про недослідження апеляційним судом зібраних у справі доказів, а саме повідомлення про отримання іпотекодавцем
26 лютого 2016 року поштового відправлення - письмової вимоги про усунення порушення, не підтвердилися. Апеляційний суд дослідив копію рекомендованого повідомлення про вручення іпотекодавцю поштового відправлення 26 лютого
2016 року та обґрунтував відхилення цього доказу в мотивувальній частині оскаржуваної постанови. Зазначив, що у реєстраційній справі немає копії письмової вимоги про усунення порушень, датованої лютим 2016 року, а також копії рекомендованого повідомлення про вручення цієї вимоги іпотекодавцю 26 лютого 2016 року. Докази отримання 26 лютого 2016 року іпотекодавцем повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки банк мав подати саме державному реєстратору, а не до суду під час розгляду цієї справи, оскільки у межах цієї справи вирішується питання дотримання державним реєстратором процедури проведення реєстрації права власності на нерухоме майно.
29. З урахуванням визначених у статті 400 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) меж розгляду справи судом касаційної інстанції Велика Палата Верховного Суду не встановила правових підстав для висновку про свою незгоду з висновком апеляційного суду щодо порушення державним реєстратором вимог пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня
2015 року № 1127 з огляду на ненадання йому банком доказів отримання документа, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги, що свідчить про порушення процедури проведення реєстрації права власності на нерухоме майно та є підставою для скасування державної реєстрації.
30. Разом з тим у справі, що переглядається, підставами для скасування апеляційним судом державної реєстрації стали як ненадання доказів вручення іпотекодержателю письмової вимоги про усунення порушень, так і неподання державному реєстратору звіту про оцінку предмета іпотеки на момент передачі іпотекодержателю права власності.
31. Велика Палата Верховного Суду врахувала, що підставою позову було лише неповідомлення іпотекодавця про усунення порушень за основним зобов`язанням та про намір звернути стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку.
32. Суд апеляційної інстанції під час нового розгляду справи встановив, зокрема, те, що у реєстраційній справі немає відомостей щодо оцінки іпотечного майна,
і це порушення також поклав в основу рішення суду про задоволення позовної вимоги про скасування рішень про державну реєстрацію, тобто з підстави,
яка не була підставою позову і на яку в позові позивачка не посилалася.
33. Велика Палата Верховного Суду вважала, що зазначене порушення апеляційним судом норм процесуального права та вихід за межі підстав позову не є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, виключний перелік яких визначений у частині першій статті 411 ЦПК України, а також не є підставою для виходу за межі доводів касаційної скарги банку.
34. Проте з такими висновками не погоджуємося та вважаємо, що були підстави для зміни рішення апеляційного суду відповідно до статті 412 ЦПК України в частині мотивів скасування рішень про державну реєстрацію права власності, зокрема, шляхом виключення з мотивувальної частини оскаржуваної постанови посилання на відсутність оцінки іпотечного майна як на підставу для задоволення цих вимог.
35. Межі розгляду справи судом касаційної інстанції визначено у статті 400
ЦПК України, частина друга якої передбачає, що суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції.
36. Згідно з принципом диспозитивності цивільного судочинства, закріпленим
у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
37. Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.
38. За змістом процесуальних норм позовом є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів - предмета
39. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів.
40. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
41. Правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
42. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.
При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частини перша, друга статті 264 ЦПК України).
43. Відповідно до частин першої-третьої, шостої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції
в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
44. Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача (пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21).
45. У справі, яка переглядається, апеляційний суд встановив факт ненадання іпотекодержателем державному реєстратору доказів проведення оцінки нерухомого майна, ненаправлення такої оцінки іпотекодавцю та дійшов висновку, що таке порушення в процедурі позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки є підставою для скасування державної реєстрації права власності на іпотечне майно за банком.
46. Однак таких підстав позову позивачка не заявляла і на обставини щодо відсутності оцінки іпотечного майна в обґрунтування заявленої нею вимоги про скасування рішень державного реєстратора не посилалась.
47. Такі підстави, обставини і докази, якими б вони обґрунтовувались не були предметом оцінки і дослідження в суді першої інстанції.
48. Таким чином, суд апеляційної інстанції всупереч вимогам статті 367
ЦПК України під час перегляду справи в апеляційному порядку без звернення особи у встановленому законом порядку, з власної ініціативи розглянув справу за підставами позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції та не заявлялись позивачкою, чим порушив принцип диспозитивності (стаття 13
ЦПК України), а також принцип змагальності (стаття 12), оскільки вдався до оцінки і дослідження доказів, які суд першої інстанції не досліджував, ні позовні вимоги,
ні заперечення на цей позов не обґрунтовувались. Апеляційний суд не виконав роль арбітра в судовому процесі, який за процесуальним законом може надати лише оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої зі сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.
49. Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
50. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
51. Ухвалене апеляційним судом рішення в частині встановлення відсутності оцінки іпотечного майна, її ненадання державному реєстратору та ненаправлення оцінки іпотекодавцю як підстави для скасування оскаржуваних у цій справі рішень державного реєстратора зазначеним вимогам не відповідає, а таку невідповідність в означеній частині з урахуванням установлених у цій справі обставин могла усунути Велика Палата Верховного Суду у спосіб зміни судового рішення, зокрема його мотивувальної частини.
52. З іншими висновками Великої Палати Верховного Суду, зокрема щодо застосування норм матеріального права у спірних правовідносин, погоджуємося.
Судді: І. А. Воробйова