Справа № 296/6898/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2024 року м.Житомир

Корольовський районний суд м.Житомира у складі: головуючої судді Петровської М.В., розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та права власності на частку в спільній сумісній власності подружжя, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Корольовського районного суду м.Житомира із позовною заявою, відповідно до змісту якої просить:

- визнати квартиру загальною площею 48,97 кв.м., житловою площею 29,4 кв.м., матеріал стін: цегла, загальною вартістю 11 506,48 грн за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 ідеальну частку квартири загальною площею 48,97 кв.м., житловою площею 29,4 кв.м., матеріал стін: цегла, загальною вартістю 11 506,48 грн за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 05 серпня 2005 року між сторонами по справі укладено шлюб, який розірвано рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 09 листопада 2022 року. Перебуваючи у шлюбі, за спільні кошти подружжя та в інтересах сім`ї було придбано згідно договору купівлі-продажу від 15 грудня 2010 року, реєстраційний номер 1296, квартиру АДРЕСА_2 . Титульним власником квартири є колишня дружина - ОСОБА_2 . Оскільки майно було придбане в період шлюбу, воно належить сторонам, як подружжю, на праві спільної сумісної власності, та позивач має право на 1/2 ідеальну частку квартири. З огляду на неможливість у добровільному порядку вирішити питання поділу спільного сумісного майна, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Ухвалою судді Корольовського районного суду м.Житомира від 05.09.2023 у даній справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження із проведенням підготовчого засідання та повідомленням сторін.

Ухвалою суду від 26.02.2024, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, у вказаній справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 01.04.2024.

Від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Мартинюка Д.В. надійшла заява, в якій просить розгляд справи проводити без його участі та участі позивача.

Відповідачка ОСОБА_2 в судові засідання, призначені на 09.10.2023, 06.11.2023, 07.12.2023, 29.01.2024 не з`являлась, про розгляд справи повідомлялась засобами поштового зв`язку та шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-порталі судової влади України. 06.12.2023 її представником - адвокатом Савіцькою А.О. отримано матеріали ухвали про відкриття провадження у справі та позовної заяви з додатками, відзиву на позовну заяву від неї не надходило.

В судове засідання, призначене на 01.04.2024 для розгляду справи по суті, відповідачка не з`явилась, про розгляд справи повідомлена належним чином за адресою реєстрації місця проживання.

У постанові Верховного Суду від 11.12.2018 у справі № 921/6/18 наведено позицію, що у разі якщо судове рішення про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернено поштою у зв`язку з посиланням, зокрема на відсутність (вибуття) адресата, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

У відповідності до положень ч.1 ст.223, ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд вважає за можливе провести судовий розгляд справи без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу та на основі наявних у суду матеріалів.

Згідно ч.5 ст.268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 05 серпня 2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції за № 1165, який розірвано на підставі рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 09.11.2022 у цивільній справі №296/1034/22. Рішення суду набрало законної сили 12.12.2022.

Згідно інформаційної довідки № 338783896 від 11.07.2023 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що квартира АДРЕСА_3 , на підставі договору купівлі - продажу р.№ 1296 від 15.12.2010, посвідченого приватним нотаріусом Білецькою Н.С., належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .

Відповідно до висновку оцінювача ОСОБА_4 про вартість майна, ринкова вартість квартири АДРЕСА_3 , станом на 16.08.2023 складає 1 224 250 грн.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно зі статтею 60 Сімейного кодексу України від 10.01.2002 №2947-III (далі - СК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Положеннями статті 61 СК України закріплено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 Сімейного кодексу України).

Статтею 63 СК України врегульовано, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частин першої статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

У відповідності до абз.1 пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року №11 (далі - Постанова №11), сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

За змістом пунктів 23, 24 Постанови №11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Згідно з п.30 Постанови №11, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України.

У відповідності до ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

З матеріалів справи вбачається, що з 05.08.2005 по 12.12.2022 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого набули у власність нерухоме майно квартиру АДРЕСА_3 , яка була зареєстрована на підставі договору купівлі-продажу від 15.12.2010, посвідченого приватним нотаріусом Білецькою Н.С. за №1296, на ім`я відповідачки ОСОБА_2 .

Відповідачкою будь-яких заперечень з приводу набуття спірного майна за спільні кошти подружжя під час шлюбу, а також того, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, з обгрунтуванням відповідними доказами, до суду не подано.

Враховуючи, що вищезазначене нерухоме майно було набуте подружжям під час шлюбу, що не спростовано відповідачкою, суд дійшов висновку, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Оскільки домовленості між сторонами по справі з приводу поділу спільного майна не досягнуто, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання за кожною із сторін, в порядку поділу спільного майна колишнього подружжя, права власності на половину частки квартири на засадах рівності часток та задоволення позову в повному обсязі.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Беручи до уваги те, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» як особа з інвалідністю 2 гр., тому з відповідачки підлягає стягненню на користь держави судовий збір в загальному розмірі 6 121,25 грн, який підлягав сплаті при зверненні до суду із цим позовом.

Керуючись ст.ст.141, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та права власності на частку в спільній сумісній власності подружжя, - задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 до ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_6 .

Визнати, в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя, за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині квартири АДРЕСА_6 , за кожним.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 6 121,25 грн (шість тисяч сто двадцять одна грн 25 коп.).

Рішення суду може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено: 12.04.2024.

Суддя М. В. Петровська