Справа №761/9828/23 Головуючий в суді І інстанції Притула Н.Г.
Провадження № 22-ц/824/4707/2024 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(у порядку письмового провадження)

15 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: судді-доповідача Мельника Я.С., суддів Матвієнко Ю.О. та Гуля В.В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКФ Фарби України» про стягнення пені за договором,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, який обґрунтовувала тим, що ОСОБА_2 та відповідачем був укладений договір купівлі-продажу майнових прав за умовами якого запланований термін будівництва та введення в експлуатацію Об`єкта капітального будівництва - 2 квартал 2016 року.

31.07.2017 року між ОСОБА_2 , відповідачем та ОСОБА_1 був укладений Договір відступлення прав та обов`язків за Договором купівлі-продажу майнових прав від 19.08.2014 року.

Позивач сплатила 100% вартості майнових прав на Об`єкт нерухомості в сумі 256 600,00 грн.

Так як відповідач в порушення зобов`язань не завершив будівництво житлового будинку та він не був введений в експлуатацію, позивач виконала зобов`язання в частині 100% оплати вартості Об`єкту, тому вважає, що на підставі положень ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» з відповідача підлягає стягненню пеня в сумі 188 370,06 грн. за період з 01.07.2016 року по 13.03.2023 року, нарахована на суму 256 600,00 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 серпня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне та неправильне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволенняпозову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається зокрема на те, що судом першої інстанції не враховано, що договір купівлі продажу майнових прав №2011 від 19 серпня 2014 року не є інвестицією у будівництва житлового будинку, оскільки за даним Договором нею було придбано виключно майнові права на квартиру АДРЕСА_1 , будь-яке інвестування та залучення сплачених її коштів на забезпечення будівництва та введення в експлуатацію умовами договору не передбачено, а тому висновок суду першої інстанції про те, що положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» про стягнення пені не поширюються на правовідносини, які виникли між сторонами на підставі договору інвестування у будівництві житла не стосується спірних правовідносин.

Вважає, що, з урахуванням фактичних у цій справі обставин, правовідносини між нею та відповідачем слід кваліфікувати, як правовідносини що виникли з угоди про надання послуг з будівництва житла, а укладений договір купівлі-продажу №2011 від 19 серпня 2014 року нерухомості через майнові права відповідає ознакам споживчого договору, оскільки його предметом є набуття у власність товару у вигляді квартири, що в подальшому буде використовуватись для власних потреб. Тобто, вважає, що вона є споживачем за Договором, а саме результатів будівельної діяльності відповідача - об`єкту житлового будівництва, одиниці нерухомості, передачею якої забезпечувалось виконання зобов`язань згідно укладеного договору. Тобто, до цих відносин застосовується Закон України «Про захист прав споживачів».

Від відповідпача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він вказує, що в умовах спірного договору не передбачено кінцевий строк виконання зобов`язання, оскільки йдеться про запланований, орієнтовний термін завершення будівництва, а тому відсутні підстави для застосування цивільно-правової відповідальності у вигляді стягнення неустойки.

Крім цього, від представника відповідача надійшло до суду клопотання про закриття апеляційного провадження, в якому він вказує, що представник позивача не має належним чином підтверджених повноважень на представництво інтересів ОСОБА_3 , що свідчить про наявність підстав для закриття апеляційного провадження.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне відхилити вказане клопотання як необгрунтоване, оскільки з матеріалів справи вбачається, що апеляційна скарга подана та підписана представником ОСОБА_3 - адвокатом Мамаєвим Д.Ю., який на підтвердження своїх повноважень надав ордер серії АА №0034554 від 24.10.2023 на представництво інтересів ОСОБА_1 в Київському апеляційному суді, а відтак колегія суддів не вбачає жодних передбачених законом підстав для закриття апеляційного провадження у справі.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та вивчивши доводи і вимоги апеляційної скарги, вважає необхідним її залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи і у такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» про стягнення пені не поширюються на правовідносини, які виникли між сторонами на підставі договору купівлі продажу майнових прав №34/2/ШК від 19.01.2015 року.

Колегія суддів погоджуєтьсяз такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається зматеріалів справи, 19.08.2014 р. між ТОВ «ВКФ Фарби України» (далі - Продавець) та ОСОБА_2 (далі - Покупець) було укладено Договір №2011 купівлі-продажу майнових прав, за яким об`єктом нерухомості, майнові права за яким передаються, є квартира, будівельний АДРЕСА_2 . Орієнтовна загальна вартість майнових прав складає 256 600,00 грн.

29.03.2016 року між ТОВ «ВКФ Фарби України», ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений Договір про відступлення прав та обов`язків за договором №2011 купівлі-продажу майнових прав від 19.08.2014 року.

Згідно довідки від 29.03.2016 року про фінансування 100% майнових прав по договору №2011 від 19.08.2014 р. ОСОБА_1 сплатила продавцю 100% вартості майнових прав на об`єкт нерухомості: квартира, будівельний АДРЕСА_3 .

Згідно п. 2.4 Договору від 19.08.2014 року, плановий термін будівництва та введення в експлуатацію Об`єкта капітального будівництва - 2 квартал 2016 р.

При зверненні до суду з позовом позивач з посиланням на положення ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» просила стягнути пеню на тій підставі, що відповідач не завершив будівництво будинку в ІІ кварталі 2016 року.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів`у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Пеня, передбачена ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів», застосовується у разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача.

Згідно із ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів», базою нарахування пені слід вважати розмір процентів на суму або дохід в іншій формі.

Верховний Суд у постанові від 17.05.2023 справа №591/19/20 зробив висновок, що положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» про стягнення пені не поширюються на правовідносини, які виникли між сторонами на підставі договору інвестування у будівництві житла (купівлі-продажу майнових прав), оскільки укладений між сторонами договір про інвестування у будівництво житла не передбачає розмір процентів на суму вкладу або дохід в іншій формі. А позивачем неустойка обчислена від вартості об`єкта інвестування. При цьому у відповідача не існувало грошового зобов`язання, а лише зобов`язання зарезервувати квартиру й передати її після введення будинку в експлуатацію.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що посилання позивача на ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» є безпідставними, оскільки не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

Доводи апеляційної скарги про те, що правовідносини між нею та відповідачем слід кваліфікувати, як правовідносини що виникли з угоди про надання послуг з будівництва житла, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг, одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відтак для кваліфікації послуги головним є предметний критерій: предметом договору про надання послуг є процес надання послуги, що не передбачає досягнення матеріалізованого результату, але не виключає можливість його наявності.

Якщо внаслідок надання послуги й створюється матеріальний результат, то він не є окремим, віддільним від послуги як нематеріального блага, об`єктом цивільних прав, через що відповідний результат не є обігоздатним сам по собі.

При цьому переважно наголошується, що послуга тісно пов`язана з особою виконавця та процесом вчинення ним певних дій (здійснення діяльності) і навіть невіддільна від них, але все ж таки не збігається з такими діями (діяльністю) й існує як окреме явище - певне нематеріальне благо, що споживається в процесі вчинення відповідних дій (здійснення діяльності) виконавцем.

Згідно з приписами п. 17 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів» послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

У цьому випадку вкладається істотно розширений зміст: послугами згідно із цим Законом є всі види комерційної взаємодії суб`єктів господарювання зі споживачами, які не вписуються в набагато більш конкретні й чіткі визначення понять «товари» та «роботи» і є набагато ширшими за аналогічне поняття, що вжите в ЦК України, адже включає в себе, наприклад, прокат, який ЦК України однозначно кваліфікується як різновид договору майнового найму.

У загальноприйнятому розумінні поняття «вартість послуги» - це грошові кошти у визначеному сторонами відповідного договору розмірі, які споживач сплачує виконавцю за надану останнім послугу.

У разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством.

У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення (абзац 1 ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів»).

Тлумачення абзацу 1 ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» свідчить, що цей абзац застосовується до договорів підряду та договорів про надання послуг, та не поширюється на договори купівлі-продажу майнових прав.

Відповідно, прострочення зобов`язань, що виникли із договору підряду або договору про надання послуг зумовлює нарахування пені у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги) або в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Тлумачення абзацу першого частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» свідчить, що ця норма не поширюється на договори купівлі-продажу майнових прав.

Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду у постанові від 04 серпня 2021 року у справі № 587/823/19 та в постанові від 15 червня 2022 року у справі № 711/1032/21.

Таким чином, оскільки зміст договору №2011 та тлумачення його умов дозволяють зробити висновок про те, що між сторонами укладено договір купівлі-продажу майнових прав, який не містить елементів ні договору підряду, ні договору про надання послуг, тому колегія суддів відхиляю доводи апеляційної скарги щодо застосування до спірних правовідносин абзацу першого частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Доводи апеляційної скарги про необхідність стягненні пені за договором, оскільки будівництво так і не завершено, відхиляються колегією суддів з огляду на те, що п. 2.4. Договору передбачає запланований (орієнтовний) термін будівництва та введення в експлуатацію, а не конкретну дату, що виключає можливість застосування до відповідача цивільно-правової відповідальності у вигляді стягнення неустойки (штрафу), позаяк відсутній склад цивільно-правового порушення зі сторони відповідача.

Вказане узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 22.07.2020 у справі № 369/6303/19 (провадження № 61-6531св20).

Таким чином, з огляду на вищевикладене, враховуючи норми діючого законодавства та надані сторонами докази, проаналізувавши встановлені обставини у справі, оцінивши надані докази в їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, позаяк жодних належних, достатніх та достовірних доказів, які б доводили викладені у позовній заяві твердження, суду не надано, а твердження позивача ґрунтуються на припущеннях та власному тлумаченні норм законодавства, що свідчить про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги вказаного не спростовують та співпадають з доводами позивача викладеними в суді першої інстанції, які не можуть бути підставою для скасування законного та обгрунтованого рішення суду.

Колегія суддів звертає увагу також на те, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 серпня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: Судді: