Дата документу 03.04.2024Справа № 643/182/22
Провадження № 2/554/863/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2024р. м. Полтава

Октябрський районний суд м. Полтави у складі: головуючого судді Бугрія В.М., за участю секретаря Янушкевіч К.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська Залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2022 року позивач звернулася до Московського районного суду м. Харкова із зазначеним позовом, у якому просила визнати незаконним та скасувати наказ відповідача про відсторонення позивача від роботи та поновити його на роботі. Зобов?язати відповідача виплатити позивачу невиплачену заробітну плати за час незаконного відсторонення позивача від роботи. Визнати заподіяння позивачу моральну шкоди, яка спричинила також матеріальні втрати, внаслідок душевних та фізичних страждань, що погіршило стан здоров`я позивача, яких він зазнав у зв?язку з приниженням його честі та гідності, та протиправною поведінкою щодо нього самого та членів його сім`ї та близьких родичів, заподіяних йому незаконними діями Акціонерним товариством «Українська Залізниця» шляхом відсторонення позивача від роботи та залишення без засобів існування, яку оцінено позивачем у розмірі 50000 (п?ятдесят тисяч) гривень. Зобов?язати відповідача виплатити позивачу за моральну шкоду в розмірі 50000 грн. Судові витрати покласти на відповідача.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 працює на виробничому підрозділі Харківська вагонна Філія "Пасажирська компанія" Акціонерного товариства «Українська Залізниця» з 12.05.1992 р. на посаді провідника пасажирського вагону резерву провідників пасажирських вагонів 1 групи.

У грудні 2021 року позивач стикнулися із грубим порушення її конституційного права з боку відповідача, яке полягало в тому, що у позивача постійно незаконно вимагали на роботі медичну інформацію щодо вакцинації від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 та обмеження прав працівника щодо повноцінної роботи.

Відповідачем 16.12.2021р. було ознайомлено позивача з наказом від 16.12.2021 №1978/BH про відсторонення від роботи провідника пасажирського вагона ОСОБА_1 .

З даним наказом позивач не згодна та наказ було підписано із запереченнями. У запереченнях позивачем було зазначено, що даний наказ «Порушує її конституційні права Громадянина України та Людини. Та суперечить міжнародним правовим актам».

Підстави наказу про відсторонення було мотивовано: «На період дії карантину встановленого КМУ, керуючись ст. 46 КЗпП України, абз. 2 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», п.п.2), 3) п. 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236, статутом АТ «Укрзалізниця», положенням про філію «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» та з набрання чинності 09.12.2021 наказом Міністерства охорони здоров?я України від 01.11.2021 №2393 що до розширеного переліку осіб, які підлягають обов?язковим профілактичним щепленням проти COVID-19 (шляхом внесення змін до наказу МОЗ України від 04.10.2021р. № 2153, з урахуванням наказу МОЗ України від 16.09.2011р. № 595) з 09.12.2021 підлягають відстороненню від роботи працівники, які не надали адміністрації жодного документа про щеплення/протипоказання, а вакцинація для працівника стала обов`язковою, тобто в зв`язку з ухиленням від обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19».

Відповідно до Наказу: «1. Відсторонити з 16.12.2021 від роботи без збереження заробітної плати провідника пасажирського вагону резерву провідників пасажирських вагонів 1 групи ОСОБА_2 . т.н. 6134 до надання одного з документів, який підтверджує наявність профілактичного щеплення проти COVID-19 або протипоказань до його здійснення або електронного COVID-сертифікату про одужання з мобільного застосунку «Дія» (з визначеним терміном дії)».

Наказ підписано в.о. начальником виробничого підрозділу Харківська вагонна дільниця Філії "Пасажирська компанія" АТ "Укрзалізниця" О.В. Бириковим.

Вважає ці дії грубим порушенням її конституційного права на працю з боку відповідача, яке полягало в тому, що у позивача постійно незаконно вимагали на роботі медичну інформацію щодо вакцинації від короновірусної хвороби COVID-19, а також обмеження права працівника щодо повноцінної роботи на підставі наказу.

Відповідно до наказу, її відсторонення здійснене на виконання наказу Міністерства охорони здоров?я від 04.10.2021р. № 2153, зі змінами, внесеними наказом Міністерства охорони здоров?я України від 01.11.2021 №2393 щодо переліку професій, для яких щеплення проти COVID-19 є обов?язковим, а саме в разі якщо нею не буде отримано повного курсу вакцинації від COVID-19.

Наказ мотивований тим, що позивач відмовилася або ухилялася від відповідного щеплення від COVID-19 та не надала в установленому порядку документів, що підтверджують: вакцинацію від COVID-19 (в т.ч. однією дозою), одужання працівника від COVID-19, або медичного висновку (довідки) про наявність у пацієнта абсолютних протипоказань до вакцинації від COVID-19 відповідно до наказу Міністерства охорони здоров?я України від 04.10.2021 №2153, тому відповідач відсторонює позивача від його роботи.

Ні в трудовому договорі, ні в посадові інструкції, ні в будь-якому іншому документі, що підписані між позивачем та відповідачем такого зобов?язання з боку позивача немає, так само, як і не передбачено повноваження відповідача на відсторонення позивача з роботи з підстав відсутності вищезгаданого щеплення.

Вважає даний наказ «Про відсторонення від роботи» незаконним та таким, який підлягає скасуванню судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 3У «Про захист населення від інфекційних хвороб»: «Профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов?язковими і включаються до календаря щеплень».

Виключно ч. 1 ст. 12 ЗУ «Захист населення від інфекційних хвороб» встановлюється перелік обов`язкових щеплень.

І цим законом щеплення від COVID-19 не встановлено, як обов?язкове, а тому відсторонення працівника з підстав ч. 2 ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» незаконним та безпідставним.

Відсторонення від роботи керівників підприємств, установ та організацій військовим командуванням допускається у випадках, визначених Законом України "Про правовий режим воєнного стану».

A отже, ні цією статтею ні іншим Законом України не передбачено правової можливості відсторонення працівника від роботи із підстав відсутності у нього щеплення від COVID-19.

А тому наказ відповідача є незаконним та підлягає скасуванню в судовому порядку, що є належним правовим захистом прав позивача, як працівника.

Відсторонення її від роботи та вимога щодо проходження нею обов?язкового повного курсу вакцинації від COVID-19 та пред`явлення нею таких даних для допуску її до роботи є порушенням її гідності, її основних конституційних прав, а саме: права на працю, права на життя, права не приймати участі в медичних експериментах при клінічних випробуваннях лікарських засобів, права на повагу до її особистого життя стосовно інформації про її здоров?я, гарантованих Конституцією України та Конвенцією про захист прав і гідності людини щодо застосування біології та медицини: Конвенція про права людини та біомедицину (Ов?єдо, 4 квітня 1997 року).

Просить суд визнати заподіяння їй моральної шкоди, яка спричинила також матеріальні втрати, внаслідок душевних та фізичних страждань, що погіршило стан її здоров`я.

13.01.2022 ухвалою Московського районного суду м. Харкова відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

28.01.2022 ухвалою Московського районного суду м. Харкова клопотання позивача про заміну неналежного відповідача виробничого підрозділу Харківська вагонна дільниця Філія «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на належного відповідача Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі виробничого підрозділу Харківська вагонна дільниця Філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця» задоволено.

Замінено неналежного відповідача виробничого підрозділу Харківська вагонна дільниця Філія «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця» належним відповідачем - Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі Виробничого підрозділу Харківська вагонна дільниця Філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця».

Відповідно до розпорядження Верховного Суду від 08.03.2022 року №2/0/9/-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану», змінено територіальну підсудність Московського районного суду м. Харкова на Октябрський районний суд м.Полтави.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, головуючим по справі визначено суддю Бугрія В.М.

28.12.2022 року судом прийнято справу до провадження в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

06 лютого 2023 року до суду від позивача надійшли додаткові пояснення до позовної заяви, в якій просить задовольнити позов з підстав викладених у ньому.

07 березня 2023 року до суду від представника відповідача надійшов відзив, в обґрунтуванні якого вказувала, що пред`явлений позов відповідач не визнає в повному обсязі з наступних підстав.

Позивач звернулася до суду з зазначеними позовними вимогами, бо вважає, що відсторонення її від роботи без збереження заробітної плати з 16.12.2021 є незаконним так як порушує її конституційні та трудові права. Позивач вважає, що виданий наказ є дискримінаційним.

Проте, погодитися з доводами позивача неможливо виходячи з наступного.

Щодо відсторонення позивача від роботи та законності дій відповідача вказавши, що позивач працює у відповідача провідником пасажирських вагонів з 12.05.1992 (наказ від 13.05.1992 № 103). На підставі свідоцтва про шлюб позивач змінила прізвище з ОСОБА_3 на ОСОБА_4 (копія наказу від 19.04.1994 №69, копія заяви позивача, копія свідоцтва про укладення шлюбу).

24.11.2021 АТ «Укрзалізниця» в особі директора філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» видано наказ № 75 «Про організацію ознайомлення з нормативно-правовими актами працівників філії «Пасажирська компанія АТ «Укрзалізниця» щодо нерозповсюдження гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS CoV-2, і забезпечення функціонування виробничого підрозділу». Заступником директора філії розроблені та направлені до виконання керівникам виробничих підрозділів, що входять до складу філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» Методичні рекомендації щодо виконання наказу від 24.11.2021 №75 «Про організацію ознайомлення з нормативно-правовими актами працівників філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» щодо нерозповсюдження гострої респіраторної хвороби COVID -19, спричиненої коронавірусом SARS CoV-2 і забезпечення функціонування виробничого підрозділу».

На підставі зазначеного, наказом в. о. начальника виробничого підрозділу Харківська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» від 26.11.2021 №717 відповідач 06.12.2021 вручив позивачу зобов?язання від 06.12.2021 №338, згідно якого позивач повинен був пройти щеплення від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS CoV-2, у термін не пізніше 08.12.2021 та надати відповідачу документ про проведене щеплення або документ про протипоказання від проведення щеплення та реєстр про ознайомлення з зобов?язанням під особистий підпис. Позивач ознайомилась зі змістом зобов?язання та реєстром, поставила особистий підпис та виклала свою незгоду.

Зобов?язанням передбачено, що в разі, якщо працівник в термін до 08.12.2021 не надасть жодного із зазначених документів, то з 09.12.2021 він буде відсторонений від роботи без збереження заробітної плати на підставі ст.46 КЗпП України та ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Також позивач поставила особистий підпис у реєстрі реєстрації зобов?язань про незгоду з проведенням профілактичного щеплення.

08.12.2021 після здачі зміни позивач з?явилася до відділу кадрів і не надала жодного документу щодо проведення профілактичного щеплення. Працівниками відділу кадрів відповідача про зазначене складено акт про невиконання зобов?язання та акт про відмову надання пояснення з цього приводу.

З 09.12.2021 по 15.12.2021 позивач знаходилася у міжрейсовому відпочинку, явка на роботу була їй оголошена на 16.12.2021 на поїзд №795/796 Харків - Дніпро.

16.12.2021 позивач з`явилася на роботу до відповідача, не надала документу про проведене профілактичне щеплення чи протипоказання від проведення профілактичного щеплення і наказом від 16.12.2021 №1978/BH у зв?язку з набранням чинності наказом МОЗ № 2393 від 01.11.2021 з 09 грудня 2021, розширеного переліку осіб, які підлягають обов?язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, допуску до роботи лише вакцинованих працівників акціонерного товариства «Українська залізниця», або тих хто мають протипоказання від щеплення визначені довідкою сімейного лікаря та ухиленням позивача від профілактичного щеплення, актів про відмову від ознайомлення із зобов?язанням про ухилення від обов?язкового профілактичного щеплення проти COVID-19, про відмову від написання особистого пояснення (копії актів додаються, оригінали знаходяться в розпорядженні відповідача) на підставі ст.46 КЗпП України, абз.2 частини 1 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», п.п.2), 3) п.41-6 постанови КМУ від 09.12.2020 року № 1236, наказу МОЗ №2393 від 01.11.2021 позивача 16.12.2021 було відсторонено від роботи без збереження заробітної плати до надання одного з документів, який підтверджує наявність профілактичного щеплення проти COVID-19 або протипоказань до його здійснення або електронного COVID сертифікату про одужання з мобільного за стосунку «Дія» (з визначеним терміном дії).

З наказом про відсторонення від роботи від 16.12.2021 №1978/ВН позивач ознайомлена 16.12.2021 під особистий підпис.

Відсторонення позивача від роботи ґрунтувалось на вимогах законодавства, здійснено в спосіб, передбачений законом та існування правових та фактичних підстав.

Відсторонення від роботи має наслідком втрату заробітної плати, відповідно, позбавлення позивача засобів для існування. Однак це було прямим наслідком її рішення свідомо обрати саме такий шлях для себе особисто, відмовитися від виконання юридичного обов?язку, метою якого є захист здоров`я.

Позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в сумі 50000,00 грн., обґрунтування наявності такої шкоди, докази наявності моральних страждань не надані, відсутній висновок психологічного дослідження спеціаліста щодо наявності моральних страждань та зв?язок з подіями, які відбулися на роботі позивача у грудні 2021 року.

Просять відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу від 16.12.2021 1978/BH про відсторонення від роботи на посаді провідника пасажирських вагонів, поновленні на роботі, стягненні середнього заробітку за час відсторонення, стягненні моральної шкоди та судових витрат.

10 квітня 2023 року до суду від позивача надійшли додаткові пояснення до позовної заяви, в якій просить задовольнити позов з підстав викладені у ньому.

09 листопада 2023 року до суду від представника відповідача надійшли заперечення на додаткові пояснення до позовної заяви, в якій просить відмовити у задоволені позову з підстав викладених у ньому.

Позивачка заявлені позовні вимоги підтримали повністю, посилаючись на викладені у позові обставини, просить розглядати справу у її відсутність. Примушування до щеплення вважає незаконним, таким що обмежує її права і свободи, у зв`язку із незаконним відстороненням прохає стягнути на її користь середній заробіток та відшкодувати моральну шкоду.

Представник відповідача АТ «Українська залізниця», посилаючись на викладені у відзиві та письмових поясненнях обставини прохав позов залишити без задоволення. Зазначив, що відсторонення позивача від роботи було здійснено у законний спосіб, з врахування нагальної необхідності та оцінкою ймовірної небезпеки поширення короновірусної інфекції серед працівників, з огляду на кількість соціальних контактів позивача.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працює на виробничому підрозділі Харківська вагонна Філія "Пасажирська компанія" Акціонерного товариства «Українська Залізниця» з 12.05.1992 р. на посаді провідника пасажирського вагону резерву провідників пасажирських вагонів 1 групи.

24.11.2021 АТ «Укрзалізниця» в особі директора філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» видано наказ № 75 «Про організацію ознайомлення з нормативно-правовими актами працівників філії «Пасажирська компанія АТ «Укрзалізниця» щодо нерозповсюдження гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS CoV-2, і забезпечення функціонування виробничого підрозділу». Заступником директора філії розроблені та направлені до виконання керівникам виробничих підрозділів, що входять до складу філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» методичні рекомендації щодо виконання наказу від 24.11.2021 №75 «Про організацію ознайомлення з нормативно-правовими актами працівників філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» щодо нерозповсюдження гострої респіраторної хвороби COVID -19, спричиненої коронавірусом SARS CoV-2 і забезпечення функціонування виробничого підрозділу».

На підставі зазначеного, наказом в. о. начальника виробничого підрозділу Харківська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» від 26.11.2021 №717 відповідач 06.12.2021 вручив позивачу зобов?язання від 06.12.2021 №338 згідно якого позивач повинен був пройти щеплення від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS CoV-2, у термін не пізніше 08.12.2021 та надати відповідачу документ про проведене щеплення або документ про протипоказання від проведення щеплення та реєстр про ознайомлення з зобов?язанням. Під особистий підпис позивач ознайомилась зі змістом зобов?язання та реєстром, поставила особистий підпис та виклала свою незгоду.

Зобов?язанням передбачено, що в разі, якщо працівник в термін до 08.12.2021 не надасть жодного із зазначених документів, то з 09.12.2021 він буде відсторонений від роботи без збереження заробітної плати на підставі ст.46 КЗпП України та ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Позивач поставила особистий підпис у реєстрі реєстрації зобов?язань про незгоду з проведенням профілактичного щеплення.

08.12.2021 після здачі зміни позивач з?явилася до відділу кадрів і не надала жодного документу щодо проведення профілактичного щеплення. Працівниками відділу кадрів відповідача про зазначене складено акт про невиконання зобов?язання та акт про відмову надання пояснення з цього приводу.

З 09.12.2021 по 15.12.2021 позивач знаходилася у міжрейсовому відпочинку, явка на роботу була їй оголошена на 16.12.2021 на поїзд №795/796 Харків - Дніпро.

16.12.2021 позивач з`явилася на роботу до відповідача, не надала документу про проведене профілактичне щеплення чи протипоказання від проведення профілактичного щеплення і наказом від 16.12.2021 №1978/BH у зв?язку з набранням чинності наказом МОЗ № 2393 від 01.11.2021 з 09 грудня 2021, розширеного переліку осіб, які підлягають обов?язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, допуску до роботи лише вакцинованих працівників акціонерного товариства «Українська залізниця», або тих хто мають протипоказання від щеплення визначені довідкою сімейного лікаря та ухиленням позивача від профілактичного щеплення, актів про відмову від ознайомлення із зобов?язання про ухилення від обов?язкового профілактичного щеплення проти COVID-19, про відмову від написання особистого пояснення (копії актів додаються, оригінали знаходяться в розпорядженні відповідача) на підставі ст.46 КЗпП України, абз.2 частини 1 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», п.п.2), 3) п.41-6 постанови КМУ від 09.12.2020 року № 1236, наказу МОЗ №2393 від 01.11.2021 позивача 16.12.2021 було відсторонено від роботи без збереження заробітної плати до надання одного з документів, який підтверджує наявність профілактичного щеплення проти COVID-19 або протипоказань до його здійснення або електронного COVID сертифікату про одужання з мобільного застосунку «Дія» (з визначеним терміном дії).

З наказом про відсторонення від роботи від 16.12.2021 №1978/ВН позивач ознайомлена 16.12.2021 під особистий підпис.

Згідно ч. 1ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до абзацу другого частини четвертої статті 4 Цивільного кодексу України якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням цього Кодексу або іншому закону, застосовуються відповідні положення цього Кодексу або іншого закону.

Згідно з пунктами "б", "г" статті 10 Закону № 2801-XII громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.

Закон № 1645-III «Про захист населення від інфекційних хвороб» визначає правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб.

За статтею 1 Закону № 1645-III протиепідемічні заходи - це комплекс організаційних, медико-санітарних, ветеринарних, інженерно-технічних, адміністративних та інших заходів, що здійснюються з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб, локалізації та ліквідації їх осередків, спалахів та епідемій.

Стаття 11 цього Закону визначає, що організація та проведення медичних оглядів і обстежень, профілактичних щеплень, гігієнічного виховання та навчання громадян, інших заходів, передбачених санітарно-гігієнічними та санітарно-протиепідемічними правилами і нормами, у межах встановлених законом повноважень покладаються на органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, органи державної санітарно-епідеміологічної служби, заклади охорони здоров`я, підприємства, установи та організації незалежно від форм власності, а також на громадян.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт (речення перше та друге частини другої статті 12 Закону № 1645-III).

Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (речення третє частини другої статті 12 Закону № 1645-III).

У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями (частина третя статті 12 Закону №1645-III).

Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України (частина четверта статті 12 Закону № 1645-III).

Профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань (речення перше частини шостої статті 12 Закону № 1645-III).

Згідно із Положенням про Міністерство охорони здоров`я України (далі - Положення про МОЗ), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90), МОЗ є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, а також захисту населення від інфекційних хвороб, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням, попередження та профілактики неінфекційних захворювань.

Накази МОЗ, видані в межах повноважень, передбачених законом, є обов`язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та громадянами (пункт 8 вказаного Положення).

Наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік № 2153). Наказами МОЗ від 01 листопада 2021 року № 2393 та №2664 від 30 листопада 2021 року до Переліку № 2153 було внесено зміни, а саме доповнено новими пунктами. Після внесення змін до цього переліку увійшли: працівники центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності; підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів; підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83; органів місцевого самоврядування; закладів охорони здоров`я державної та комунальної форми власності; комунальних підприємств, установ та організацій.

Наказом МОЗ від 25 лютого 2022 року № 380, який набрав чинності 01 березня 2022 року, зупинено дію наказу МОЗ № 2153 до завершення воєнного стану в Україні, який триває в Україні з 24 лютого 2022 року відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» з подальшими змінами.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 постанову Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» було доповнено пунктом 41-6, відповідно до якого керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій доручено забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: - на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; - строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26 березня 2022 року № 372 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236, зокрема на період воєнного стану: - фізичним особам і суб`єктам господарювання рекомендовано дотримуватися протиепідемічних заходів, спрямованих на запобігання поширенню COVID-19; - фізичним особам рекомендовано забезпечити отримання повного курсу вакцинації від COVID-19 вакцинами, включеними ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях; - закладам охорони здоров`я забезпечити готовність до реагування на спалахи COVID-19 в умовах воєнного стану; - пункт 41-6 постанови № 1236 було доповнено абзацом такого змісту: «Положення цього пункту не застосовуються на період воєнного стану».

Указане вище свідчить про те, що після набрання чинності цими нормативно-правовими актами і до завершення воєнного стану в Україні до працівників, які належать до Переліку № 2153, не може бути застосовано відсторонення від роботи у зв`язку з відсутністю щеплення від COVID-19.

Відповідачем застосовано до позивача відсторонення від роботи до набрання чинності вказаними нормативно-правовими актами.

Питання відсторонення від роботи додатково регламентовано в Законі України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» (далі - Закон № 4004-XII) та в Інструкції про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності, затвердженої наказом МОЗ України № 66 від 14 квітня 1995 року (далі - Інструкція № 66).

Підприємства, установи і організації зобов`язані усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (абзац шостий частини першої статті 7 Закону № 4004-XII).

Відповідно до пункту 2.3 Інструкції № 66 з урахуванням змін, внесених наказом МОЗ від 30 серпня 2011 року № 544, подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності - це письмовий організаційно-розпорядчий документ Державної санітарно-епідеміологічної служби України, який зобов`язує роботодавців у встановлений термін усунути від роботи або іншої діяльності зазначених у поданні осіб.

Згідно з підпунктом 1.2.5 пункту 1.2 Інструкції № 66 особами, які відмовляються або ухиляються від профілактичних щеплень, визнаються громадяни та неповнолітні діти, а також окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи, які необґрунтовано відмовились від профілактичного щеплення, передбаченого Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 59, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за № 1159/19897.

Відповідно до пункту 2.2 Інструкції № 66 право внесення подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності надано головному державному санітарному лікарю України, його заступникам, головним державним санітарним лікарям Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва, Севастополя та їх заступникам, головним державним санітарним лікарям водного, залізничного, повітряного транспорту, водних басейнів, залізниць, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Державної пенітенціарної служби України, Державного управління справами, Служби безпеки України та їх заступникам, іншим головним державним санітарним лікарям та їх заступникам, а також іншим посадовим особам Державної санітарно-епідеміологічної служби, що уповноважені на те керівниками відповідних служб.

Пунктом 2.5 Інструкції № 66 визначено, що подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складають у двох примірниках, один з яких направляється роботодавцю, що зобов`язаний забезпечити його виконання, а другий зберігається у посадової особи, яка внесла подання. Подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складається за формою згідно з додатком 1 до цієї Інструкції.

Згідно з пунктом 2.7 Інструкції № 66 термін, на який відсторонюється особа, залежить від епідеміологічних показань та встановлюється згідно з додатком № 2 до цієї Інструкції.

Положення абзацу шостого частини першої статті 7 Закону № 4004-XII та Інструкції № 66 не охоплюють порядок відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою чи ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень для запобігання захворюванню на COVID-19. Обов`язки роботодавців щодо забезпечення епідеміологічного благополуччя населення визначені не тільки Законом № 4004-XII. Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 передбачено, що відсторонення працівників в межах відповідних заходів боротьби з пандемією COVID-19 керівник підприємства, установи, організації проводить відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ і частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу».

Таким чином, відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника.

До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82 цс 22).

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 № 83 Акціонерне товариство «Українська залізниця» входить до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки та безпеки держави.

Згідно з вказаним вище наказом МОЗ № 2153 щеплення є обов`язковим для працівників АТ «Укрзалізниця» в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень.

Відповідач, видавши оспорюваний наказ, застосував відсторонення позивача від роботи, оскільки це прямо передбачено законодавством, та відповідно до вимог п. 41-6 постанови Кабінету Міністрів України № 1236 в оновленій редакції.

Працівники мають право на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством (ст. 2 КЗпП України).

За змістом п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного життя. Поняття приватного життя включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру. Тому обмеження, накладені, зокрема, на доступ до трудової діяльності, впливають на приватне життя людини та є втручанням у право на повагу до такого життя. З огляду на вказане спірні правовідносини, пов`язані з оцінкою правомірності відсторонення позивача, підлягають під дію ст. 8 Конвенції.

Критерії правомірного втручання держави у право на повагу до приватного життя людини викладені в п. 2 ст. 8 Конвенції, відповідно до якого органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідними у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

З огляду на цей припис критеріями сумісності заходу втручання у право на повагу до приватного життя з гарантіями ст. 8 Конвенції є такі: 1) чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, який відповідає вимогам до якості ( доступність, чіткість і зрозумілість, передбачуваність застосування з метою уникнення ризику свавілля); 2) чи переслідувало легітимну мету, що впливає саме зі змісту п.2 вказаної статті; 3) чи є відповідний захід нагально потрібним і пропорційним цій меті (необхідним у демократичному суспільстві), тобто, чи є він у ситуації конкретної людини найменш обтяжливим засобом, що дозволяє досягнути визначеної в п. 2 ст. 8 Конвенції мети. Втручання становитиме порушення гарантій ст. 8 Конвенції, якщо воно не відповідатиме будь-якому з означених критеріїв.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Згідно ст. 286 ЦК України фізична особа має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості одержані при її медичному обстеженні. Забороняється вимагати та подавати за місцем роботи або навчання, інформацію про діагноз та методи лікування фізичної особи.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (стаття 43 Конституцій України).

Забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання (статті 21 КЗпП України).

Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 51 КЗпП України).

Відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством (частина перша статті 46 КЗпП України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта стаття 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) зазначено, що: «нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивачки від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети. За змістом Переліку № 2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 № 595. Отже, Перелік № 2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку №2153 останній не містить.

За висновком суду у цій справі, відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо. Застосування до позивачки передбачених Переліком № 2153 та Законом № 1645-ІІІ заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних нею трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. Суди не встановили жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивачки від роботи. Відповідач не стверджував, що, обіймаючи посаду чергової по переїзду, позивачка могла спричинити поширення короновірусної інфекції серед працівників АТ «Укрзалізниця», учасників дорожнього руху тощо. Її відсторонили від роботи, позбавивши на час відсторонення заробітку, лише тому, що вона працювала в АТ «Укрзалізниця», всі працівники якого підлягали обов`язковому щепленню проти COVID-19 (тоді як для працівників підприємств багатьох інших галузей економіки України таке щеплення було добровільним). Таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самої позивачки.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як: кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих); форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим; умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження; контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17.04.2019 у справі № 682/1692/17 дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами особи, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави та є виправданим. Аналогічний висновок зробив Верховний Суд і в постановах від 10.03.2021 у справі № 331/5291/19 (провадження № 61-17335св20), від 20 березня 2018 року у справі № 337/3087/17 (провадження №К/9901/283/18), від 08 лютого 2021 року у справі № 630/554/19 (провадження № 61-6307св20).

З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що при розгляді подібних справ суди повинні враховувати, що суспільні інтереси превалюють над особистими, однак лише тоді, коли втручання у відповідні права особи має об`єктивні підстави (передбачене законом, переслідує легітимну мету, є нагально необхідним і пропорційним такій меті).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із ч.4 ст.77 ЦПК України, суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів), як це визначено ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України.

Звертаючись до суду позивач вважав дії відповідача неправомірними, а наказ, яким його було відсторонено від роботи таким, що підлягає скасуванню, посилаючись на норми Основного Закону України, Кодексу законів про працю України, Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб», інші підзаконні акти а також на міжнародні норми права та вказуючи, що відповідачем було порушено його гарантоване право на працю і супутні соціальні права, гарантовані Конституцією України.

Суд встановив, що ОСОБА_1 працює провідником пасажирських вагонів і під час роботи постійно спілкується з великою кількістю пасажирів, мала повноваження при посадці у поїзд пасажира при наявності квитка і відсутності у пасажира документа про вакцинацію, не допускати такого пасажира до перевезення (вказівка та порядок дій працівників філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» при здійсненні посадки пасажирів в поїзд в умовах встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів на шляху прямування поїзда.

Тому позивач, робочий час якої є систематичним спілкуванням з пасажирами, сама мала бути вакцинована, враховуючи пасажиропотік та швидкість розповсюдження вірусу. Позивач могла бути допущена до роботи без вакцинації лише при підтвердженій у встановленому порядку наявності протипоказань до щеплення.

Крім перевірки у пасажирів проїзних документів, посадки, видачі пасажирам постільної білизни, позивач також реалізувала пасажирам чай, каву, кондитерські вироби та інші продукти харчування, а відтак мала тактильний контакт з вищезазначеними речами і могла бути потенційним носієм та розповсюджувачем небезпечного вірусу.

Під час вирішення питання про відсторонення працівника від роботи, крім постанови № 2153 треба враховувати й оцінювати загрози, які потенційно на роботі може нести не вакцинований працівник.

Зокрема слід враховувати і такі обставини як:

- кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);

- форму організації праці (дистанційна/надомна), в тому числі, можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;

- умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;

- контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Визначаючи об?єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з?ясовувати наявність наведених вище та інших факторів.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17.04.2019 у справі №682/1692/17 дійшов висновку, що вимога про обов?язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я а також здоров?я заінтересованих осіб є виправданою. Принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами особи, однак лише тоді, коли таке втручання має об?єктивні підстави та є виправданим.

Аналогічний висновок зробив Верховний Суд і в постановах від 10.03.2021 у справі №331/5291/19, від 20.03.2018 у справі №337/3087/17, від 08.02.2021 у справі №630/554/19.

З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що при розгляді подібних справ суди повинні враховувати, що суспільні інтереси превалюють над особистими, однак лише тоді, коли втручання у відповідні права особи має об?єктивні підстави (передбачене законом, переслідує легітимну мету, є нагально необхідним і пропорційним такій меті).

Щодо посилань позивача на ту обставину, що відсторонення від роботи суперечить Конституції України, порушує її право на працю, є дискримінацією необхідно вказати на наступне.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) дотримується послідовної практики, за якою будь-які втручання та обмеження прав особи мають бути виправданими, здійснюватися виключно відповідно до закону і мати на меті законні цілі, виправдані у демократичному суспільстві.

На початку вересня 2021 року Європейський суд з прав людини отримав дві заяви проти Греції. Вони були подані 30 медичними працівниками, які працюють самостійно, або в закладах охорони здоров?я. Заявники скаржилися на положення статті 206 грецького закону Ло4820/2021, що передбачає обов?язкову вакцинацію медпрацівників проти Covid-19 для того щоб мати змогу продовжувати працювати. Згідно зі Статтею 39 Регламенту Суду про тимчасові заходи, медики просили суд застосувати ці тимчасові заходи та негайно зупинити впровадження закону. Проте ЄСПЛ відхилив їх прохання, аргументуючи задоволення подібних клопотань лише у тих випадках, якщо заявники можуть стикнутися із реальним ризиком нанесення шкоди.

У серпні 2021 ЄСПЛ також відхилив запит, поданий 672 французькими пожежниками щодо французького закону, який також передбачає обов?язкову вакцинацію ряду професій з подальшим відстороненням від роботи у разі невиконання (стаття 14 цього закону). За рішенням суду, клопотання виходять за рамки Статті 39 Регламенту Суду, до якої апелювали заявники, тому суд відхилив прохання заявників.

У справі "Соломахін проти України" у рішенні від 15 березня 2012 року ЄСПЛ сформулював правовий висновок, за змістом якого примусова вакцинація як примусове медичне лікування означає втручання в право на повагу до приватного життя, що включає фізичну та психологічну недоторканність особи.

Втручання у фізичну недоторканність заявника можна вважати виправданим міркуваннями охорони здоров?я населення та необхідністю контролювати поширення інфекційних захворювань у регіоні. Отже, такі втручання цілком припустимі.

Враховуючи вищевикладене позивач дійшла до помилкового висновку щодо незаконності оспорюваного наказу про її відсторонення.

Позовні вимоги безпідставними, у решті заявлених позивачем позовних вимог щодо поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку також належить відмовити, оскільки по своїй суті вони є похідними.

Щодо відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у: 1) фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої,членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) приниженні честі та гідності фізичної особи,а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування, враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, керуючись положеннями законодавства, діючого на час виникнення спірних правовідносин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, оскільки в матеріалах справи відсутні докази завдання позивачу моральної шкоди діями чи бездіяльністю відповідача.

У зв`язку із наведеним, суд не знаходить підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. 4, 5, 10, 12, 13, 19,76-81, 141, 263-265, 267, 273, 274, 354, 355 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська Залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, відшкодування моральної шкоди.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи,якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ;

відповідач Акціонерне товариство «Українська залізниця», , адреса: 03150, м. Київ, вул. Єжи Ґедройця, 5.

Суддя : В.М.Бугрій