Справа № 515/333/24
Провадження № 2-о/513/60/24
Саратський районний суд Одеської області
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2024 року Саратський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Миргород В.С.,

при секретарі судового засідання Аркуші І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Сарата Білгород-Дністровського району Одеської області в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Давиденко Костянтин Вікторович, заінтересована особа: Татарбунарська міська рада Білгород-Дністровського району Одеської області про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

Розпорядженням в.о. голови Татарбунарського районного суду Одеської області О.А.Дем`янової від 04 березня 2024 року вказана цивільна справа передана на розгляд Саратському районному суду Одеської області.

04 березня 2024 року заявник ОСОБА_1 через свого представника адвоката Давиденка К.В. звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа: Татарбунарська міська рада Білгород-Дністровського району Одеської області, яку обґрунтував таким.

Заявник ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 10 грудня 1971 року, зареєстрованого у Борисівській сільській раді, прийняв у спадщину житловий будинок в АДРЕСА_1 , житловою площею 36 кв.м (нині вул. Центральна, буд. 53). Все життя заявник проживає у вказаному будинку, але право власності у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не зареєстрував. На теперішній час має намір зареєструвати своє право власності на житло, однак виявив помилку у свідоцтві про право на спадщину у написанні його прізвища як « ОСОБА_2 », замість вірного, згідно із паспортом, « ОСОБА_2 ». Вказані розбіжності мають місце у зв`язку з помилкою, допущеною нотаріусом Вдовенко У.М., яка складала документ. За звернення до Саратської державної нотаріальної контори, з метою виправлення вказаної помилки, нотаріусом було повідомлено, що помилку має виправити лише той нотаріус, який видав свідоцтво про право на спадщину. Вважає, що оскільки свідоцтво про право на спадщину видавалося майже 53 роки тому у 1971 році, нотаріус ОСОБА_3 вочевидь не здійснює вже професійну діяльність, тому змушений звернутися до суду за захистом своїх прав.

Заявник ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином та своєчасно. Від представника заявника адвоката Давиденка К.В. надійшла заява про розгляд справи в його та заявника відсутність, заявлені вимоги підтримали повністю та просили їх задовільнити (вх. 2646/24-Вх 10.04.2024).

Представник заінтересованої особи Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області Логінов О.Г. також не з`явився у судове засідання, подав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, проти задоволення заявлених вимог не заперечив (вх. № ЕП-161/24-Вх 10.04.2024).

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

У відповідності до ч.3 ст.211, ч.1 ст.223 ЦПК України суд визнав за можливе проводити розгляд справи без участі сторони, повідомленої про дату, місце та час розгляду справи, на підставі наявних у справі доказів.

За вказаних обставин, суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за відсутністю учасників судового розгляду, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року.

В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні».

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Виходячи із висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (п.45), «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)».

Згідно ч 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось

Суд всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до такого.

Відповідно до ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Так в п. 5 ч. 2 ст.293 ЦПК України визначено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

В силу п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я та по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", суд може в порядку окремого провадження встановити факт, якщо заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, що посвідчує факт.

Судом встановлено, що 10 грудня 1971 року нотаріусом Татарбунарської державної нотаріальної контори Вдовенко У.М. видано свідоцтво на ім`я « ОСОБА_1 », 1962 року народження, проживаючого в с. Борисівка Татарбунарського району Одеської області, про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за № 2009, на житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами в с. Борисівка Татарбунарського району Одеської області, площею 36 кв.м (а.с. 9). Право власності на нерухоме майно зареєстровано у Борисівській сільській раді 10 грудня 1971 року за № 4 (а.с.9 - зворот).

Згідно з копією паспорту громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого 09 червня 1997 року Татарбунарським РВ УМВС України в Одеській області, заявник значиться як « ОСОБА_1 », ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець с. Борисівка Татарбунарського району Одеської області (а.с. 3).

За такого, дані особи, на ім`я якої свідоцтво про право на спадщину від 10 грудня 1971 року різняться в частині даних прізвища у паспорті громадянина України, а саме " ОСОБА_2 " замість " ОСОБА_2 ", інші дані співпадають.

Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Так, на підтвердження прізвища « ОСОБА_2 » заявником надано:

копію свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 05 травня 1962 року Борисівською сільською радою Татарбунарського району Одеської області на підставі актового запису № 20, згідно з яким 19 квітня 1962 року с.Борисівка Татарбунарського району Одеської області народився, мовою оригіналу документа, ОСОБА_5 , отец: ОСОБА_6 , молдаванин, мать: ОСОБА_7 , молдаванка (а.с. 6);

копію свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 , виданого 25 січня 1987 року на підставі актового запису № 3 Новоселівською сільською радою Саратського району Одеської області, згідно з яким 25 січня 1987 року у шлюб вступив гр. ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та гр. ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , мовою оригіналу документа (а.с. 7).

копію свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , виданого повторно на підставі актового запису № 26 від 07 липня 1931 року Борисівською сільською радою Татарбунарського району Одеської області, батька заявника, відповідно до якого ІНФОРМАЦІЯ_5 в с. Борисівка Татарбунарського району Одеської області народився, мовою оригіналу документа, ОСОБА_6 , отец: ОСОБА_4 , мать: ОСОБА_9 (а.с. 6);

копію пенсійного посвідчення серії НОМЕР_5 , виданого 10 лютого 2021 року на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 5);

копію картки фізичної особи платника податків, дублікат якої видано Татарбунарським відділенням Саратської МДПІ на ім`я ОСОБА_1 (а.с.4).

Зазначену невідповідність у написанні у свідоцтві про право на спадщину прізвища заявника суд рахує помилкою, яку допустився нотаріус при його видачі.

Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» убачається, при розгляді справи про встановлення відповідно до п. 6 ст. 315 ЦПК факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства.

Відповідно до п. 6. 16 наказу МЮ України від 22.12.2010 року «Про затвердження Правил ведення нотаріального діловодства» у разі виявлення нотаріусом у тексті нотаріального документа, який створений ним у результаті вчинення нотаріальної дії технічної помилки, яка не змінює змісту документа та не впливає на права особи (іб) щодо якої(их) було вчинено нотаріальну дію (описка, друкарська або граматична помилка), нотаріус може виправити таку помилку. Помилка у тексті нотаріального документа виправляється у всіх примірниках такого документа одночасно. Виправлення помилки повинно відповідати відомостям, що містяться в документах, які були подані нотаріусу для вчинення нотаріальної дії, або отримані безпосередньо з єдиних та державних реєстрів. Виправлення технічної помилки застерігається нотаріусом, який вчиняв нотаріальну дію, після посвідчувального напису, із зазначенням дати та проставленням свого підпису і печатки на такому застереженні.

Заявник звернувся до Саратської державної нотаріальної контори з заявою щодо можливості виправлення помилки у свідоцтві про право на спадщину за заповітом виданого Татарбунарською державною нотаріальною конторою 10 грудня 1971 року, зареєстрованого у реєстрі за № 2009, однак державним нотаріусом Сулаковим І.І. відмовлено заявнику у внесенні виправлення та роз`яснено право звернення до суду за захистом своїх прав (а.с. 8).

Відповідно до листа Верховного Суду України від 01.01.2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, в порядку встановленому ЦПК України громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте, сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим.

Предметом розгляду заяви є встановлення факту належності правовстановлюючих документів які, необхідний заявнику для оформлення особистих, майнових прав, що випливають із цього факту.

Як вбачається з викладеного, згідно з законом встановлення вказаних фактів породжує юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника, а саме: встановлення факту належності вказаних документів дає змогу заявнику оформити право на спадкування, яке він не може отримати, у зв`язку з помилкою, яка виникла при написанні у свідоцтві про право на спадщину його прізвища.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи, що встановлення факту належності правовстановлюючого документу, який просить встановити заявник є юридичним, оскільки від його встановлення залежить виникнення особистих прав заявника, а чинним законодавством не передбачений інший порядок його встановлення, він не пов`язаний з наступним вирішенням спору про право та встановлення його іншим шляхом неможливе, у зв`язку з чим заява підлягає задоволенню. За таких обставин, суд вважав за можливе встановити юридичний факт належності документу, що в свою чергу надасть можливість заявнику реалізувати своє спадкове право.

Згідно зі ст. 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів.

Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Керуючись ст.ст.12,13,77,81,259,263-265,268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Татарбунарська міська рада Білгород-Дністровського району Одеської області про встановлення факту, що має юридичне значення - задовольнити.

Встановити факт належності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженцю с. Борисівка Татарбунарського району Одеської області, РНОКПП НОМЕР_6 , свідоцтва про право на спадщину від 10 грудня 1971 року, номер по реєстру 2009, виданого нотаріусом Татарбунарської державної нотаріальної контори Вдовенко У.М. на ім`я ОСОБА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до апеляційного суду Одеської області, шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, однак з врахуванням п. 15.5 розділу ХII "Перехідні положення" ЦПК України, тобто до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи до Одеського апеляційного суду через Саратський районний суд Одеської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://st.od.court.gov.ua.

Повний текст рішення складено 10 квітня 2024 року.

Суддя В. С. Миргород