Постанова

Іменем України

16 квітня 2024 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/1691/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Немировської О. В.,

за участю секретаря Марченка М. С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу КОМУНАЛЬНОГО ПІДПРИЄМСТВА ВИКОНАВЧОГО ОРГАНУ КИЇВРАДИ (КИЇВСЬКОЇ МІСЬКОЇ ДЕРЖАВНОЇ АДМІНІСТРАЦІЇ) "КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО"

на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 11 вересня 2023 року

у цивільній справі №381/1216/22 Києво-Святошинського районного суду Київської області

за позовом ОСОБА_1

до КОМУНАЛЬНОГО ПІДПРИЄМСТВА ВИКОНАВЧОГО ОРГАНУ КИЇВРАДИ (КИЇВСЬКОЇ МІСЬКОЇ ДЕРЖАВНОЇ АДМІНІСТРАЦІЇ) "КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО", Директора структурного підрозділу "Київські теплові мережі КП "КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО" Деревицького Василя Івановича

про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

У С Т А Н О В И В:

В травні 2022 року ОСОБА_1 , посилаючись на те, що її з порушенням трудового законодавства відсторонено від роботи, з підстав відсутності щеплення від CОVID-19, звернулася до суду з позовом, уточненим в подальшому, до КОМУНАЛЬНОГО ПІДПРИЄМСТВА ВИКОНАВЧОГО ОРГАНУ КИЇВРАДИ (КИЇВСЬКОЇ МІСЬКОЇ ДЕРЖАВНОЇ АДМІНІСТРАЦІЇ) "КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО" (далі - КП "КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО", Підприємство), Директора структурного підрозділу "Київські теплові мережі КП "КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО" Деревицького В. І. , в якому просила:

визнати протиправним та скасувати наказ КП "КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО" від 31.01.2022 №159-К в частині відсторонення ОСОБА_1 від роботи;

стягнути з КП "КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО" на її користь середню заробітну плату за весь час вимушеного прогулу, що становить 19 148,43 грн.

Позов мотивовано тим, що відсторонення ОСОБА_1 від роботи є грубим порушенням її права на працю та супутні соціальні права, гарантовані Конституцією України; відсутність вакцинації та відмова працівників від вакцинації не може вважатися порушенням дисципліни; наказ про відсторонення від роботи є протиправним, оскільки в ньому відсутні належні правові підстави, так як положення ст. 46 КЗпП України містить вичерпний перелік підстав для відсторонення і така підстава як "в інших випадках, передбачених законодавством", не може бути застосована до спірних правовідносин.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 вересня 2023 року позов задоволено у повному обсязі.

Визнано протиправним і скасовано наказ директора структурного підрозділу «Київські теплові мережі» КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» Деревицького В. І. №159-К КТМ від 31 січня 2022 року в частині відсторонення від роботи ОСОБА_1 , провідного інженера Відділу з кошторисної роботи Управління з капітального будівництва.

Стягнуто з КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, за період з 31 серпня 2022 року по 28 лютого 2022 року в загальному розмірі 19 148 грн 43 коп.

Судом першої інстанції також вирішено питання про судові витрати та стягнуто з КП "КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО" в дохід держави судовий збір в сумі 992 грн 40 коп.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що судом першої інстанції не було надано належну оцінку пропорційності обмежень загальній меті та характеру виконуваної позивачкою роботи.

Суд не дослідив доказів у справі, з урахуванням вимог щодо розгляду аналогічних спорів, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 у справі №130/3548/21.

Судом неповно з`ясовано обставини справи та як наслідок при ухваленні рішення не взято до уваги, що на час відсторонення від роботи позивачка займала посаду провідного інженера з кошторисної роботи управління з капітального будівництва і кількість працівників в її відділі складала 10 чоловік; користувалася місцями загального користування зі всіма працівниками, а також протягом робочого дня контактувала із співробітниками з інших підрозділів Підприємства та представниками інших організацій.

Суд при ухваленні рішення не врахував, що позивачем не доводилися обставини наявності протипоказань до вакцинації та те, що позивачка не зазначила у позовній заяві і відповідно не надала суду доказів про стан свого здоров'я, що було б обґрунтованою перешкодою для щеплення.

Вказував, що суд застосував положення статті 235 КЗпП України, але не врахував ту обставину, що трудовим законодавством не врегульовано порядок відновлення прав працівника у разі незаконного відсторонення від роботи та компенсації у зв'язку з цим втраченої частини заробітку.

За наведених обставин просив скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11.09.2023 та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача КП "КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО" - Кравець Т. П. в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити з підстав, викладених в ній.

Представник позивачки - ОСОБА_4 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідач - директор структурного підрозділу "Київські теплові мережі КП "КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО" Деревицький В. І. , належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився.

Беручи до уваги викладене та враховуючи положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача Деревицького В. І .

Колегія суддів вислухала доповідь судді-доповідача, пояснення представника скаржника та представника позивачки, дослідила матеріали справи, перевірила законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, і дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 з 05 березня 2019 року працювала на посаді провідного інженера відділу з проектно-кошторисної роботи департаменту з капітального будівництва Структурного підрозділу «Київські теплові мережі» КП «КИЇВТЕПЛОНЕРГО».

15 квітня 2019 року ОСОБА_1 переведено на посаду провідного інженера проектно-кошторисної групи відділу з проектно-кошторисної роботи департаменту з капітального будівництва Структурного підрозділу «Київські теплові мережі» КП «КИЇВТЕПЛОНЕРГО», а з 02 травня 2019 року переведено на посаду провідного інженера відділу з кошторисної роботи управління з капітального будівництва.

Згідно з аркушем ознайомлення працівників з наказом КП «КИЇВТЕПЛОНЕРГО» від 12 січня 2022 року №17 «Про обов`язкове профілактичне щеплення» та повідомленням про щеплення проти COVID-19, ОСОБА_1 ознайомлена із зазначеними документами 13 січня 2022 року (а. с. 72-73).

18 січня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до директора Структурного підрозділу «Київські теплові мережі» КП «КИЇВТЕПЛОНЕРГО» Деревицького В. І. із заявою про неприпустимість порушення законодавства України про працю, в якому зазначила про недопустимість будь-якого медичного примусу та порушення трудового законодавства з боку відповідача, а саме відсторонення, звільнення чи невиплати заробітної плати, премії, що є очевидним і грубим порушенням чинного законодавства.

Наказом директора СП «Київські теплові мережі» КП «КИЇВТЕПЛОНЕРГО» Деревицького В. І. від 31 січня 2022 року №159-к КТМ «Про відсторонення від роботи», у зв`язку з відмовою/ухиленням від проведення профілактичних щеплень проти COVID-19, обов`язковість яких передбачена Переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом МОЗ України від 04 жовтня 2021 року № 2153 (зі змінами, внесеними наказом МОЗ України від 30 листопада 2021 року № 2664), на виконання підпункту 2 пункту 41-6 Постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09 грудня 2020 року № 1236, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», керуючись статтями 46, 113 Кодексів закону про працю України, ОСОБА_1 відсторонено від роботи без збереження заробітної плати з 31 січня 2022 року до закінчення дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, або дня надання одного з документів, передбачених наказом КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» «Про обов`язкові профілактичні щеплення», що підтверджує отримання щеплення або наявність протипоказань до проведення такого щеплення. При ознайомленні із вказаним наказом ОСОБА_1 зазначила, що не згодна з наказом та не зобов`язана надавати інформацію про стан свого здоров`я.

31 січня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до директора Структурного підрозділу «Київські теплові мережі» КП «КИЇВТЕПЛОНЕРГО» Деревицького В. І. із запереченнями щодо відсторонення від роботи без збереження заробітної плати.

Наказом КП ВО Київради (КМДА) «КИЇВТЕПЛОНЕРГО» від 01 березня 2022 року №149-к про допуск до роботи відсторонених працівників, ОСОБА_1 допущено до роботи з 01 березня 2022 року.

Задовольняючи позовні вимоги суд виходив із наявності правових підстав для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що до такого висновку суд дійшов з порушенням норм процесуального права.

Так, у частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Термін «законодавство» широко використовується у правовій системі, в основному в значенні сукупності законів та інших нормативно-правових актів, які регламентують ту чи іншу сферу суспільних відносин. Цей термін використовує і Конституція України (статті 9, 19, 118, пункт 12 розділу XV Перехідних положень Конституції України). У законах залежно від важливості та специфіки суспільних відносин, що регулюються, цей термін вживається в різних значеннях: в одних маються на увазі лише закони; в інших в обсяг поняття «законодавство» включаються як закони та інші акти Верховної Ради України, так і акти Президента України, Кабінету Міністрів України, а в деяких випадках - також і нормативно-правові акти центральних органів виконавчої влади.

Конституційний Суд України у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини третьої статті 21 Кодексу законів про працю України (рішення від 09 липня 1998 року №12-рп/98) офіційно розтлумачив термін «законодавство». Конституційний Суд України дійшов висновку, що термін «законодавство», який вживається в частині третій статті 21 КЗпП України щодо визначення сфери застосування контракту як особливої форми трудового договору, потрібно розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України.

У рішенні від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 у справі № 1-14/2020(230/20) за конституційним поданням Верховного Суду Велика Палата Конституційного Суду України зазначила, що обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України, як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статтям 1, 3, 6, 8, 19, 64 Конституції України.

Відповідно до абзацу другого частини четвертої статті 4 ЦК України, якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням цього Кодексу або іншому закону, застосовуються відповідні положення цього Кодексу або іншого закону.

Згідно з пунктами «б», «г» статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.

Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб» визначає правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», протиепідемічні заходи - це комплекс організаційних, медико-санітарних, ветеринарних, інженерно-технічних, адміністративних та інших заходів, що здійснюються з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб, локалізації та ліквідації їх осередків, спалахів та епідемій.

Згідно зі статтею 11 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», організація та проведення медичних оглядів і обстежень, профілактичних щеплень, гігієнічного виховання та навчання громадян, інших заходів, передбачених санітарно-гігієнічними та санітарно-протиепідемічними правилами і нормами, у межах встановлених законом повноважень покладаються на органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, органи державної санітарно-епідеміологічної служби, заклади охорони здоров`я, підприємства, установи та організації незалежно від форм власності, а також на громадян.

Частиною першою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт

Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (частина друга статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»).

У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями (частина третя статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»).

Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України.

Профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань (частини четверта-шоста статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»).

Згідно із Положенням про Міністерство охорони здоров`я України (далі - Положення про МОЗ), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 267 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90), МОЗ є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, а також захисту населення від інфекційних хвороб, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням, попередження та профілактики неінфекційних захворювань.

Накази МОЗ, видані в межах повноважень, передбачених законом, є обов`язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та громадянами (пункт 8 вказаного Положення).

Наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року №2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік №2153). У первинній редакції до цього переліку ввійшли: працівники центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

Наказом МОЗ від 25 лютого 2022 року №380, який набрав чинності 01 березня 2022 року, зупинено дію наказу МОЗ від 04 жовтня 2021 №2153 до завершення воєнного стану в Україні, який введено в Україні з 24 лютого 2022 року, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» з подальшими змінами.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року №1096 постанову Кабінету Міністрів України №1236 було доповнено пунктом 41-6, відповідно до якого керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій доручено забезпечити:

1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком №2153;

2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я;

3) взяття до відома, що:

- на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»;

- відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються;

- строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26 березня 2022 року №372 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України № 1236 (далі - Постанова №1236), зокрема на період воєнного стану:

- фізичним особам і суб`єктам господарювання рекомендовано дотримуватися протиепідемічних заходів, спрямованих на запобігання поширенню COVID-19;

- фізичним особам рекомендовано забезпечити отримання повного курсу вакцинації від COVID-19 вакцинами, включеними ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях;

- закладам охорони здоров`я забезпечити готовність до реагування на спалахи COVID-19 в умовах воєнного стану;

- пункт 41-6 Постанови №1236 було доповнено абзацом такого змісту: «Положення цього пункту не застосовуються на період воєнного стану».

Указане вище свідчить про те, що після набрання чинності цими нормативно-правовими актами і до завершення воєнного стану в Україні до працівників, які належать до Переліку №2153, не може бути застосовано відсторонення від роботи у зв`язку з відсутністю щеплення від COVID-19. Відповідачем застосовано до позивачки відсторонення від роботи до набрання чинності вказаними нормативно-правовими актами.

Питання відсторонення від роботи додатково регламентовано в Законі України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» та Інструкції про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності, затвердженої наказом МОЗ від 14 квітня 1995 року №66 (далі - Інструкція №66).

Підприємства, установи і організації зобов`язані усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (абзац шостий частини першої статті 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення»).

Відповідно до пункту 2.3. Інструкції №66, з урахуванням змін, внесених наказом МОЗ України від 30 серпня 2011 року №544, подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності - це письмовий організаційно-розпорядчий документ Державної санітарно-епідеміологічної служби України, який зобов`язує роботодавців у встановлений термін усунути від роботи або іншої діяльності зазначених у поданні осіб.

Згідно з підпунктом 1.2.5. пункту 1.2. Інструкції №66, особами, які відмовляються або ухиляються від профілактичних щеплень, визнаються громадяни та неповнолітні діти, а також окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи, які необґрунтовано відмовились від профілактичного щеплення, передбаченого Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом МОЗ України від 16 вересня 2011 року №59, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за №1159/19897.

Відповідно до пункту 2.2. Інструкції №66, право внесення подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності надано головному державному санітарному лікарю України, його заступникам, головним державним санітарним лікарям Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва, Севастополя та їх заступникам, головним державним санітарним лікарям водного, залізничного, повітряного транспорту, водних басейнів, залізниць, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Державної пенітенціарної служби України, Державного управління справами, Служби безпеки України та їх заступникам, іншим головним державним санітарним лікарям та їх заступникам, а також іншим посадовим особам Державної санітарно-епідеміологічної служби, що уповноважені на те керівниками відповідних служб.

Пунктом 2.5. Інструкції №66 визначено, що подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складають у двох примірниках, один з яких направляється роботодавцю, що зобов`язаний забезпечити його виконання, а другий зберігається у посадової особи, яка внесла подання. Подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складається за формою згідно з додатком 1 до цієї Інструкції.

Згідно з пунктом 2.7. Інструкції №66, термін, на який відсторонюється особа, залежить від епідеміологічних показань та встановлюється згідно з додатком №2 до цієї Інструкції.

Положення абзацу шостого частини першої статті 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» та Інструкції №66 не охоплюють порядок відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою чи ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень для запобігання захворюванню на COVID-19. Обов`язки роботодавців щодо забезпечення епідеміологічного благополуччя населення визначені не тільки Законом України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення». Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року №1096 передбачено, що відсторонення працівників у межах відповідних заходів боротьби з пандемією COVID-19 керівник підприємства, установи, організації проводить відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» і частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу».

Отже, відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом.

Положення законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника.

У кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку №2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести не вакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як: кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих); форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим; умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження; контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Аналогічні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі №130/3548/21 (провадження №14-82цс22).

Судом встановлено, що на час відсторонення від роботи позивачка працювала на посаді провідного інженера Відділу з кошторисної роботи Управління з капітального будівництва Структурного підрозділу «Київські теплові мережі» КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО», а отже належить до працівників, які підлягають обов`язковому профілактичному щепленню від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Як вже вказувалося вище, наказом директора Структурного підрозділу «Київські теплові мережі» КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» Деревицького В. І. від 31.01.2022 №159-к КТМ «Про відсторонення від роботи», у зв`язку з відмовою/ухиленням від проведення профілактичних щеплень проти COVID-19, ОСОБА_1 відсторонено від роботи без збереження заробітної плати з 31.01.2022 до закінчення дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, або дня надання одного з документів, передбачених наказом КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» «Про обов`язкові профілактичні щеплення», що підтверджує отримання щеплення або наявність протипоказань до проведення такого щеплення.

Підставою видання зазначеного наказу слугувала та обставина, що позивачка не надала роботодавцю підтверджуючого документа про отримання обов`язкового профілактичного щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, або копії медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19.

Наказ про відсторонення позивачки від роботи видано на підставі статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказу МОЗ №2153 (зі змінами, внесеними наказом МОЗ від 30 листопада 2021 року №2664), пункту 41-6 Постанови №1236.

Держава зобов`язана здійснити ефективні заходи - зокрема, правове регулювання та відповідну адміністративну практику - з метою захисту людини і суспільства від серйозних загроз, пов`язаних із поширенням на території України COVID-19. Через поширення хвороби під загрозою опинилося життя і здоров`я людей, фундаментальні конституційні цінності.

Під час протидії пандемії право на життя і право на охорону здоров`я є найбільш тісно пов`язаними. Відповідно до частини першої статті 27 Конституції України кожна людина має невід`ємне право на життя.

Згідно із частиною першою статті 49 Конституції України кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування. Зв`язок між цими конституційними правами полягає в тому, що недостатні, несвоєчасні та неефективні заходи держави у сфері охорони здоров`я в умовах пандемії можуть означати безпосереднє посягання на право кожної людини на життя.

ОСОБА_1 , як провідний інженер відділу з кошторисної роботи управління капітального будівництва структурного підрозділу «Київські теплові мережі» КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО», на час спірних правовідносин виконувала обов`язки щодо перевірки кошторисної документації та матеріалів, наданих підрядними організаціями та працівниками відділу з технічного нагляду управління з капітального будівництва, що обумовлювало службову необхідність у контактуванні з іншими працівника цього підприємства, що підвищувало ризик інфікування коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяння його подальшому поширенню.

Колегія суддів вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову та скасування оскаржуваного наказу у зв`язку з непропорційністю відсторонення меті охорони здоров`я населення та самої позивачки.

Колегія суддів погоджується з доводами відповідача, що оскільки іншу форму організації роботи (зокрема дистанційну або надомну) відповідач організувати позивачу не міг, тому відповідач правомірно був змушений ухвалити рішення про відсторонення позивачки від роботи на підставі статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказу МОЗ 2153 (зі змінами, внесеними наказом МОЗ від 30 листопада 2021 року №2664), пункту 41-6 Постанови №1236.

З огляду на те, що за позивачкою на період відсторонення зберігається робоче місце, трудовий договір не припинений, нарахування заробітної плати відновляється одразу після усунення позивачкою причин, що зумовили його відсторонення від роботи, колегія суддів вважає, що право позивачки на працю не порушено.

Крім того, колегія суддів враховує, що ОСОБА_1 допущено до роботи з 01 березня 2022 року, а тому порушення права позивачки на працю, передбачене у статті 43 Конституції України, не встановлено.

Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі №472/5/22 (провадження №61-41св23), від 18 квітня 2023 року у справі №130/3573/21 (провадження №61-5570св22), від 13 грудня 2023 року у справі №133/3961/21 (провадження №61-9771св23).

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що обмеження прав особи може відбуватися в інтересах держави і суспільства та повинно бути обумовленим насамперед необхідністю поваги таких самих прав і свобод інших людей, а також необхідністю нормального функціонування суспільства і держави.

Таким чином, знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги про неповне з'ясування обставин справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що у справі №363/1121/22 за позовом фізичної особи до КП "КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО" з аналогічними правовідносинами Верховний Суд в постанові від 13.03.2024 також погодився з доводами відповідача про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

З урахуванням наведеного в цілому, колегія суддів вважає, що принцип пропорційності втручання у право позивачки на повагу до її приватного життя не було порушено в результаті відсторонення її від роботи у зв`язку з ухиленням від обов`язкового профілактичного щеплення від COVID-19 на час до моменту, коли буде усунуто причини такого відсторонення. За обставинами справи, що переглядається, загроза створення небезпеки оточуючим діями позивача (його бездіяльністю) переважає над метою обмеження втручання у право на повагу до її приватного життя, яке, як вказує позивачка, полягає у порушенні соціальних прав, гарантованих Конституцією України.

Отже, у цій справі позивачем не доведено, а судом першої інстанції не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку, що тимчасове відсторонення позивача від роботи становило непропорційне втручання у його приватне життя.

Враховуючи висновки щодо застосування норм права в аналогічних правовідносинах, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року у справі №130/3548/21, колегія суддів приходить до висновку, що відсторонення позивачки відбулося правомірно, обґрунтовано та у порядку, передбаченому законодавством, оскільки характер виконуваної позивачем роботи передбачав велику кількість соціальних контактів на робочому місці, а тому відсутність вакцинації у позивача проти COVID-19 підвищувала ризик захворюваності оточуючих.

За вказаних обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено за неповного з'ясування обставин справи, внаслідок неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому в силу ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Згідно з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі №755/12623/19, позивач звільнений від сплати судового збору за вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки середній заробіток за частиною другою статті 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.

Таким чином, ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору лише в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

З огляду на те, що колегія суддів задовольнила апеляційну скаргу відповідача та скасувала рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, то відшкодуванню за рахунок державного бюджету підлягають витрати КП "КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО", пов`язані зі сплатою судового збору за подання апеляційної скарги з оскарження судового рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 1 488,60 грн.

Оскільки в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення від роботи ОСОБА_1 не звільнена від сплати судового збору, то з неї на користь КП "КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО`підлягають стягненню витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання апеляційної скарги з оскарження судового рішення в частині вирішення позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення, у розмірі 1 488,60 грн. Крім того, оскільки при зверненні до суду першої інстанції з позовною заявою, ОСОБА_1 не сплатила судовий збір за позовну вимогу про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення, то з не ї в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 992 грн 40 коп.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу КОМУНАЛЬНОГО ПІДПРИЄМСТВА ВИКОНАВЧОГО ОРГАНУ КИЇВРАДИ (КИЇВСЬКОЇ МІСЬКОЇ ДЕРЖАВНОЇ АДМІНІСТРАЦІЇ) "КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО" - задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 вересня 2023 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь КОМУНАЛЬНОГО ПІДПРИЄМСТВА ВИКОНАВЧОГО ОРГАНУ КИЇВРАДИ (КИЇВСЬКОЇ МІСЬКОЇ ДЕРЖАВНОЇ АДМІНІСТРАЦІЇ) "КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО" витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1 488 (одна тисяча чотириста вісімдесят вісім) грн 60 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в сумі 992 (дев'ятсот дев'яносто дві) грн 40 коп.

Компенсувати КОМУНАЛЬНОМУ ПІДПРИЄМСТВУ ВИКОНАВЧОГО ОРГАНУ КИЇВРАДИ (КИЇВСЬКОЇ МІСЬКОЇ ДЕРЖАВНОЇ АДМІНІСТРАЦІЇ) "КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО" витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 488 (одна тисяча чотириста вісімдесят вісім) грн 60 коп., за рахунок Державного бюджету України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: КОМУНАЛЬНЕ ПІДПРИЄМСТВО ВИКОНАВЧОГО ОРГАНУ КИЇВРАДИ (КИЇВСЬКОЇ МІСЬКОЇ ДЕРЖАВНОЇ АДМІНІСТРАЦІЇ) "КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО", ; місцезнаходження: м. Київ, пл. І. Франка, 5.

Повний текст постанови складено 16 квітня 2024 року.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

О. В. Немировська