УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 591/3663/23

провадження № 61-4680ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

розглянувши касаційну скаргу Сумської обласної прокуратури на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 06 вересня 2023 року та постанову Сумського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Сумської обласної прокуратури, держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України в Сумській області, про відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до держави Україна в особі Сумської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності та витрат на правову допомогу у кримінальному провадженні.

Позов мотивовано тим, що 13 березня 2015 року ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених частиною третьою статті 371 КК України. У подальшому, був затверджений обвинувальний акт, який був направлений до Гадяцького районного суду Полтавської області.

Вказувала, що вироком Гадяцького районного суду Полтавської області від 06 жовтня 2021 року, залишеним без змін ухвалою Полтавського апеляційного суду від 21 грудня 2021 року, її визнано невинуватою у вчинених кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 371, частиною другою статті 375 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю вини та відсутність в її діях складу кримінальних правопорушень. Постановою Верховного Суду від 02 серпня 2022 року вирок Гадяцького районного суду Полтавської області від 06 жовтня 2021 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 21 грудня 2021 року залишено без змін.

Вказувала, що неправомірними діями органів прокуратури, їй була пред`явлена необґрунтована підозра та обвинувачення, необґрунтовано покладено на неї виконання процесуальних обов`язків та обмежень, що порушило її конституційні права. Вона була змушена багато часу витрачати на доведення своєї невинуватості та спростування безпідставних звинувачень та весь свій час витрачала на відновлення справедливості та була піддана численним та тривалим заходам забезпечення кримінального провадження. Незаконно перебуваючи під слідством та судом у продовж більше шести років, їй було завдано моральної шкоди, яка полягає у порушенні психологічного комфорту та перебуванні у стані постійної напруги, страху та стресу, інших негативних явищ морального характеру, вона вимушена була змінити своє життя, витрачала багато часу та здоров`я на відновлення своєї репутації. Оскільки вона є суддею підозра та безпідставні звинувачення, які описувались в місцевій та всеукраїнській пресах та телебаченні, «поклали тінь» на її репутацію, якої вона добивався роками своєю сумлінною працею, відношенням до роботи та оточуючих. Все це негативно вплинуло на її відносини з оточуючими та завдало непоправної шкоди її престижу та репутації судді. Крім того, зазначала, що у зв`язку з незаконним переслідуванням, вона вимушена була звернутись за правовою допомогою до адвоката Шестова А. В., з яким був укладений договір про надання правової допомоги від 26 червня 2015 року.

Посилаючись на викладені обставини, просила стягнути з Державного бюджету України на її користь компенсацію моральної шкоди у розмірі 4 000 000 грн та витрати на правову допомогу у кримінальному провадженні в розмірі 255 000 грн.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 06 вересня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з держави за рахунок коштів Державного бюджету України в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури та суду на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 2 876 000 грн та 255 000 грн в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу, понесених у кримінальному провадженні. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Сумського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року апеляційну скаргу Сумської обласної прокуратури задоволено частково. Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 06 вересня 2023 року в частині задоволених позовних вимог про відшкодування моральної шкоди змінено.

Стягнуто з держави за рахунок коштів Державного бюджету України в рахунок відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 1 000 000 грн.

В іншій оскаржуваній частині рішення Зарічного районного суду м. Суми від 06 вересня 2023 року залишено без змін. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

27 березня 2024 року Сумська обласна прокуратура, засобами поштового зв`язку, звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить змінити рішення Зарічного районного суду м. Суми від 06 вересня 2023 року та постанову Сумського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року, зменшити розмір стягнутої моральної шкоди та витрат на правову допомогу.

У касаційній скарзі як на підставу оскарження судового рішення міститься посилання на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду). Зокрема, у касаційній скарзі зазначено, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17, від 25 березня 2020 у справі № 641/8857/17, від 25 квітня 2019 року у справі № 704//696/16-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі № 522/17164/16-ц, від 02 вересня 2020 року у справі № 607/8203/18, від 13 липня 2022 року у справі № 757/24363/20, від 18 січня 2023 року у справі № 335/4358/21, від 08 лютого 2023 року у справі № 757/19852/20.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судових рішень.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суди встановили, що 13 березня 2015 року Прокуратурою Сумської області було повідомлено про підозру ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених частиною третьою статті 371 КК України, а саме: завідомо незаконний домашній арешт, вчинений в інших особистих інтересах та частиною другою статті 375 КК України, зокрема, постановлення завідомо неправосудних ухвал, вчинених в інших особистих інтересах.

З матеріалів справи вбачається, що прокуратурою Сумської області в межах кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000026 було подано клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання відносно судді ОСОБА_1 , в задоволенні якого ухвалою слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми від 19 березня 2015 року було відмовлено.

22 липня 2015 року було затверджено обвинувальний акт, який був в подальшому скерований на розгляд до Гадяцького районного суду Полтавської області.

Вироком Гадяцького районного суду Полтавської області від 06 жовтня 2021 року ОСОБА_1 визнано невинуватою у вчинених кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 371, частиною другою статті 375 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю вини та відсутність в діях складу кримінальних правопорушень.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 21 грудня 2021 року вирок Гадяцького районного суду Полтавської області від 06 жовтня 2021 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 02 серпня 2022 року вирок Гадяцького районного суду Полтавської області від 06 жовтня 2021 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 21 грудня 2021 року відносно ОСОБА_1 залишено без змін.

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 було призначено суддею відповідно до статті 127 та частини першої статті 128 Конституції України строком на п`ять років. Повноваження судді закінчились 07 грудня 2014 року та вона не могла бути обрана на посаду судді безстроково, оскільки її кандидатуру в залі засідань Верховної Ради України було знято зі списку у зв`язку з притягненням її до кримінальної відповідальності та у подальшому майже п`ять років вона перебувала без повноважень.

Згідно рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 24 вересня 2019 року оцінювання судді ОСОБА_1 було відкладено до закінчення розгляду кримінального провадження відносно неї.

З досліджених копій роздруківок, наявних в матеріалах справи, судом встановлено, що під час досудового слідства засоби масової інформації та прес-секретарі прокуратури висвітлювали факт притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності з розкриттям персональних даних та з обвинувальною трактовкою фактичних обставин.

Задовольняючи позов частково, суди попередніх інстанцій виходили з наявності підстав для відшкодування на користь позивача моральної шкоди відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та витрат на правову допомогу у кримінальному провадженні.

Верховний Суд погоджується з висновками суду з огляду на таке.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Згідно з частинами першою та другою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відповідно до частини сьомої статті 1176 ЦК України порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Цим законом є Закон України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон).

Відповідно до статті 1 Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України № 266/94-ВР у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди здійснюється у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної шкоди громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини перша, п`ята, шоста статті 4 Закону).

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України № 266/94-ВР розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, провадження № 14-298цс18, викладений правовий висновок, що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Проте, визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, потрібних для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Отже, суд повинен з`ясувати усі доводи позивача, наведені ним на обґрунтування як обставин завдання, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір відшкодування моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, провадження № 14-4цс19; Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19, провадження № 61-9673св20, від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19, провадження № 61-7643св20.

У справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій правильно виходили із того, що на підставі Закону № 266/94-ВР ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди, яку необхідно визначати, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу повідомлення їй про підозру.

Водночас суд апеляційної інстанції переглядаючи рішення суду першої інстанції підставно змінив судове рішення та зменшив розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, з огляду на характер правопорушення та глибини душевних страждань ОСОБА_1 .

Апеляційний суд правильно застосував частину третьої статті 13 Закону та вірно виходив із того, що мінімальна гарантована сума відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 становить 544 000,71 грн (6 700 грн х 81 міс 9 днів).

Такий висновок відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 04 червня 2018 року у справі № 489/2492/17, провадження № 61-8890св18, від 13 червня 2018 року у справі № 464/6863/1, провадження № 61-10293св18, від 21 червня 2018 року у справі № 205/119/17, провадження № 61-24700св18, від 25 липня 2018 року у справі № 607/14493/16-ц, провадження № 61-12051св18.

Визначення розміру моральної шкоди не в мінімальному розмірі є правом суду, однак розмір грошового відшкодування визначається судом не лише від обсягу страждань, а й залежить від характеру порушення, глибини страждань, погіршення здібностей потерпілого та інших істотних обставин.

Переглядаючи справу, суд апеляційної інстанції належним чином мотивував свій висновок щодо стягнутого на користь позивача розміру відшкодування моральної шкоди.

При цьому судом апеляційної інстанції обґрунтовано зазначено про те, що ОСОБА_1 в порядку статті 208 КПК України не затримувалася, під час досудового розслідування запобіжний захід відносно неї не обирався, під час кримінального переслідування вона не була позбавлена можливості спілкуватися з друзями та членами сім`ї, заходи забезпечення кримінального провадження, у тому числі відсторонення від посади, не застосовувалися, позивач працювала на посаді судді та отримувала суддівську винагороду, тим самим могла утримувати сім`ю, докази про те, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності погіршився стан здоров`я позивача, остання зверталася до лікарів, проходила лікування, матеріали справи не містять.

Отже, у справі, що переглядається, Верховний Суд дійшов висновку про те, що суд апеляційної інстанції, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, обґрунтовано керувався принципами розумності, справедливості та співмірності.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.

У постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 335/4358/21 (провадження № 61-7653св22) зазначено, що: «Порядок застосування цього Закону визначено Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 (далі - Положення).

Абзацом третім пункту 10 Положення встановлено, що до сум, які підлягають поверненню на підставі пункту 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», відносяться суми, сплачені ним адвокатському об`єднанню (адвокату) за участь адвоката у справі, написання касаційної і наглядної скарги, а також внесені ним у рахунок оплати витрат адвоката у зв`язку з поїздками у справі до касаційної та наглядної інстанції.

Тобто позивач має право на відшкодування шкоди, у тому числі й відшкодування (повернення) сум, сплачених за надання їй юридичної допомоги, і право на таке відшкодування виникає на підставі прямої вказівки закону.

Аналогічні висновки щодо стягнення майнової шкоди у розмірі витрат громадянина, сплачених ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги у кримінальному провадженні, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18), у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 333/7311/16-ц (провадження № 61-32057св18).

При цьому передбачені статтею 137 ЦПК України підстави зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу не можуть бути застосовані у разі вирішення питання про відшкодування (повернення) на підставі пункту 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» суми, сплаченої громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08 червня 2022 року в справі № 750/958/20 (провадження № 61-12600св21)».

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 02 листопада 2023 року у справі № 127/9332/22 (провадження № 61-5746св23).

Установлено, що між ОСОБА_1 та адвокатом Шестовим А. В. було укладено договір про надання правової допомоги від 26 червня 2015 року, згідно якого адвокат взяв на себе зобов`язання надати необхідну правову допомогу ОСОБА_1 , як підзахисній у кримінальному провадженні, а вона зобов`язалася виплатити адвокату гонорар за надання юридичних послуг захисника (пункт 1.3 договору). Загальна сума гонорару адвоката, яка була виплачена ОСОБА_1 04 серпня 2022 року за договором про надання правової допомоги від 26 червня 2015 року, складає 255 000 грн.

Розмір гонорару передбачений у додатковій угоді до даного договору від 03 серпня 2022 року (пункт 3.2 договору). Відповідно до додаткової угоди від 03 серпня 2022 року на виконання основного договору клієнт вплачує адвокату гонорар у сумі 212 500 грн за виконану роботу за участь адвоката у кримінальному провадженні № 0000026 на стадії досудового розслідування та судового розгляду у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій. Актом прийняття-передачі виконаних робіт адвокатом від 03 серпня 2022 року визначено перелік послуг за договором, час та вартість послуг за період з 26 червня 2015 року до 02 серпня 2022 року.

Крім того, пунктом 3.3. Договору передбачено, що у разі ухвалення судом виправдувального вироку за результатами розгляду зазначеного вище кримінального провадження, ОСОБА_1 зобов`язується додатково сплатити грошові кошти у розмірі 20 відсотків від суми гонорару згідно п. 4.2. Договору. Відповідно до п. 2 Додаткової угоди від 03 серпня 2022 року, сума додаткової винагороди адвокату складає 42 500 гривень.

Відповідно до квитанції від 04 серпня 2022 року загальна сума гонорару адвоката, яка була сплачена ОСОБА_1 за надання правової допомоги, складає 255 000 грн.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, з висновками якого в цій частині погодився й апеляційний суд, повно та всебічно врахував фактичні обставини у справі та дійшов правильного висновку про стягнення на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу у кримінальному провадженні у розмірі 255 000 грн.

Посилання в касаційній скарзі на судову практику як на обґрунтування своєї позиції не підлягають врахуванню судом при виборі і застосуванні норм права у цій справі.

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Викладене узгоджується із правовим висновком, висловленим у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Пономарьов проти України» та ін.) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Наведені норми закону та позиція Верховного Суду дають підстави для висновку про законність оскаржуваного судового рішення.

Таким чином, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Сумської обласної прокуратури необхідно відмовити, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції, в незмінній частині, та судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що правильність застосування судом апеляційної інстанції вищевказаних норм матеріального та процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Сумської обласної прокуратури на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 06 вересня 2023 року та постанову Сумського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Сумської обласної прокуратури, держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України в Сумській області, про відшкодування шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко