Справа №490/3976/21 Головуюча у 1-й інстанції Гуденко О. А.
Провадження № 22ц/812/454/24 Доповідачка в апеляційній інстанції Ямкова О. О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 квітня 2024 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючої-судді: Ямкової О. О.,

суддів: Серебрякової Т. В., Локтіонової О. В.,

із секретарем: Богуславською О. М.,

за участю: позивача ОСОБА_1 та його представниці ОСОБА_2 ,

представниці відповідачки ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 16 січня 2024 року, ухваленого під головуванням судді Гуденко О. А. в залі суду в місті Миколаєві о 10 годині, зі складанням його повного тексту 22 січня 2024 року , по справі

за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_4 ,

треті особи ОСОБА_5 ,

приватний нотаріус Миколаївського міського

нотаріального округу Дворецький Костянтин Миколайович

(далі приватний нотаріус Дворецький К. М.),

про визнання договору дарування недійсним,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , треті особи ОСОБА_5 , приватний нотаріус Дворецький К. М. , в яких просив про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного між сторонами 20 липня 2011 року з підстав, передбачених частиною 1 статті 230 ЦК України, внаслідок введення відповідачкою позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

В обґрунтування позову посилався на те, що у 2011 році вирішив передати у власність своєї доньки спірну квартиру в обмін на догляд за ним та його проживання в іншій квартирі АДРЕСА_2 . Тому вважав, що між ними укладено договір довічного утримання замість договору дарування.

Однак, починаючи з літа 2020 року його донька ОСОБА_4 разом з онуком з`явилися до нього додому у квартиру АДРЕСА_2 та почали робити ремонт без його дозволу. За станом здоров`я він змушений був залишити квартиру АДРЕСА_3 та не зміг до неї повернутися у зв`язку із зміною замків до дверей, що зробила його донька.

В даний час він немає іншого житла, живе у знайомих, а донька його не доглядає. Тому він стягнув з відповідачки на свою користь аліменти в розмірі 1 000 грн та в цей час зрозумів, що при укладенні договору дарування у 2011 році відповідачка ввела його в оману щодо природи правочину та не збиралася надавати йому допомогу, і його утримувати.

Одночасно подав заяву про поновлення строку на звернення до суду із цим позовом, де зазначив поважність причини пропуску цього строку, вказавши, що зрозумів обман відповідачки лише влітку 2020 року, коли його вигнали з квартири АДРЕСА_2 , а про укладення ним договору дарування на квартиру АДРЕСА_1 він дізнався, коли побачив копію цього договору у справі за його позовом про стягнення аліментів.

У відзиву на позовну заяву відповідачка ОСОБА_4 пред`явлені до неї вимоги не визнала, та пояснила, що квартиру АДРЕСА_2 вона отримала в порядку обміну житла від своєї баби ще у 1992 році, яку 15 листопада 2006 року приватизувала разом з сином третьою особою ОСОБА_5 .. Право власності або користування у цій квартирі її батько ОСОБА_1 ніколи не мав та проживав у ній з її дозволу. У 2011 році позивач самостійно вирішив їй подарувати належну йому квартиру АДРЕСА_1 , в якій залишився зареєстрованим, хоча фактично проживав у квартирі АДРЕСА_3 . Щодо змісту правочину при його укладанні, то позивач був про нього обізнаний, так як підписав його особисто та отримав роз`яснення приватного нотаріуса. Відчуження ОСОБА_1 спірної квартири на користь відповідачки не стало підставою для подальшого проживання у ній позивача, так як він завжди хотів проживати окремо від доньки у квартирі АДРЕСА_3 .

Відповідачка ОСОБА_4 одночасно подала заяву про застосування до вимог ОСОБА_1 позовної давності, оскільки поважних причин для її поновлення ним не наведено.

Третіми особами заперечень чи відзивів на позов не надано.

Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 15 вересня 2023 року задоволена заява позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову, постановлено про накладення заборони з укладення угод з відчуження квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності відповідачці ОСОБА_4 ..

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 січня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем у судових засіданнях не доведено укладення ним договору під впливом обману чи примусу з боку відповідачки.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення ним норм матеріального права, просить скасувати рішення суду і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

На думку апелянта суд не врахував усі обставини справи, зокрема, його постійне проживання у квартирі АДРЕСА_2 протягом багатьох років та те, що під час укладення спірного договору йому хоч і роз`яснили суть договору, але не звернули увагу на його хибне уявлення про наслідки укладення такого договору. Саме розмови та обіцянки доньки та його колишньої дружини вплинули на укладення ним договору.

Але влітку 2020 року, після початку ремонтних робіт у квартирі АДРЕСА_2 , яку він вимушено залишив, позивачу стало зрозуміло, що у квартиру АДРЕСА_3 він ніколи не зможе повернутися. Тобто, передавши відповідачці у власність квартиру АДРЕСА_1 , він розраховував отримати у відповідь обіцяне місце проживання у квартирі АДРЕСА_3 та підтримку, але його необізнаність та обіцянки доньки призвели до того, що позивач позбавив себе єдиного житла, натомість не отримав нічого з того, на що розраховував.

Не погодившись з вимогами апеляційної скарги, відповідачка надала відзив, в якому вважала її доводи безпідставними, а рішення суду таким, що відповідає вимогам закону.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , місцевий суд виходив з того, що при вчинені договору дарування квартири, позивачем не доведено обставин введення іншою стороною його в оману щодо природи цього договору, прав та обов`язків сторін, що має істотне значення, оскільки ним передано відповідачці у власність спірну квартиру, яка ту прийняла та стала проживати у ній, а позивач переїхав на місце проживання до іншої квартири, у якій мав бажання у подальшому проживати. Тому звернення позивача до суду за сплином тривалого строку не є підставою для захисту його права за необґрунтованістю вимог.

З такими висновками суду слід погодитися, оскільки вони відповідають обставинам справи та нормам матеріального права.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов.

Зазначені положення узгоджуються з нормами частини 1 статті 203 та частини 1 статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Згідно з статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню.

Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачем спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати до вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Так, з тексту позовної заяви та апеляційної скарги вбачається, що позивач у 2011 році подарував відповідачці, яка є його донькою, належну йому квартиру, сподіваючись на те, що буде проживати у іншій квартирі, якою з 1992 року користувалася ОСОБА_4 та її син, але яку він завжди вважав своєю. Розуміючи природу укладеного договору дарування, яку йому роз`яснив нотаріус, позивач мав хибне уявлення про те, які будуть наслідки такого правочину, а саме те, що: донька з її сином будуть проживати у обдарованої ним квартирі та допомагати йому, а позивач буде проживати окремо у квартирі АДРЕСА_3 , яку він вважав своєю. Такому уявленню ним природи правочину сприяли розмови та обіцянки, як з боку доньки, так і з боку колишньої дружини.

Згідно зі статтею 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення.

Під помилкою у цьому випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття суб`єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на волевиявлення особи, за відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншій особі без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, в тому числі допущену під впливом обману з боку іншого учасника правочину: неправильне сприйняття стороною фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, яке відбулося під впливом обману, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є вік позивача, стан його здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживання в спірній квартирі після укладення договору дарування.

За правовими позиціями Верховного Суду України, що викладені ним у постановах від 21 жовтня 2015 року у справі №6-202цс15, від 11 листопада 2015 року у справі №6-112цс15, від 2 грудня 2015 року №6-2087цс15 і від 27 квітня 2016 року у справі №6-372цс16, наявність чи відсутність помилки, зокрема і внаслідок обману, неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати у спірній квартирі після укладення договору дарування.

Крім того за положеннями частини 1 статті 229 , статтею 230 ЦК України таке неправильне сприйняття фактичних обставин правочину відбувається під впливом обману з боку іншої сторони правочину, яка діє з умислом.

Тому при вирішені справи судам необхідно встановити, окрім умисних дій іншої сторони правочину та дії ініціатору спору під впливом обману, такі обставини: чи продовжує проживати позивач у спірній квартирі, чи відбулася фактична передача квартири згідно з умовами договору дарування (зокрема передача ключів), чи здійснює позивач особисто оплату комунальних послуг. З`ясування зазначених обставин та їх належна оцінка мають значення для вирішення питання про те, чи дійсно позивач мав на меті безоплатну передачу відповідачці своєї квартири у власність на противагу його тверджень про те, що він діяв під впливом обману і спірна квартира є його єдиним місцем проживання.

При вирішені справи судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 2003 року проживав у квартирі АДРЕСА_2 (а.с.10-12), наймачкою якої з 1992 року була його донька ОСОБА_4 , яка в подальшому, 15 листопада 2006 року її приватизувала разом з третьою особою своїм сином ОСОБА_5 (а.с.49, 50).

При тому ОСОБА_1 з 24 грудня 2003 року мав у власності іншу квартиру АДРЕСА_1 , яку 20 липня 2011 року подарував своїй доньці ОСОБА_4 (а.с.82-83).

Відповідачка ОСОБА_4 прийняла дар без умов та за свідченнями сторін стала проживати в цій квартирі разом зі своїм сином (а.с.9). Позивач ОСОБА_1 проживав окремо, в квартирі АДРЕСА_3 , що належить його доньці з онуком, отримував за цієї адресою пенсію, медичні послуги тощо (а.с.13-18). На час укладення спірного договору був особою похилого віку, але не мав групи інвалідності та не потребував сторонньої допомоги (а.с.13, 83-85).

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 31 травня 2021 року задоволено позов ОСОБА_1 та на його користь і утримання з доньки ОСОБА_4 стягнуто аліменти в розмірі 1 000 грн щомісячно. При вирішені цієї справи судом встановлено, що погіршення зору у ОСОБА_1 на одне око відбулося у 2014 році, на інше у 2018 році (а.с.83-85).

За такого, посилання позивача у цій справі на неможливість прочитати спірний договір, у зв`язку з хворобою очей, не є слушним, оскільки стан його здоров`я на час укладення договору не лише дозволяв підписати договір дарування, а і прочитати його текст, при підтвердженні самим позивачем факту роз`яснення йому суті договору нотаріусом.

За наведеного колегією суддів установлено, що ОСОБА_1 , укладаючи оскаржуваний договір дарування, мав на меті передачу у власність своєї квартири доньці, яка її прийняла у дар, та не мав на меті залишитися у ній проживати, після її відчуження на користь відповідачки, так як проживав, як до укладення спірного договору, так і після його укладення в іншій квартирі, яку вважав своєю, та не мав бажання проживати разом з донькою для здійснення за ним стороннього догляду, якого на час вчинення правочину не потребував.

Разом з тим, за виниклою влітку 2020 році обставиною, пов`язаною зі здійсненням відповідачкою ремонту у квартирі АДРЕСА_2 та неможливістю проживати в квартирі у такій обстановці позивач звернувся до суду, як з позовом про стягнення аліментів, так і з позовом про визнання договору дарування недійсним з підстав введення його в оману, оскільки вважав, що укладає не договір дарування, а договір довічного утримання. При тому обставини позову викладені позивачем таким чином та на противагу заявленим ним же вимогам, оскільки свідчать про те, що він не бажав укладати договір довічного утримання, так як вважав, що укладаючи договір дарування буде мати право проживати у іншій квартирі АДРЕСА_3 , яка належить відповідачці, але яку він завжди вважав своїм житлом.

Ураховуючи наведене, оскаржувана угода не може вважатися недійсною з підстав, передбачених, як статтею 229 ЦК України, так тим більше і статтею 230 ЦК України.

В пунктах 20, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

В той же час у справі фактів обману чи умислу у діях відповідачки під час укладення договору дарування позивачем не наведено, і доказів на їх підтвердження не надано. Посилання позивача ОСОБА_1 на розмови з донькою та наполягання його колишньої дружини на укладення спірного договору не є доказом умисних дій однієї сторони правочину щодо обставин, які вплинули на вчинення іншою стороною правочину під впливом обману.

Доводи позивача ОСОБА_1 щодо обставин неможливості проживання його у квартирі АДРЕСА_3 , яка належить його доньці та онуку, які на його думку, є свідченням обману з боку іншої сторони правочину, по-перше, відносяться до майна, яке не було предметом спірного правочину, а по-друге, відносяться до часу, який настав після укладення між сторонами договору, а тому вони не мають правового значення для вирішення цього спору.

Таким чином наявність умислу у ОСОБА_4 щодо введення в оману позивача при укладенні ним договору дарування, замість договору довічного утримання, які б відображали не його волю як учасника правочину, а волю відповідачки, позивачем ОСОБА_1 в судових засіданнях не доведено.

При з`ясуванні та встановлені зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального закону та правильно застосовано норми матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не спростовують висновків місцевого суду, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення, ухваленого з додержанням вимог матеріального і процесуального права. В зв`язку з чим, апеляційна скарга в силу статті 375 ЦПК підлягає відхиленню.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 382-383 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 16 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду, у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуюча О. О. Ямкова

Судді Т. В. Серебрякова

О. В. Локтіонова