Номер провадження 2/754/516/24
Справа №754/6299/18
РІШЕННЯ

Іменем України

(повне рішення виготовлено 11.04.2024)

11 квітня 2024 року м. Київ, Деснянський районний суд м. Києва, суддя: О. Грегуль., секретар судового засідання: І. Вакуленко, справа № 754/6299/18

ОСОБА_1 - позивач

ОСОБА_2 - відповідач 1

ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 і інтереси якого представляє ОСОБА_4 ) - відповідач 2

ОСОБА_5 - відповідач 3

Орган опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації - третя особа

Баца К.В. , Теличко А.О. - адвокати позивача

Коротков А.П. - адвокат відповідача 1

Кухарська Ю.М., Крикун А.Ю. - представники третьої особи

ВСТАНОВИВ:

Позивачем подано позов у якому посилаючись на порушення свого права власності позивач просить: 1) Усунути перешкоди у здійсненні позивачем права користування та розпорядження нерухомим майном кв. АДРЕСА_1 , а саме визнати відповідачів такими, що втратили право користування кв. АДРЕСА_1 ; 2) Зняти відповідачів з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 ; 3) Судові витрати покласти на відповідачів.

Ухвалою суду від 18.05.2018 у справі № 754/6299/18 відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.

Ухвалою суду від 27.02.2019 у справі № 754/6299/18 визнано необґрунтованою заяву представника позивача про відвід судді та зупинено провадження до вирішення питання про відвід суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу і визначається у порядку, встановленому ч. 1 ст. 33 ЦПК України.

Ухвалою суду від 28.02.2019 у справі № 754/6299/18 (суддя Скрипка О.І.) відмовлено в задоволенні заяви представника позивача про відвід судді.

Ухвалою суду від 01.03.2019 у справі № 754/6299/18 поновлено провадження.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 08.04.2019 у справі № 754/6299/18 позов задоволено.

Ухвалою суду від 11.06.2019 скасовано заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08.04.2019 у справі № 754/6299/18 та призначено справу до розгляду в спрощеному провадженні з викликом учасників справи.

Ухвалою суду від 04.12.2020 у справі № 754/6299/18 відмовлено в задоволенні обох клопотань відповідача 1 про закриття провадження.

Ухвалою суду від 11.02.2021 у справі № 754/6299/18 повернуто зустрічний позов відповідача 1.

Ухвалою суду від 11.02.2021 у справі № 754/6299/18 відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача 2 про об`єднання справ.

Ухвалою суду від 11.02.2021 за клопотанням відповідача 1 зупинено провадження у справі № 754/6299/18 до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 754/3555/20.

Ухвалою суду від 11.02.2021 у справі № 754/6299/18 поновлено провадження.

Про час і місце розгляду справи всі учасники справи повідомлялись належним чином через повідомлені і доступні суду засоби зв`язку відповідно: поштою, електронною поштою, SMS, додаток «Дія», а також інформація про рух справи розміщується на офіційному сайті суду і є загальнодоступною.

У судовому засіданні представник позивача (адвокат Теличко А.О.) позов підтримав і не заперечував проти розгляду справи по суті за відсутності відповідачів, представника відповідача 2 та третьої особи.

Відповідачі 1 і 3, представник відповідача 2 та третя особа в судове засідання не з`явились і доказів про поважність причин своєї неявки суду не надали.

Третьою особою подано клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У листі Верховного Суду України від 25.01.2006 № 1-5/45, визначено критерії оцінювання розумності строку розгляду справи, якими серед іншого є складність справи та поведінка заявника.

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (заява N 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Згідно ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII, 1. В умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. 2. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Заяв/клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

З урахуванням викладеного і ст. 128-131, 223 ЦПК України та з метою уникнення затягування розгляду справи суд вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних і доказів для її розгляду по суті за відсутності відповідачів, представника відповідача 2 та третьої особи.

Вислухавши представника позивача (адвокат Теличко А.О.), дослідивши матеріали справи № 754/6299/18, оглянувши матеріали справ № 754/3555/20 (суддя: Панченко О.М.) і № 754/4914/24 (суддя: Саламон О.Б.) суд у судовому засіданні встановив наступне.

На час розгляду справи по суті в м. Києві найменування проспекту Володимира Маяковського змінено на найменування проспект Червоної Калини.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 24.04.2018 в 13:44:12 здійснено державну реєстрацію права приватної власності позивача на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 , загальна площа 32 кв. м., житлова площа 11,8 кв. м., кількість кімнат - 1.

Згідно наданих на запити суду від 17.08.2018 довідок про реєстрацію місця проживання особи за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані: відповідач 1 з 25.11.2008 по теперішній час, відповідач 2 з 24.01.2012 по теперішній час, відповідач 3 з 25.01.2018 по теперішній час.

Згідно висновку органу опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації (третя особа) від 11.03.2021 № 102/21/38-1574, орган опіки та піклування вважає, що позовні вимоги про усунення перешкод у користування майном та визнання осіб такими, що втратили право користування майном за адресою: АДРЕСА_2 є порушенням житлових прав дитини ОСОБА_3 , 2011 р. н..

Згідно свідоцтва про народження від 30.12.2011 батьками ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідач 2) є громадянин України ОСОБА_2 (батько і відповідач 1) та громадянка Російської Федерації ОСОБА_4 (мати і представник відповідача 2).

На запит суду надійшла інформація про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи від 11.04.20224 та згідно якої громадянка Російської Федерації ОСОБА_4 (представник відповідача 2) з 04.12.1997 по теперішній час зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Постановою Київського апеляційного суду від 23.09.2020 у справі № 754/2339/19 скасовано заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27.08.2019 (суддя: Галась І.А.) та відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 (відповідач 1) до державного реєстратора приватного нотаріуса Легкобит С.О., треті особи: ОСОБА_1 (позивач) і служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва віл 25.04.2023 у справі № 754/3555/20 (суддя: Панченко О.М.) залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 30.11.2023 ОСОБА_2 (відповідач 1) відмовлено в задоволенні позову до ТОВ «Фінтайм Капітал», ОСОБА_1 (позивач), державного реєстратора приватного нотаріуса Юліна М.А., треті особи: приватний нотаріус КМНО Гембарська С.І., служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги, визнання недійсним договору про відступлення прав за договором іпотеки, скасування державної реєстрації.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва віл 05.04.2024 у справі № 754/4914/24 (суддя: Саламон О.Б.) відкрито провадження за позовом ОСОБА_2 (відповідач 1) до ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус КМНО Юдін М.А. про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та призначено підготовче провадження на 07.05.2024.

Ухвалою суду від 11.04.2024 у справі № 754/6299/18 відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_2 (відповідач 1) про зупинення провадження у справі № 754/6299/18 до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 754/4914/24 (суддя: Саламон О.Б.).

Згідно ч. 1, ч. 4 - ч. 7 ст. 81 ЦПК України, 1. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 4. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. 5. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. 6. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 7. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, 4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11.06.2020 у справі № 757/1782/18: «Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.».

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 12.08.2021 у справі № 438/1673/13-ц: «Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.».

ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Практика ЄСПЛ виходить з того, що реалізовуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16.12.1992 у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції).

ЄСПЛ підкреслив, що право на доступ до суду є невід`ємним аспектом гарантій, закріплених у Європейській конвенції з прав людини, посилаючись на принципи верховенства права та уникнення свавілля, які лежать в основі багатьох Конвенції. Можливі обмеження вищезазначеного права не повинні обмежувати доступ, наданий особі, таким чином або в такому обсязі, щоб була порушена сама суть права. Так, ЄСПЛ зазначив, що, застосовуючи процесуальні норми, суди повинні уникати надмірного формалізму, який би зашкодив справедливості розгляду.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази суд при вирішенні даного спору виходить з наступного.

Згідно ст. 321 ЦК України, 1. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. 2. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. 3. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Згідно ст. 391 ЦК України, 1. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 406 ЦК України, 1. Сервітут припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. 2. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. 3. Власник земельної ділянки має право вимагати припинення сервітуту, якщо він перешкоджає використанню цієї земельної ділянки за її цільовим призначенням. 4. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Право на захист власності викладено у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - «Перший протокол», «Конвенція»): «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів».

Згідно ч. 4 - ч. 6 ст. 19 СК України, 4. При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. 5. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. 6. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Згідно ст. 29 ЦК України, 1. Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. 2. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 3. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. 4. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. 5. Місцем проживання недієздатної особи є місце проживання її опікуна або місцезнаходження відповідної організації, яка виконує щодо неї функції опікуна. 6. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Як вказується стороною позивача в позові, а представником позивача (адвокат ТеличкоА.О.) безпосередньо в судовому засіданні, позивач до належної йому на праві власності кв. АДРЕСА_1 вперше навідався у квітні 2018 та виявив, що в квартирі жодна особа не проживає, квартира не пристосована для проживання, обладнана під офісне приміщення та фактично без будь-якого документального оформлення здається в найм попереднім власником ОСОБА_2 (відповідач 1) стороннім особам для здійснення ними підприємницької діяльності. У підтвердження своїх доводів сторона позивача до позову додала фотокопії приміщення, які ніким не спростовувались. У судовому засіданні представник позивача (адвокат ТеличкоА.О.) додатково зазначив, що спірна квартира використовувалась, як салон з манікюру.

На час подання позову та вирішення спору судом, правова підстава/обставина, яка була підставою для реєстрації відповідачів у спірній квартирі припинилась і втратила чинність.

Як вбачається із змісту висновку органу опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації (третя особа) від 11.03.2021 № 102/21/38-1574, орган опіки та піклування при підготовці висновку спілкувався лише з ОСОБА_2 (відповідач 1), як батьком дитини: ОСОБА_3 (відповідач 2) та представником останнього.

18.06.2020 до канцелярії суду ОСОБА_4 (мати дитини і представник відповідача 2) особисто підписала та подала заяву про залучення законного представника та в якій суду повідомила, що батько малолітнього ОСОБА_8 (2011 р. н., відповідач 2) - ОСОБА_2 (відповідач 1) у даний період майже постійно фізично знаходиться за межами м. Києва з дитиною спілкується рідко, тому не може представляти інтереси дитини в суді (а. с. 173 том 1).

У висновку органу опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації (третя особа) від 11.03.2021 № 102/21/38-1574 взагалі не вказується, що органом опіки та піклування оглядалась спірна квартира та з`ясовувалось питання щодо умов проживання дитини, місця фактичного проживання дитини та місця проживання і реєстрації матері дитини та перевірялось питання законності обмеження прав реального власника спірної квартири.

З урахуванням викладеного та положень ч. 6 ст. 19 СК України суд не погодитися з висновком органу опіки та піклування та вважає його недостатньо обґрунтованим і таким, що порушує право власності позивача.

Сторона позивача не надає своєї згоди на реєстрацію відповідачів у належній позивачеві на праві приватної власності спірній однокімнатній квартирі.

Мати дитини і вона ж представник дитини (відповідача 2) житлом забезпечена, зокрема з 04.12.1997 по теперішній час зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 (дані станом на 11.04.2024).

Будь-яких конкретних правових доказів, які б свідчили та давали правові підстави для обмеження права власності позивача на майно за адресою: АДРЕСА_2 суду не надано.

З урахуванням викладеного право власності позивача підлягає захисту.

За таких обставин позов задовольняється.

Згідно ч. 1 і ч. 2 ст. 141 ЦПК України, 1. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 2. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На час подання позову позивачем сплачено судовий збір за дві позовні вимоги немайнового характеру за діючими на час подання позову ставками судового збору в сумі: 704,80 грн. + 704,80 грн. = 1409,60 грн..

1409,60 грн. : 3 = 469,866667 (після математичного округлення) = 469,87 грн..

Керуючись ст. 263-265 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Задовольнити позов.

Усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) права користування та розпорядження нерухомим майном кв. АДРЕСА_1 визнавши ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , адреса вказана в зустрічній позовній заяві: АДРЕСА_5 , РНОКПП: НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП: суду не повідомлено, адреса представника ОСОБА_4 вказана в клопотанні про витребування матеріалів та об`єднання справ: АДРЕСА_3 , адреса вказана в заяві про перенесення судового засідання: АДРЕСА_5 , РНОКПП: суду не повідомлено), ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП: суду не повідомлено) такими, що втратили право користування кв. АДРЕСА_1 .

Зняти ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , адреса вказана в зустрічній позовній заяві: АДРЕСА_5 , РНОКПП: НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП: суду не повідомлено, адреса представника ОСОБА_4 вказана в клопотанні про витребування матеріалів та об`єднання справ: АДРЕСА_3 , адреса вказана в заяві про перенесення судового засідання: АДРЕСА_5 , РНОКПП: суду не повідомлено), ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП: суду не повідомлено) з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , адреса вказана в зустрічній позовній заяві: АДРЕСА_5 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 ): 469,87 грн. - судового збору.

Стягнути з ОСОБА_4 (як ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , вказана в клопотанні про витребування матеріалів та об`єднання справ адреса: АДРЕСА_3 , адреса вказана в заяві про перенесення судового засідання: АДРЕСА_5 , РНОКПП: суду не повідомлено) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 ): 469,87 грн. - судового збору.

Стягнути з ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП: суду не повідомлено) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 ): 469,87 грн. - судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СУДДЯ: