КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 365/604/21
провадження № 22-ц/824/2948/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Державної казначейської служби України в Київській області, про відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Київській області на рішення Згурівського районного суду Київської області від 20 квітня 2023 року в складі судді Хижного Р. В.,

встановив:

10.12.2021 ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила стягнути з Головного управління Національної поліції в Київській області на свою користь моральну шкоду у розмірі 400 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 06 квітня 2010 року близько 21 год. 15 хв. на автодорозі смт. Згурівка - с. Лизогубова Слобода Згурівського району Київської області, в районі повороту до с. Червоний відділок, службовим автомобілем марки «Daewoo Lanos» було здійснено наїзд на її сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який від отриманих травм помер на місці пригоди.

Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть №36 від 07.04.2010, причиною смерті ОСОБА_2 являються множинні переломи ребер.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 08.04.2010 ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 28 років.

За фактом дорожньо-транспортної пригоди ( далі - ДТП) порушено кримінальну справу №47-1271 від 08.04.2011, проте згодом справа була закрита у зв`язку з відсутністю складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, про що винесена відповідна постанова від 08.04.2011.

Вказувала, що за свого життя її син ОСОБА_2 фактично утримував її допомагаючи грошима, купуючи продукти харчування, інші життєво необхідні речі, оскільки мав на це змогу, працюючи спочатку на цукровому заводі ТОВ "Краєвид" в смт. Згурівка Київської області, а пізніше на м`ясокомбінаті ТОВ "Ідекс" у с. Супоївка Яготинського району Київської області. Син допомагав їй фізичною працею, доглядав за господарством, обробляв город. У зв`язку із загибеллю сина вона втратила таку важливу та цінну для себе допомогу і підтримку з його сторони.

Крім того, вона змушена опікуватися своїм внуком - сином ОСОБА_2 . ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який внаслідок описаних подій був позбавлений батьківської опіки.

Будучи поставленою перед фактом загибелі її сина, розуміючи ту фізичну біль та страждання, які він зазнав перед смертю та здійснивши його поховання, відчуваючи на собі тиск з боку правоохоронної системи, держави та посадових осіб, щоденно переносячи тяготи загибелі сина, їй було спричинено великих моральних, душевних та фізичних страждань.

Вказувала, що постійно перебуває у депресивному стані, не може пізнати елементарні радості в житті, душевні страждання тривають протягом усього часу після загибелі сина, які у свою чергу стали джерелом негативних емоцій та переживань, які негативним чином вплинули на реалізацію життєвих намірів. Вона втратила спокій та сон, порушились її нормальні життєві зв`язки, відновлення яких потребує значного часу.

Зазначила, що згідно ч. 5 Розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про національну поліцію" від 02.07.2015, визнано такими, що втратили чинність Закон України "Про міліцію" та Постанова Верховної Ради Української РСР "Про порядок введення в дію Закону Української РСР "Про міліцію".

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №730 віл 16.09.2015 року "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ", Головне управління МВС України в Київській області вирішено ліквідувати як юридичну особу публічного права, а Головне управління Національної поліції в Київській області вирішено створити як юридичну особу публічного права.

Згідно ст. 1 Закону України "Про Національну поліцію", Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Тобто, Головне управління Національної поліції в Київській області є правонаступником Головного управління МВС України в Київській області в частині відшкодування моральної шкоди , завданої її працівником із використанням джерела підвищеної небезпеки, оскільки перейняло на себе всі його права та обов`язки, функціонує та здійснює свою діяльність на базі зазначеного управління, продовжує використовувати матеріально-технічне забезпечення, наявні бази, інформаційно-пошукові системи, обліки, авто, мото транспорт, а відтак являється належним відповідачем у даній справі.

Посилаючись на вказані обставини, а також на положення ст. 1166, 1167, 1168, 1172 ЦК України, позивачка просила позов задовольнити.

Рішенням Згурівського районного суду Київської області від 20 квітня 2023 року вказаний позов задоволено частково.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Київській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 200 000 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

18.05.2023 Головне управління Національної поліції в Київській області подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Згурівського районного суду Київської області від 20 квітня 2023 року та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

Свої доводи обґрунтовує тим, що відповідно до постанови про закриття кримінальної справи №47-1271 від 08.04.2011, остання була порушена слідчим в особливо важливих справах слідчого відділу прокуратури Київської області та закрита за відсутністю складу злочину слідчим в ОВС слідчого відділу прокуратури Київської області.

Відповідно до КПК від 28.12.1960 року органами досудового слідства є слідчі прокуратури, слідчі ОВС, слідчі податкової міліції і слідчі органів безпеки.

Конституційний Суд у рішенні від 10.09.2008 №15-рп /2008 у справі про повноваження прокуратури дійшов висновку по відповідність Конституції України положень законодавства згідно з яким прокуратура продовжує виконувати функцію слідства під час перехідного періоду до моменту створення системи досудового розслідування і введення в дію законів, що регулюють їх діяльність.

З огляду на вказані обставини вважає, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, що є підставою для відмови в позові.

Крім того, постанова про закриття кримінальної справи №47-1271 від 08.04.2011 про відсутність складу злочину не була скасована.

Водій ОСОБА_4 не перебував у трудових відносинах із Головним управлінням Національної поліції в Київській області та був звільнений наказом ГУ МВС України в Київській області від 14.04.2010 №241 о/с за віком, службове розслідування по факту ДТП припинено.

Крім того, відповідно до висновку експерта №4801/10-18 судової авто-технічної експертизи від 22.06.2010, водій ОСОБА_4 з моменту виникнення небезпеки для руху, не мав технічної можливості уникнути наїзду на лежачого пішохода шляхом застосування екстреного гальмування керованого ним автомобіля ДЕУ, як при обраній (90 км/год), так і при допустимій за умов видимості елементів дороги (84...87 км/год) швидкості руху. В діях водія ОСОБА_4 невідповідностей вимогам ПДР, які б, із технічної точки зору, знаходились у причинному зв`язку з виникненням даної ДТП не вбачається. Між діями водія ОСОБА_4 та настанням наслідків - смерті пішохода ОСОБА_2 відсутній прямий причинно-наслідковий зв`язок.

З огляду на приписи статті 1173 ЦК України вважає, що відшкодування шкоди у даній справі може здійснюватися лише за рахунок коштів державного бюджету, а тому заявлена до стягнення шкода в разі задоволення позовних вимог підлягає стягненню лише з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України.

Враховуючи те, що позивач не навела міркувань, з яких вона виходила визначаючи розмір завданої моральної шкоди, а також не обґрунтувала причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та протиправним, на її думку, діянням, не надала документального підтвердження погіршення стану здоров`я та інших негативних наслідків, викликаних неправомірними діями або бездіяльністю органу досудового розслідування, вважає, що вимоги позивача про відшкодування моральною шкоди не підлягають задоволенню.

15.07.2023 Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу задовольнити.

Зазначило, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього органу чи його посадових чи службових осіб. При цьому, факт неправомірності (незаконності) прийняття неправомірного рішення, вчинення дій чи бездіяльності органів державної влади, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку.

Виходячи з приписів законодавства про відшкодування шкоди, її розмір повинен визначатися з урахуванням вимог розумності та справедливості такого відшкодування, яке має бути не більше ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно зводитись до збагачення позивача за рахунок держави.

У своїх обґрунтуваннях та доводах, позивачем не доведено факту заподіяння моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, погіршенню стану здоров`я та його причино - наслідковий зв`язок.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу позивачка не скористалась.

Відповідно до положень частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справ матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 06 квітня 2010 року близько 21 год. 15 хв. на автодорозі смт. Згурівка - с. Лизогубова Слобода Згурівського району Київської області, в районі повороту до с. Червоний відділок, службовим автомобілем марки «Daewoo Lanos» було здійснено наїзд на її сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який від отриманих травм помер на місці пригоди.

ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно копії лікарського свідоцтва про смерть № 36 від 07.04.2010, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 у віці 28 років. Смерть настала внаслідок ДТП, що мала місце 06.04.2010 на автодорозі Згурівка-Лизогубова Слобода (т. 1 а.с. 13).

Згідно копії довідки про смерть № 36 від 07.04.2010, причиною смерті ОСОБА_2 стали множинні переломи ребер (т. 1 а.с. 13).

Згідно матеріалів службового розслідування, ДТП мала місце за участю автомобіля «Daewoo Lanos», номерний знак НОМЕР_2 , який належав АТГ ГУ МВС України в Київській області і використовувався начальником Згурівського РВ ГУ МВС України в Київській області ОСОБА_4 . Дана подія стала можливою внаслідок грубого ігнорування ОСОБА_4 вимог МВС України та Головного управління щодо дотримання транспортної дисципліни.

Наказом ГУ МВС в Київській області від 14.04.2010 року № 241 о/с, полковника міліції ОСОБА_4 звільнено з органів внутрішніх справ за віком. Службове розслідування по факту ДТП припинено (т. 1 а.с. 142-162).

Кримінальна справа № 47-1271, порушена 08.04.2010 за фактом порушення невстановленою особою правил безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть ОСОБА_2 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, закрита за відсутністю складу злочину.

В ході досудового слідства встановлено, що відповідно до висновку експерта №4801/10-18 судової авто-технічної експертизи від 22.06.2010 року, водій ОСОБА_4 , з моменту виникнення небезпеки для руху, не мав технічної можливості уникнути наїзду на лежачого пішохода шляхом застосування екстреного гальмування керованого ним автомобіля ДЕУ, як при обраній (90 км/год), так і при допустимій за умов видимості елементів дороги (84…87 км/год) швидкості руху. В діях водія ОСОБА_4 невідповідностей вимогам ПДР, які б, із технічної точки зору знаходились у причинному зв`язку з виникненням даної ДТП не вбачається. Між діями водія ОСОБА_4 та настанням наслідків - смерті пішохода ОСОБА_2 , відсутній прямий причинно-наслідковий зв`язок. Постанова про закриття кримінальної справи винесена 08.04.2011 слідчим в особливо важливих справах слідчого відділу прокуратури Київської області Борисенком О.В. (т. 1 а.с. 15-16).

Нерухоме майно із сфери управління МВС України з балансу ГУМВС України в Київській області передано до сфери управління НП України на баланс ГУНП в Київській області (т. 2 а.с. 3-27, 32-57).

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивачці, як матері загиблого ОСОБА_2 , була заподіяна моральна шкода, яка підлягає відшкодуванню відповідачем, який в деліктному зобов`язанні є правонаступником ГУ НП в Київській області - власника наземного транспортного засобу.

Відповідач не довів, і не надав суду належних та допустимих доказів того, що шкода була завдана внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд взяв до уваги поведінку потерпілого ОСОБА_2 під час ДТП, який порушив Правила дорожнього руху України, з урахуванням засад розумності і справедливості, глибини фізичних та душевних страждань позивача. Суд вважав, що розмір відшкодування моральної шкоди, заявленої позивачем, підлягає зменшенню з 400 000 грн до 200 000 грн, що відповідає принципу співмірної сатисфакції.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (стаття 23 ЦК України).

За змістом статті 1167 ЦК України, якщо моральної шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, така моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Згідно з частиною першою статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Головною умовою покладення на особу обов`язку компенсувати моральну шкоду є наявність такої шкоди.

При цьому слід враховувати, що особливі правила статті 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц (провадження № 14-497цс18) зазначено, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець.

Шкода, завдана внаслідок ДТП, з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

Згідно з пунктом 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Отже, головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність яких є джерелом підвищеної небезпеки. Відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Згідно з частиною п`ятою статті 1187 ЦК України при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Під непереборною силою необхідно розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого необхідно розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 1193 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 1193 ЦК України суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину.

Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність.

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що матеріали справи містять належні та допустимі докази на підтвердження того, що законним володільцем джерелом підвищеної небезпеки - автомобіля «Daewoo Lanos», номерний знак НОМЕР_2 , який належав ГУ МВС України в Київській області і використовувався начальником Згурівського РВ ГУ МВС України в Київській області ОСОБА_4 , правонаступником якого є Головне управління Національної поліції в Київській області, заподіяно позивачу моральну шкоду, яка підлягає стягнення з відповідача у розмірі меншому, ніж заявлено позивачем, з урахуванням вини потерпілого.

Разом із тим, відповідачем не доведено, що ДТП трапилася внаслідок умислу ОСОБА_2 або непереборної сили.

Доводів з приводу умисних дій потерпілого апеляційна скарга не містить.

Суд першої інстанції повно та всебічно дослідивши всі обставини справи, характер, тривалість, обсяг та глибину душевних страждань позивача, непоправність втрати сина, наслідки, у тому числі, пов`язані із порушенням нормального життєвого укладу позивача, неможливістю відновлення попереднього стану, взявши до уваги ступінь вини загиблого, виходячи із принципу розумності, виваженості і справедливості, обґрунтовано визначив розмір відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу.

Таким чином, суд першої інстанції, дослідивши всі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надав їм належну оцінку, правильно визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, і дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що позов заявлено до неналежного відповідача, яким на думку Головного управління Національної поліції в Київській області є орган, який проводив попереднє слідство у кримінальній справі, є необґрунтованими.

Посилання в апеляційній скарзі на положення статей 1173, ч. 6 ст. 1176 ЦК України, як на підставу для відмову в задоволенні позову не може бути взято судом до уваги.

За змістом статті 1173 ЦК України держава відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень.

За змістом ч. 6 статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Оскільки шкода позивачу була завдана не внаслідок незаконних рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади при здійсненні ними своїх повноважень, а також не внаслідок незаконного рішення, дій чи бездіяльності органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, а внаслідок ДТП з вини водія - працівника міліції, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем що належав ГУ МВС України в Київській області, правонаступником якого є відповідач, а тому положення вищевказаних статей для вирішення цього спору застосуванню не підлягають.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Київській області залишити без задоволення.

Рішення Згурівського районного суду Київської області від 20 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук