Справа № 522/6606/23
Провадження 2 /522/176/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАІНИ

03 квітня 2024 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси, у складі:

головуючого - судді Науменко А.В.,

за участю секретаря судового засідання Звонецької І.М.,

розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про виселення

В С Т А Н О В И В:

До Приморського районного суду м. Одеси 05.04.2023 року звернувся позивач ОСОБА_1 за позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про виселення.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що 05.07.2016 року вона є власницею квартири АДРЕСА_1 .

Позивач вказує, що при укладанні договору купівлі-продажу зазначеної квартири в ній проживали та були зареєстровані відповідачі - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . На даний час жодна особа за вказаною адресою не зареєстрована.

Позивач вказує, що має продати вказану квартиру, але не може цього зробити через те, що відповідачі не бажають звільнити приміщення.

Враховуючи що жодних підстав проживати у вказаній квартирі у відповідачів немає, комунальні платежі вони не сплачують, позивач має намір продати квартиру, то позивач звертається до суду в якому просить виселити відповідачів з зазначеної квартири без надання іншого жилого приміщення.

На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями була передана судді Шестаковій Я.В.

Ухвалою судді Шестакової Я.В. від 06.04.2023 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання.

На підставі розпорядження Приморського районного суду м. Одеси №586/23 від 03.10.2023 року по справі проведено повторний автоматизований розподіл, в результаті якого справу 03.10.2023 року передано судді Науменку А.В.

Ухвалою суду від 09.10.2023 року справу прийнято до провадження судді Науменко А.В.

Ухвалою суду від 10.01.2024 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судове засідання призначене на 03.04.2024 року з`явились позивач ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_4 та відповідачка ОСОБА_5 .

Під час судового засідання відповідачка ОСОБА_5 позов визнала.

Сторона позивача наполягали на задоволенні позову в повному обсязі.

Суд заслухавши думки сторін, дослідивши матеріали справи прийшов до наступних висновків.

Відповідно до частини першої статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2020 року в справі № 572/2515/15-ц (провадження № 61-1051св17) вказано, що «відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову».

Відповідач під час судового засідання зазначила, що син виїхав, рік його вже немає та його місцезнаходження невідоме. Зазначила, що його речі знаходяться в квартирі.

Також відповідач пояснила, що вказана квартира є єдиним місцем проживання відповідачів.

Враховуючи, що визнання позову відповідачем ОСОБА_2 порушує права другого відповідача ОСОБА_3 суд не може прийняти визнання позову відповідачем ОСОБА_2 .

Крім того, слід зазначити, що визнаючи позов, відповідач одночасно і спростовувала обставини викладені у позовній заяві.

Враховуючи вищевикладене суд не може прийняти визнання позову відповідачем ОСОБА_2 та продовжує розгляд справи за наявними матеріалами.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1 у ОСОБА_6 на підставі Договору купівлі-продажу від05.07.2016 року, зареєстровано у реєстрі № 1651.

Відповідно до вказаного договору зазначена квартира під арештом не перебуває, сервітутів і прав у третіх осіб (у тому числі за договорами найму, довічного користування, тощо), як у межах України так і за межами України немає, як внесок до статутного капіталу (фонду) юридичних осіб не внесена. (п. 4 Договору).

Також Договором передбачено, що продавець звільнить квартиру та вирішить питання про зняття з реєстрації місця проживання у квартирі третіх осіб в строк до першого серпня 2016 року. (п. 8 Договору). Прихованих недоліків чи дефектів які б перешкоджали використання квартири за призначенням на момент огляду виявлено не було (п. 9 Договору).

Я зазначає позивач, на час придбання квартири відповідачі були зареєстровані у вказаній квартирі, про що позивачу було відомо.

Як вбачається з матеріалів справи, на даний час у вказаній квартирі відповідачі не зареєстровані.

З відповіді № 492969 та № 492979 від 14.03.2024 вбачається, що у відповідачів відсутнє будь-яке інше житло.

Як встановлено ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Матеріалами справи встановлено, що у 2016 та 2017 роках позивач звертався до суду з позовними вимогами до відповідачів про виселення з зазначеної квартири. (ухвали суду від 03.02.2017 року справа № 522/789/17, від 20.10.2016 року № 522/17063/16 року, від 19.12.2016 року № 522/20994/16).

Позивач пояснив, що дійсно подавали вищевказані позову, але продавець квартири ОСОБА_6 запевняв, що владнає виселення без судових процесів, тому позивач відзивала позовні заяви.

Також позивач пояснила, що вказана квартира цікавила як об`єкт бізнесу, а тому стан квартири позивача не цікавив.

Відповідач у судових засіданнях пояснювала, що 45 років прожила у вказаній квартирі. До смерті її чоловіка, вказана квартира перебувала у його власності, потім перейшла у власність відповідачів.

Відповідач підтвердила, що продала вказану квартиру ОСОБА_6 за борги, однак між ними була домовленість про викуп вказаної квартири зворотно, а тому вона продовжувала проживати у вказаній квартирі і надалі.

У зв`язку з відсутністю фінансової можливості викупити вказану квартиру, в подальшому вона була продана ОСОБА_6 позивачу ОСОБА_1 .

Зі змісту п. 1 Договору купівлі-продажу вбачається, що ОСОБА_6 є власником квартири на підставі договору від 04.02.2011. Таким чином Відповідачі дійсно не були виселені та зняті з реєстрації під час придбання квартири у власності ОСОБА_6 в період з 2011 по 2016 рік, що було відомо позивачу.

Аналізуючи надані сторонами пояснення, суд зазначає, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства (п. 6 ч. 3 ст. 2, ст. 11 ЦПК України), забезпечує розумний баланс між інтересами позивача і відповідача.

Суд вважає, що відповідачі проживали в квартирі з дозволу попереднього власника житла ОСОБА_6 .

Даних про те, що ОСОБА_6 ставив питання про виселення відповідача, суду не надано.

З 2016 року (з моменту придбання вказаної квартири позивачем) відповідачі продовжували проживати у вказаній квартирі вже зі згоди позивача у вказаній справі, так як позивачу було достеменно відомо про факт проживання відповідачів у її квартирі. Вказане підтверджується як матеріалами справи так і поясненнями сторін.

За вказаних обставин суд визнає, що відповідачі користувалися єдиним житлом на законних підставах протягом тривалого часу.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті З ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який можу бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен із яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Спірна квартира протягом тривалого періоду часу є житлом відповідачів в розумінні діючого в Україні житлового законодавства та статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Іншого житла у відповідачів немає та в результаті виселення вони можуть стати безхатченками.

З врахуванням наведеного, суд вважає, що при виселенні відповідачів з вказаної квартири не буде збережено принцип пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами позивача як власника та втратою відповідачами житла, в зв`язку з чим вимоги позивача є необґрунтованими та до задоволення не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.317,319,391,386 ЦК України, ст.ст. 263,280 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про виселення відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Суддя А.В. Науменко

Повний текст рішення виготовлений 15.04.2024 року.

Суддя А.В. Науменко

03.04.24