Справа № 545/298/24
Провадження № 2/545/845/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.04.2024 року Полтавський районний суд Полтавської області у складі:

головуючого судді Потетій А.Г.,

при секретарі Мамишева А.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Полтава у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Виконавчий комітет Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області (як орган опіки та піклування), про розірвання шлюбу та позбавлення батьківських прав, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 в якому просить суд:

- розірвати шлюб, що укладений між громадянином України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та громадянкою України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що зареєстрований у Щербанівській сільській раді Полтавського району Полтавської області, за актовим записом №37 від 19 квітня 2010 року.

- позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) батьківських прав відносно неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , актовий запис про народження №28 від 10.03.2010 року.

Свою заяву позивач обґрунтовує тим, що він 19 квітня 2010 року зареєстрував шлюб з ОСОБА_2 , який був зареєстрованийЩербанівською сільською радою Полтавського району Полтавської області, за актовим записом № 37, свідоцтво серії НОМЕР_2 .

Від вказаного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , актовий запис про народження №28 від 10.03.2010 року.

Позивач вказує, що сімейне життя між подружжям з часом погіршувалося. Позивач та відповідач не ведуть спільного господарства, проживають окремо, майже не спілкуються, що є підставою для розірвання шлюбу. ОСОБА_2 вже довгий час, протягом чотирьох років, живе за кордоном, а ОСОБА_1 проживає разом з сином ОСОБА_4 та повністю утримує його. Відповідачка проживає за межами України.

Відповідачка як мати дитини не цікавиться ним, не виконує свого обов`язку по його вихованню та не переймається за його здоров`ям, навчанням та духовним розвитком. Відповідачка бачила сина ОСОБА_4 тільки декілька разів за останні 4 роки. На намагання позивача відновити контакт матері (Відповідачки) та сина ОСОБА_4 - були тільки обіцянки про її приїзд до сина. Відповідачка проживає за межами України, в ОСОБА_5 , і по її словам постійно там живе і працює стоматологом. Для того щоб самостійно приймати рішення стосовно шкільних питань ОСОБА_4 , позивач просив Відповідачку прислати копію її закордонного паспорта, щоб підтвердити, що мати ОСОБА_4 постійно перебуває за кордоном, там проживає і працює та не може надавати ніяких письмових згод, бо фізично знаходиться на значній відстані від місця проживання позивача та сина ОСОБА_4 .

В підтвердження цього ОСОБА_1 надав суду та учасникам справи копію закордонного паспорта гр. ОСОБА_2 , який містить численні відмітки про виїзд з України та повернення в Україну на невеликий проміжок часу. Також Закордонний паспорт має відмітки про отримання ОСОБА_2 візи резидента цієї країни на 26, 28 та 30 сторінках паспорта. Дані відомості підтверджують, що відповідачка з 2021 року по сьогоднішній день постійно перебуває в ОСОБА_5 , до України майже не з`являється, що підтверджує посилання Позивача на те, що відповідачка самоусунулась від виконання обов`язків як матір дитини - сина ОСОБА_4 , та повністю не виконує материнських обов`язків.

Позивач вважає, що відповідачем свідомо обрано такі життєві умови, за якими її участь у вихованні дитини є мінімальною та недостатньою, що в свою чергу свідчить про її ухилення від виконання батьківських обов`язків в розумінні статті 164 СК України.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначає, що проживає разом з сином, повністю займається його вихованням, утриманням, проявляє увагу до потреб сина, внутрішнього світу, переживань; піклується про його здоров`я, коли син захворіє, про його розвиток, матеріальне забезпечення. Наскільки може, забезпечує сина матеріально, піклується про нього, купляє речі, одяг, їжу, шкільне приладдя і все необхідне. Позивач ОСОБА_1 забезпечений житлом, має у своїй власності квартиру в АДРЕСА_1 , також має окремий будинок загальною площею 197,7 к.в., житловою площею 79,3 кв.м. в АДРЕСА_2 . Позивач є фізичною особо-підприємцем, має самостійний та достатній дохід та опіки та утримання сина ОСОБА_4 .

На підставі наведеного просить задовольнити позов.

Позивач та представник позивача - адвокат Кулішов В.П. у судове засідання не з`явилися, надавши суду заяву про розгляд справи без їх участі, позов просили задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явилася, надавши заяву у якій позовні вимоги визнала у повному обсязі та зазначила що в збереженні шлюбу сенсу не має, протягом 4 років разом з позивачем не живуть, сином не займається. А також просила розгляд справи провести у її відсутність так як проживає в іншій країні.

Представник третьої особи Виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області (як орган опіки та піклування) у судове засідання не з`явилась, надавши заяву про розгляд справи у її відсутність, при винесенні рішення просила врахувати висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 .

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що заявлені вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено, що 19 квітня 2010 року сторони уклали шлюб, який зареєстрований Щербанівською сільською радою Полтавського району Полтавської області, за актовим записом № 37, свідоцтво серії НОМЕР_2 .

шлюбні відносини між позивачем та відповідачкою припинені, сторони мешкають окремо, примирення не можливо, що є підставою для розірвання шлюбу.

Від вказаного шлюбу сторони мають дитину: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 виданий Щербанівською сільською радою Полтавського району Полтавської області від 11.03.2010 року.

Відповідачка ОСОБА_2 протягом чотирьох років, живе за кордоном, а ОСОБА_1 проживає разом з сином ОСОБА_4 та повністю утримує його. Відповідачка проживає за межами України.

При цьому, відповідачка ОСОБА_2 не проявляє до сина уваги, не цікавиться його життям, розвитком та вихованням. Зі сторони відповідачки відсутній інтерес до виховання сина. Відповідачка бачила сина ОСОБА_4 тільки декілька разів за останні 4 роки. На намагання позивача відновити контакт матері (Відповідачки) та сина ОСОБА_4 - були тільки обіцянки про її приїзд до сина. Відповідачка проживає за межами України, в ОСОБА_5 . Для того щоб самостійно приймати рішення стосовно шкільних питань ОСОБА_4 , позивач просив Відповідачку прислати копію її закордонного паспорта, щоб підтвердити, що мати ОСОБА_4 постійно перебуває за кордоном, там проживає і працює та не може надавати ніяких письмових згод, бо фізично знаходиться на значній відстані від місця проживання позивача та сина ОСОБА_4 .

Даний факт підтверджується інформацією з Державної прикордонної служби України, що гр. ОСОБА_2 з 01.01.2020 року по 12.03.2024 року неодноразово перетинала державний кордон України, що підтверджує посилання Позивача на те, що відповідачка самоусунулась від виконання обов`язків як матір дитини - сина ОСОБА_4 , та повністю не виконує материнських обов`язків.

Відповідачка не надає жодних грошових коштів на утримання дитини.

Таким чином відповідачка ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до дитини.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначає, що проживає разом з сином, повністю займається його вихованням, утриманням, проявляє увагу до потреб сина, внутрішнього світу, переживань; піклується про його здоров`я, коли син захворіє, про його розвиток, матеріальне забезпечення. Наскільки може, забезпечує сина матеріально, піклується про нього, купляє речі, одяг, їжу, шкільне приладдя і все необхідне.

Позивач ОСОБА_1 забезпечений житлом, має у своїй власності квартиру в АДРЕСА_1 , також має окремий будинок загальною площею 197,7 к.в., житловою площею 79,3 кв.м. в АДРЕСА_2 . Позивач є фізичною особо-підприємцем, має самостійний та достатній дохід та опіки та утримання сина ОСОБА_4 .

Натомість, Відповідачка ОСОБА_2 , на протязі останніх чотирьох років ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню сина, не бере участі у вихованні дитини, не піклується про нього, тому є доцільним позбавленням Відповідачки ОСОБА_2 батьківських прав по відношенню до дитини.

Таким чином, такі обставини дають обґрунтовані підстави вважати, що Відповідач повинна бути позбавлена батьківських прав.

Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 26.03.2024 року №38, зазначається про недоцільність позбавлення батьківських прав гр. ОСОБА_2 відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у зв`язку з тим, що недостатньо надоно інформації про ОСОБА_2 та документів, що підтверджують ухилення матері від виконання обов`язків відносно сина.

Під час розгляду справи відповідачка ОСОБА_2 позов ОСОБА_1 та обставини, на які позивач посилається, обґрунтовуючи вимоги, визнала у повному обсязі.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до статей 21, 24 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Такі положення національного законодавства України відповідають статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Частинами 3, 4 статті 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно ст.105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.3 ст.109 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Згідно ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше сумісне проживання подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, які мають істотне значення.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства").

Згідно із ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).

Згідно з ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:

1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;

2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини;

3) жорстоко поводяться з дитиною;

4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;

5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування бродяжництва;

6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Ухилення від виконання юридичного обов`язку - завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Так, батько чи мати вважатимуться такими, що ухиляються від обов`язку по вихованню дитини, коли вони не проявляють до неї щонайменшої батьківської турботи, хоча мають таку можливість.

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 р. "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" зазначеної постанови роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Оскільки сторони однією сім`єю не проживають, поновити шлюбно-сімейні стосунки наміру не мають, подальше сумісне проживання сторін і збереження шлюбу є неможливим та суперечить їх інтересам, суд приходить до висновку про необхідність розірвати шлюб між сторонами.

Окрім того, судом встановлено, що відповідачці ОСОБА_2 як матері неповнолітньої дитини, в провину ставиться ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню сина ОСОБА_4 , що є правовою підставою для позбавлення батьківських прав (пункт 2 частини першої статті 164 СК України), що зазначив і позивач у позовній заяві.

З огляду на вище викладене, суд вважає, що при розгляді справи знайшли підтвердження обставини, що відповідачка за власною ініціативою самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до неповнолітньої дитини: сина ОСОБА_3 .02.2010 року народження, без поважних причин залишивши його без материнської уваги та турботи, при цьому має місце відсутність перешкод у спілкуванні з дитиною та позивачем доведено, що поведінка відповідачки відносно її дитини є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, що свідчить про наявність підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав.

Виходячи із оцінки доказів у справі таке ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, суд вважає свідомим та умисним, що дає підстави для обрання крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав.

Дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання про те, що оскільки сторони однією сім`єю не проживають, поновити шлюбно-сімейні стосунки наміру не мають, та враховуючи той факт, подальше сумісне проживання сторін і збереження шлюбу є неможливим та суперечить їх інтересам та інтересам дитини, суд вважає необхідним розірвати шлюб між сторонами. Окрім того, суд дійшов до переконання про те, що у ході розгляду справи встановлено беззаперечні докази повного відсторонення відповідачки ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та утриманню неповнолітньої дитини: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , тому враховуючи спірні цивільно-правові відносини між учасниками справи, які вирішуються тільки в судовому порядку, оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вимоги норм матеріального та процесуального права, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про позбавлення відповідачки батьківських прав є обґрунтованими, підтверджуються належними доказами, а тому підлягають задоволенню.

Разом з тим, суд вважає за необхідне роз`яснити відповідачу, що позбавлення батьківських прав не позбавляє відповідачку права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав в разі зміни свого ставлення до дитини, своєї поведінки та усунення обставин, що були підставою позбавлення батьківських прав.

Щодо судових витрат суд приходить до наступного.

Сплачений судовий збір на підставі ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідачки в розмірі 2422,40 грн.

Позивачем також заявлені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20000,00 грн.

Згідно зі статтею 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.(Постанова Великої Палати Верховного Суду справа № 755/9215/15-ц від 19 лютого 2020 року).

Суд під час вирішення питання про розподіл судових витрат не тільки за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката, а і за власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами третьою п`ятою та дев`ятою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Аналогічна позиція відображена в п.119 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21.

Також у постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі № 903/277/20 зазначено, що оцінка обґрунтованості, пропорційності витрат на професійну правничу допомогу з урахуванням обсягу наданих адвокатом послуг, складністю справи, беручи до уваги, зокрема критерії реальності понесення адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, співмірності, а також підтвердженість таких витрат належними та допустимими доказами вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин кожної справи.

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено, чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і викладена зокрема у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі №923/560/17.

Оскільки адвокатом Кулішовим В.П. в підтвердження виконаних робіт не надано жодних доказів, крім ордеру, суд вважає, що зазначені представником позивача витрати на правничу допомогу в розмірі 20000,00 грн. є такими що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 10, 90, 258, 259, 263, 265, 268, 293 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Шлюб укладений між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрований 19 квітня 2010 року Щербанівською сільською радою Полтавського району Полтавської області, за актовим записом № 37, свідоцтво серії НОМЕР_2 - розірвати.

Прізвище відповідача після розірвання шлюбу залишити- « ОСОБА_6 ».

Шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) батьківських прав відносно неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , актовий запис про народження №28 від 10.03.2010 року.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_4 ) витрати по сплаті судового збору в розмірі 2422,40 грн.

В стягненні з ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду через Полтавський районний суд Полтавської області протягом тридцяти днів з моменту проголошення, а учасниками, що не були присутні при його проголошенні у той же строк з моменту отримання копії рішення.

Суддя: А. Г. Потетій