Справа №601/7/24
Провадження № 2/601/185/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2024 року м. Кременець

Кременецький районний суд Тернопільської області у складі

головуючого Мочальської В.М.,

за участю секретаря Домінської І.В.,

представника позивачки адвоката Войтовича М.С.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременець цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, -

УСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя житлового будинку по АДРЕСА_1 , вказавши що даний будинок було придбано за спільні кошти подружжя, але покупцем в договорі було зазначено відповідача, який у лютому 2003 року без її згоди зняв її з реєстрації з місця проживання, вказавши, що він є єдиним власником будинку. Тому з метою захисту свого права на частку об`єкта спільної сумісної власності подружжя просить задовольнити вимоги.

Ухвалою суду від 04 січня 2024 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 11 січня 2024 року задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_3 про проведення судових засідань в режимі відео конференції за допомогою системи відеоконференцзв`язку «EASYCON.

Ухвалою суду від 12 березня 2024 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду.

Представник позивачки ОСОБА_3 у судовому засіданні позов підтримав з підстав, зазначених у ньому.

Відповідач ОСОБА_1 проти вимог заперечував, пояснивши, що позивачка залишила його з двома їхніми неповнолітніми дітьми, коштів дітям не платила. Будинок дуже маленький і його неможливо поділити.

Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків.

Як встановлено судом та не оспорюється учасниками процесу, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 11 травня 2000 року по 11 жовтня 2016 року та з 25 січня 2017 року по 09 вересня 2021 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

З свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого Деснянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) 13.08.2022 вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб 13.08.2022. Прізвище після реєстрації шлюбу дружини « ОСОБА_6 ».

30 липня 2001 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_1 купив у ОСОБА_7 житловий будинок загальною площею 40,10 кв.м, житловою площею 10,60 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

З витягу з реєстрації територіальної громади вбачається, що відповідно до відомостей Почаївської територіальної громади від 17.05.2023 ОСОБА_5 знята з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

З заяви власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) від 13.02.2023 вбачається, що на підставі заяви відповідача від 13.02.2023 ОСОБА_5 була знята з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 13.12.2023 визнано протиправними дії Почаївської міської ради щодо зняття (скасування) реєстрації 13.02.2023 місця проживання ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язано Почаївську міську раду провести реєстрацію місця проживання позивачки за вказаною адресою.

Так статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашньою господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуальною користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (презумпція спільності майна).

Відповідно до ч.1 ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч.1ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Презумція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зокрема такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц.

У даній справі, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно не спростована.

Факт поширення правового режиму спільного сумісного майна подружжя, зокрема, на придбаний в період шлюбу житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за спільні кошти подружжя, відповідач ОСОБА_1 під час розгляду справи не спростував.

Статтями 70, 71 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

За загальним правилом, при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

В судовому засіданні встановлено, що спірне нерухоме майно придбане подружжям під час перебування у шлюбі та за спільні кошти, а тому воно підлягає поділу між ними в рівних частинах. Належних і допустимих доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно відповідачем не надано.

Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Частинами першою, другою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Оскільки позов підлягає задоволенню в повному обсязі, суд з врахуванням положень ст. 141 ЦПК України вважає можливим відшкодувати позивачу понесені витрати, стягнувши їх з відповідача на користь позивача.

Керуючись статтями 10, 12, 13, 81, 141, 263, 265,352, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 40,10 кв.м, житловою площею 10,60 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1282 (одну тисячу двісті вісімдесят дві) гривні судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Учасники справи:

Позивачка: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстрована: АДРЕСА_1 .

Представник позивачки: адвокат Войтович Михайло Степанович, місце знаходження: жителька АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , житель: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складено 12 квітня 2024 року.

Головуючий