ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3320/24 Справа № 219/9803/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Хомченко Л. І. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2024 року м.Кривий Ріг

Справа № 219/9803/16

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

секретар судового засідання - Гладиш К.І.

сторони:

заявник - Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті»,,

боржник - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Топчийов Євген Володимирович, на ухвалу Дружківського міського суду Донецької області від 08 січня 2024 року, яка постановелена суддею Хомченко Л.І. у місті Дружківка Донецької області та повне судове рішення складено 08 січня 2024 року, -

ВСТАНОВИВ:

10 листопада 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» (надалі ТОВ «Порше Мобіліті») звернулося до Дружківського міського суду Донецької області із заявою про видачу дубліката виконавчого листа на виконання рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 листопада 2019 року у цивільній справі № 219/9803/16.

В обґрунтування заяви посилається на те, що 18 листопада 2019 року Артемівським міськрайонним судом Донецької області було прийнято рішення у цивільній справі № 219/9803/16 за позовом ТОВ «Порше Мобіліті» до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу, яким позовні вимоги задоволені частково, а саме стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Порше Мобіліті» суму в розмірі 332 753,56 грн. та інфляційні втрати в розмірі 13 659,66 грн.

У ТОВ «Порше Мобіліті» відсутній оригінал виконавчого документа, на виконання рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 листопада 2019 року у справі № 219/9803/16, що унеможливлює його примусове виконання.

Боржник в добровільному порядку виконувати рішення не бажає.

30 червня 2022 року Артемівським міськрайонним судом Донецької області було направлено на електронну пошту заявника нібито виконавчий лист на виконання рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 листопада 2019 року у цивільній справі №219/9803/16, однак вказаний документ не містив електронного підпису, що дає можливість стверджувати про те, що виконавчий документ у цивільній справі № 219/9803/16 втрачений, що і зумовило звернення до суду із даною заявою.

Виконавче провадження, за виконавчим документом на виконання рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 листопада 2019 року у цивільній справі № 219/9803/16 не відкривалось, що підтверджується інформацією з автоматизованої системи виконавчого провадження.

Що стосується строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання, то рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 листопада 2019 року у цивільній справі № 219/9803/16 набрало законної сили 22 грудня 2019 року, оскільки повний текст рішення було виготовлено лише 22 листопада 2019 року. Строк на пред`явлення виконавчого документа починає свій перебіг з 23 грудня 2019 року та становить три роки, який закінчувався б у грудні 2022 року.

Однак, п.п.4 п.102 Перехідних та прикінцевих положень Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, визначені цим законом строки перериваються та встановлюються з дня припинення або скасування воєнного стану.

Таким чином, строк пред`явлення до виконання виконавчого листа на виконання рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 листопада 2019 року у цивільній справі № 219/9803/16 не сплинув та виконавчий документ може бути пред`явлений до виконання.

На теперішній час рішення суду не виконано, заборгованість не погашена, що суперечить нормам, встановленим законодавством та ставить під загрозу права та інтереси стягувача.

Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 08 січня 2024 року заяву ТОВ «Порше Мобіліті» про видачу дублікату виконавчого листа на виконання рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18.11.2019 року у справі № 219/9803/16 задоволено.

Видано дублікат виконавчого листа на виконання рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 листопада 2019 року у справі № 219/9803/16 про стягнення з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) суми боргу в розмірі 332753,56 грн. та інфляційних втрат в розмірі 13659,66 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Топчийов Є.В., просить скасувати ухвалу суду і постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та неповне з?ясування обставин справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не було належним чином з?ясовано питання про те чи взагалі видавався виконавчий документ та обставини його втрати. Зазначає, що стягувачем пропущено трирічний строк для звернення виконавчого листа до виконання, а тому, без вирішення питання щодо поновлення такого строку, видача дублікату виконавчого листа є недопустимою. Вважає, що суд безпідставно послався на норми Перехідних та прикінцевих положень Закону України «Про виконавче провадження», без урахування змін, внесених Законом України №3048/ІХ від 11 квітня 2023 року, який набрав чинності 06 травня 2023 року.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, представник ТОВ «Порше Мобіліті» зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм процесуального права, а тому ухвалу суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Крім того, просить суд апеляційної інстанції стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Порше Мобіліті» понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 17 000,00 грн.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду, в судове засідання не з`явилися, надавши заяви про розгляд справи за їх відсутності, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки сторін по справі в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Артемівським міськрайонним судом Донецької області від 18 листопада 2019 року, у цивільній справі № 219/9803/16 за позовом ТОВ «Порше Мобіліті» до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Порше Мобіліті» суму в розмірі 332 753,56 грн. та інфляційні втрати в розмірі 13 659,66 грн.

У ТОВ «Порше Мобіліті» відсутній оригінал виконавчого документа, на виконання рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 листопада 2019 року у справі № 219/9803/16, що унеможливлює його примусове виконання.

30 червня 2022 року Артемівський міськрайонний суд Донецької області надіслав на адресу стягувача виконавчий документ в ПДФ форматі, який не підписано електронним цифровим підписом.

Виконавче провадження, за виконавчим документом на виконання рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 листопада 2019 року у цивільній справі № 219/9803/16 не відкривалось.

На теперішній час рішення суду не виконано, заборгованість не погашена.

Строк пред`явлення виконавчого листа №219/9803/16 до виконання не пропущений.

Встановивши, що виконавчий лист був втрачений, суд першої інстанції дійшов висновку, що для забезпечення виконання судового рішення, необхідно заяву задовольнити, оскільки у зв`язку із втратою виконавчого листа стягувач позбавлений можливості здійснення примусового виконання судового рішення, що є неприпустимим, оскільки основною конституційною засадою судочинства, серед іншого, є обов`язковість судового рішення (п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України), що є однією із важливих складових принципу правової визначеності, а також права на справедливий суд, закріпленого, зокрема, у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Так, згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду.

Європейський суд наголосив, що пункт 1 статті 6 вказаної Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питаньдо суду. Однакце право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточн есудове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін (пункт 43 рішення від 20 липня 2004 року у справі «ШмалькопротиУкраїни»).

У статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 17.4 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України передбачено, що у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягував звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Отже, необхідними умовами для видачі судом дубліката виконавчого листа є, по-перше, його втрата, факт якої має бути підтверджений відповідними документами, а по-друге, звернення із заявою про видачу дубліката виконавчого листа до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого листа до виконання.

Заява про видачу дубліката виконавчого листа подана до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого листа до виконання.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Відповідно до п. 10-2Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження», доповненого згідно ізЗаконом № 2129-IX від 15 березня 2022 року, який набрав чинності 26 березня 2022 року, визначено, що, тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану на території України: визначені цим Законом строки перериваються та встановлюються з дня припинення або скасування воєнного стану.

24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжувався, та триває дотепер.

У пунктах 47 та 48 постанови Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі №260/2595/22 (провадження № К/990/383/23) викладено такі висновки: «Особливості примусового виконання рішень у період воєнного стану визначено пунктом 10.2 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якого тимчасово на період до припинення або скасування воєнного стану на території України, з поміж іншого, визначені цим Законом строки перериваються та встановлюються з дня припинення або скасування воєнного стану.

Оскільки порядок та строки пред`явлення виконавчих документів до примусового виконання регулюються саме Законом України «Про виконавче провадження», як спеціальним нормативно-правовим актом, у даному випадку підлягає застосуванню норма, якою на період воєнного стану на території України встановлено переривання строків, визначених вказаним Законом, до яких, зокрема, належать строки пред`явлення виконавчих документів до примусового виконання».

Близький за змістом висновок викладено в постанові Верховного Суду від 07 квітня 2023 року у cправі № 910/5925/15-г.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що, станом на 10 листопада 2023 року, строк пред`явлення виконавчого документа у даній справі до виконання, не закінчився, а доводи апеляційної скарги зводяться до помилкового тлумачення наведених правових норм.

Аналізуючи зміст пп. 17.4 п. 17 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, колегія суддів виходить з того, що єдиною підставою для видачі судом дублікату виконавчого листа є його втрата.

Дублікат - це документ, що видається замість втраченого оригіналу та має силу первісного документу. Оригінал виконавчого листа вважається втраченим, коли його загублено, украдено, знищено або істотно пошкоджено, що унеможливлює його виконання.

Видача дубліката виконавчого листа передбачена законодавством лише у разі його втрати.

При вирішенні питання про видачу дубліката виконавчого листа у зв`язку з його втратою заявник повинен подати докази на підтвердження втрати виконавчого листа, а суд має обов`язково перевірити, чи не було виконано рішення суду на підставі якого його видано та чи не втратило судове рішення законної сили.

Такі правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 15 листопада 2018 року у справі №474/783/17, від 10 жовтня 2018 року у справі №2-504/11 та від 22 жовтня 2018 року у справі №2-824/2009.

Сам факт відсутності виконавчого документа у стягувача та в органі державної виконавчої служби свідчить про те, що його було втрачено.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 09 жовтня 2019 року у справі N 2-6471/06, від 03 лютого 2021 року у справі N 643/20898/13-ц.

У частині третій статті 12 та частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

У матеріалах справи відсутні докази наявності у стягувача виконавчого документа, при цьому, як зазначає останній, судове рішення не є виконане, що узгоджується із матеріалами справи (а.с. 5).

Так, 30 червня 2022 року Артемівський міськрайонний суд Донецької області надіслав на адресу стягувача виконавчий документ в ПДФ форматі, який не підписано електронним цифровим підписом, у зв?язку з чим Бахмутський відділ державної виконавчої служби у Бахмутському районі Донецької обалсті Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відмовив у прийнятті такого виконавчого документу до виконання (а.с. 5).

Відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, Верховний суд розпорядженням від 21.10.2022 № 61 змінив територіальну підсудність судових справ Артемівського міськрайонного суду Донецької області на Дружківський міський суд Донецької області.

Листом від 28 вересня 2023 року за вихідним №04-36/396/2023 Дружківський міський суд Донецької області повідомив ТОВ «Порше Моібілітиі» пр неможливість видачі виконавчого листа у цивільній справі № 219/9803/16, оскільки, згідно Акту приймання-передачі справи, зазначена справа Артемівським міськрайонним судом Донецької області до Дружківського міського суду Донецької області не передавалася (а.с. 7).

Конституційний Суд України в рішенні від 27 січня 2010 року № 3-рп/2010 у справі № 1-7/2010 за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положення пункту 18 частини першої статті 293 ЦПК України у взаємозв`язку зі статтею 129 Конституції України (про апеляційне оскарження ухвал суду) зробив висновок, що необґрунтована відмова у видачі дубліката виконавчого листа фактично унеможливлює виконання прийнятого судового рішення, яке набрало законної сили.

Отже, суд першої інстанції вірно встановив, що виконавчий лист було втрачено, а тому зробив правильний висновок про задоволення заяви про видачу дубліката виконавчого листа.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що ухвалу суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду - залишенню без змін.

Згідно п. в ч. 1 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За результатами розгляд справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами у порядку, визначеному статтею 137 ЦПК України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно із частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, фінансового стану обох сторін та інших обставин.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягунаданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, читількимає бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу, у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, понесені ТОВ «Порше Моібіліті» витрати на правничу допомогу в розмірі 17 000,00 грн. підтверджені належним чином матеріалами справи, а саме: Договором про надання професійної правничої допомоги від 24 травня 2021 року (п.2.3. За представництво інтересів замовника в судах апеляційної інстанції винагорода становить 17 000.00 грн; п. 3.1. Оплата винагороди здійснюється в два етапи рівними частинами по 50% кожна), Актом наданих послуг від 29 січня 2024 року та платіжною інструкцією № від 30 січня 2024 року, а також ордером адвоката Здоренка В.Є. та Свідоцтвом на право зайняття адвокатською діяльностю.

З урахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності підготовки процесуальних документів та значимості таких дій у справі виходячи з її конкретних обставин, а також зважаючи на залишення апеляційної скарги без задоволення, колегія суддів дійшла висновку, що обґрунтованими є витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 17 000,00 грн. та їх стягнення не суперечить принципу розподілу судових витрат та є пропорційним до розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інетерсах якого діє адвокат Топчийов Євген Володимирович, залишити без задоволення.

Ухвалу Дружківського міського суду Донецької області від 08 січня 2024 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Порше Мобіліті» витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень 00 (нуль) копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 квітня 2024 року

Головуючий:

Судді: