ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1414/24 Справа № 200/5329/19 Суддя у 1-й інстанції - Кудрявцева Т. О. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Барильської А.П., Демченко Е.Л.,

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 - адвоката Гапонець Анни Антонівни, представника ОСОБА_2 - адвоката Забари Альони Володимирівни, представника ОСОБА_3 - адвоката Курпіля Андрія Миколайовича на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , Дніпровської міської ради, треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Юлія Олександрівна, Головне управління Держгеокадастру в Дніпропетровській області, про визнання протиправним та скасування рішення міськради, припинення права власності на земельну ділянку, визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , Дніпровської міської ради, треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Юлія Олександрівна, Головне управління Держгеокадастру в Дніпропетровській області, про визнання протиправним та скасування рішення міськради, припинення права власності на земельну ділянку, визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовні вимоги ОСОБА_2 мотивовані тим, що право власності у ОСОБА_4 виникло за життя на підставі Договору дарування від 15 червня 1989 року, де вона отримала у дар 151/200 частину домоволодіння з відповідною частиною господарчих та побутових споруд, які розташовані на земельній ділянці 467 кв.м. по АДРЕСА_1 .

Однак, 27 жовтня 2017 року в результаті підпалу невстановленими особами згоріла дерев`яна конструкція даху будинку, що призвело до його часткового руйнування.

Після пожежі залишилися стіни та фундамент будинку, на базі якого він мав намір звести новий будинок.

З метою продажу частини домоволодіння, 12 грудня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено попередній Договір купівлі-продажу будинку, в якому сторонами було погоджено, що позивач продасть, а ОСОБА_5 придбає будинок до 31 грудня 2019 року за 45 тисяч доларів США за умови, що для укладення договору купівлі-продажу позивач зобов`язується оформити право власності на земельну ділянку та отримати кадастровий номер.

На йогопозивача замовлення, 04 лютого 2018 року останній отримав новий технічний паспорт, в якому також зазначено план земельної ділянки з усіма будівлями та спорудами на ній.

За цей час ОСОБА_3 було подано клопотання до Дніпровської міської ради про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , та 20 вересня 2017 року такий дозвіл їй було надано, а вже після розроблення та погодження проекту землеустрою, на підставі Рішення Дніпровської міської ради від 25 липня 2018 року №258/34 «Про передачу земельної ділянки по АДРЕСА_1 ) у власність гр. ОСОБА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд (присадибна ділянка)» ОСОБА_3 отримала у власність земельну ділянку, яка перебуває у фактичному користування позивача, а також ту частину земельної ділянки, яка перебуває під його будинком та господарчими спорудами.

Позивач вказує на те, що у відповідності до зазначеного рішення у власність ОСОБА_3 було передано земельну ділянку, загальною площею 0,0485 кв.м., за тією ж адресою, за якою розташований його будинок, також зазначено, що земельна ділянка передається у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за рахунок земель, раніше не наданих у власність або користування.

В технічній документації зазначені ті ж самі межі сусідніх ділянок, як і межі земельної ділянки позивача, зазначені у технічному паспорті від 2018 року, з чого він вважає, що земельна ділянка, на яку отримано право власності ОСОБА_3 є тією самою земельною ділянкою, яка знаходиться в його користуванні та на якій розташований об`єкт нерухомості, що є його приватною власністю, а в пояснювальній записці до Технічної документації, виданої на ім`я ОСОБА_3 , вказано, що земельна ділянка вільна від забудови, хоча на території вказаної земельної ділянки розміщені його господарські споруди.

Позивач вважає порушеним його право користування земельною ділянкою, таку передачу Дніпровською міською радою ОСОБА_3 земельної ділянки, на якій знаходиться майна, що належить йому на праві власності, незаконною.

Враховуючи викладене, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив визнати протиправним та скасувати рішення міської ради від 25 липня 2018 року №258/34 «Про передачу земельної ділянки по АДРЕСА_1 ) у власність гр. ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд (присадибна ділянка)», скасувати право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку, припинити право власності на земельну ділянку, шляхом скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку та скасувати запис про проведення державної реєстрації права власності на земельну ділянку, площею 467 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , визнати Договір купівлі-продажу земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 від 04 вересня 2018 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 недійсним та витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку та зобов`язати її повернути ОСОБА_2 ..

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2023 року задоволено частково позовні вимоги, а саме, витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 467 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та повернуто її в користування ОСОБА_2 .. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Гапонець А.А. посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що матеріали справи не містять доказів того, що померлій матері позивача належала на праві власності чи праві користування спірна земельна ділянка. Крім того, апелянт вказує, що позивач не звертався із позовом про визнання права власності або права користування спірною земельною ділянкою.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - адвокат Курпіль А.М. посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення скасувати в частині задоволених позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що вступ ОСОБА_2 у спадщину на домоволодіння після смерті ОСОБА_4 не свідчить про набуття ним права користування земельною ділянкою під цим домоволодіння, з тих підстав, що вона за життя не набула права користування земельною ділянкою. Апелянт вказує, що на час винесення оспорюваного рішення ДМР 25 липня 2018 року нерухоме майно позивача було фактично знищено, що він визнає у позові, а ОСОБА_3 , яка дотрималася приписів ч. ч. 6-9 ст. 118 ЗК України щодо порядку та умов набуття права власності на спірну земельну ділянку, мала всі підстави очікувати від міської ради позитивного рішення з цього питання.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 адвокат Забара А.В. посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та в цій частині ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не навів правових підстав для відмови у задоволенні позовної вимоги в частині скасування рішення міськради про передачу спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_3 .. Також апелянт вказує, що без скасування рішення міськради та державної реєстрації прав ОСОБА_3 на спірну земельну ділянку, позивач позбавлений можливості провести реєстраційні дії по припиненню речових прав ОСОБА_1 ..

У відзиві на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Гапонець А.А., представник ОСОБА_2 адвокат Забара А.В. просила скаргу залишити без задоволення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги представника ОСОБА_1 адвоката Гапонець А.А., представника ОСОБА_3 необхідно залишити без задоволення, а апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Забари А.В. задовольнити частково, з наступних підстав.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що матері позивача, ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 15 червня 1989 року належало 151/200 частин домоволодіння з відповідною частиною господарчих та побутових споруд, що знаходиться в АДРЕСА_2 на земельній ділянці розміром 467 кв.м., зокрема, жилий будинок А-І, прибудова жилою площею 6,1 кв.м. А1 , погріб під А1 , вхід в погріб «а», гараж Б, шлакоблочні сараї Е,Д, дерев`яні сараї Г, Ж, дощата уборна З, дощата огорожа №2-4, які до неї належали ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на підставі рішення Бабушкінського райнарсуду від 22 травня 1980 року, що зареєстровано в Дніпропетровському БТІ 22 вересня 1980 року.

02 березня 1989 року Дніпропетровським бюро технічної інвентаризації виготовлений на ім`я ОСОБА_4 технічний паспорт на жилий будинок індивідуального житлового фонду (151/200 доля) по АДРЕСА_1 , з планом земельної ділянки загальною площею 467 кв.м. та схематичним планом побудов.

Встановлено, що 03 грудня 2013 року після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , її син ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Сьомою дніпропетровською державною нотаріальною конторою та зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, до складу якої увійшли 151/200 частин домоволодіння 1а з відповідною частиною господарчих та побутових споруд, розташованих на земельній ділянці 467 кв.м. у АДРЕСА_1 . На вказаній земельній ділянці розташовані: А-1 житловий будинок, шлакоблок, житловою площею 45,2 кв.м., загальною площею 62,1 кв.м., Б гараж, Е, Д, Г, Ж сараї, З вбиральня, №2-4 огорожі.

30 грудня 2013 року позивач отримав технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 з планом земельної ділянки, загальною площею 467 кв.м., та схематичним планом будинку.

27 жовтня 2017 року за адресою: АДРЕСА_1 , співробітниками поліції виявлено пожежу в середині покинутої квартири АДРЕСА_3 , в якій знищено домашні речі, дерев`яні стіни, перекриття, дах на площі 130 кв.м.

12 грудня 2017 року ОСОБА_2 , маючи наміри продати свою частину домоволодіння, уклав з ОСОБА_5 попередній договір купівлі-продажу 151/200 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , а 19 грудня 2017 року до цього договору внесено зміни та доповнення додатковим договором.

14 лютого 2018 року позивач отримав виготовлений технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , з планом земельної ділянки загальною площею 467 кв.м. та планом будинку.

Встановлено, що 16 серпня 2016 року ОСОБА_3 подала Дніпропетровській міській раді клопотання, в якому просила надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,1 га, яка розташована у АДРЕСА_1 , в якому не зазначено будь-яких побудов на земельній ділянці, а цільове використання земельної ділянки визначено як будівництво житлового будинку.

20 вересня 2017 року ОСОБА_3 отримала рішення Дніпровської міської ради №316/24 «Про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки) громадянам у м. Дніпрі (26 осіб)».

Списком громадян, яким надається дозвіл, що є Додатком до рішення Дніпровської міської ради від 20 вересня 2017 року №316/24, ОСОБА_3 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою на земельну ділянку площею 0,1000 по АДРЕСА_1 .

28 грудня 2018 року затверджено завдання на виконання робіт з розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), де замовником є ОСОБА_3 , орієнтовний розмір земельної ділянки 0,0485 га, умови надання земельної ділянки власність.

В пояснювальній записці, доданої до завдання на виконання робіт в розділі «Основні відомості про земельну ділянку» зазначено, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , що проектується до відведення вільна від забудови. Також жодної забудови не зазначено і в схематичному плані земельної ділянки на місцевості, однак зазначено про будівельне сміття на цій земельній ділянці.

28 лютого 2018 року ОСОБА_3 наданий містобудівний висновок щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , яким за результатами розгляду матеріалів проекту землеустрою та в межах наданих повноважень управління погоджує за містобудівними вимогами, визначеними чинною містобудівною документацією, проект землеустрою відведення земельної ділянки площею за умови внесення змін до плану меж зони обмеження в частині коригування розміру охоронної зони каналізації Д=100мм та внесення відповідних змін до переліку обмежень у користуванні земельної ділянки.

Актом встановлення (відновлення) та узгодження меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 28 грудня 2017 року, складеним сертифікованим інженером-геодезистом ОСОБА_8 , Планом встановлення меж земельної ділянки та Актом приймання-передачі межових знаків на зберігання від 28 грудня 2017 року визначено межі земельної ділянки в натурі за адресою: АДРЕСА_1 , які погоджені у присутності замовника ОСОБА_3 разом із користувачами суміжних земельних ділянок домоволодіння: ОСОБА_9 ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , які поставили свої підписи у цих документах.

Із заяв від 21 лютого 2018 року вбачається, що усі користувачі суміжних ділянок були обізнані про користування спірною земельною ділянкою щонайменше з 1990 року матір`ю позивача ОСОБА_4 ..

04 липня 2018 року ОСОБА_3 отримала проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 .

25 липня 2018 року рішенням Дніпровської міської ради №258/34 затверджено проект землеустрою, розроблений ФОП ОСОБА_8 щодо відведення земельної ділянки, площею 0,0485 га (кадастровий номер :02:330:0030) по АДРЕСА_1 , і передано ОСОБА_3 у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку земельну ділянку з кадастровим номером :02:330:0030 по АДРЕСА_1 за рахунок земель, раніше не наданих у власність або користування.

Право власності ОСОБА_3 на зазначену земельну ділянку зареєстровано 07 серпня 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О.

04 вересня 2018 року ОСОБА_3 уклала з ОСОБА_1 договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер :02:330:0030 по АДРЕСА_1 .

Згідно листа Дніпровської міської ради від 09 лютого 2021 року за № 7/11-258, до даних містобудівного кадастру та Адресного плану міста Дніпра забудова, а саме будинки АДРЕСА_4 , знаходиться на території Шевченківського району.

Задовольняючи позовні вимоги в частині витребування спірної земельної ділянки незаконного володіння ОСОБА_1 та повернення її в користування ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та доведеності.

При цьому, відмовляючи у задоволенні вимог про визнання протиправним та скасування рішення міської ради, припинення права власності на земельну ділянку, визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним, - суд першої інстанції виходив з того, що задоволення цих вимог не є необхідним для ефективного відновлення порушених прав позивача, оскільки, саме, витребування цього майна від останнього набувача, є належним способом захисту його порушеного права.

Колегія суддів в повній мірі не може погодитись із вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно п. 21 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» у разі, коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК України.

Власник з дотриманням вимог ст.ст. 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21), захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України, за умови, що таке володіння нерухомим майном останнім набувачем посвідчено державною реєстрацією.

Ефективним способом захисту порушеного права власника на землю, яка неодноразово відчужувалась є витребування майна на підставі статей 387, 388 ЦК України. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна не вимагається.

У постанові Верховного Суду від 02 лютого 2022 року у справі № 202/3508/20 зазначено, що відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту свого порушеного права.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Такі ж саме права має законний володілець майна. Цивільним кодексом України передбачено як одні зі способів захисту порушених прав віндикація або реституція. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Керуючись вказаним норми права, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про витребування спірної земельної ділянки від ОСОБА_1 та її передачу позивачу, так як вказані позовні є обґрунтованими та доведеними.

При цьому, колегія суддів вважає, такими, що підлягають задоволенню вимоги позивача про скасування рішення міськради, визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним, з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності, тощо.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Статтею 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Згідно ч. 1 ст. 118 ЗК України, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Таким чином, для отримання у власність земельної ділянки на підставі вказаної норми, земельна ділянка повинна бути у користуванні відповідної особи, яка звертається з клопотанням про передачу земельної ділянки у власність.

Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму ВСУ №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних прав», розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність.

Відповідно до положень п.п. г п. 158 Постанови, з 1 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 5 листопада 2009 р..

У пункті 22-1 Постанови зазначено, що відповідно до статей 1225 ЦК і 131 ЗК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, а також право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

Встановлено, та не спростовано відповідачами, що позивач має за спірною адресою зареєстроване місце проживання, починаючи з моменту набуття його матір`ю права власності на частину домоволодіння, та власність у вигляді житлового будинку із господарчими та побутовими спорудами, отриманого ним в порядку спадкування за законом після матері, що, в силу ст. ч. 2 ст. 120 ЗК України та ч. 1 ст. 377 ЦК України надає йому право на звернення до міської ради із заявою для отримання цієї земельної ділянки у власність для реалізації свого майнового інтересу.

Вказане свідчить, що до позивача перейшло право користування спірною земельною ділянкою ще у 2013 році з набуттям у власність 151/200 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , тоді як ОСОБА_3 таких беззаперечних доказів наявності у неї будь-якої прив`язки до спірної земельної ділянки, користування нею ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції не надала.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_3 набула право власності на спірну земельну ділянку поза межами встановленої діючим законодавством процедури та у відсутність у неї забудов на цій ділянці, які є у її власності, щоб надавало їй право звернення до міської ради в порядку ст. 118 ЗК України, з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою та отримання рішення міської ради щодо передачі цієї земельної ділянки у власність.

Встановлені обставини є правовою підставою для скасування Рішення Дніпровської міської ради від 25 липня 2018 року №258/34 Про передачу земельної ділянки по АДРЕСА_1 ) у власність гр. ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарський споруд (присадибна ділянка).

Враховуючи, що ОСОБА_3 , не будучи належним власником спірної земельної ділянки та не маючи на то права, відчужила спірну земельну ділянку за договором купівлі-продажу від 04 вересня 2018 року ОСОБА_1 , колегія суддів вважає за необхідне визнати вказаний договір недійсним.

На вказане суд першої інстанції уваги не звернув, в зв`язку із чим дійшов передчасного висновку про те, що позовні вимоги в частині скасуванні рішення міськради, визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним є неефектним способом захисту. Позивач як власник житлового будинку не може бути позбавлений можливості реалізувати свій інтерес в оформленні права на земельну ділянку, на якій розташований належний йому будинок та яка є необхідною для його обслуговування.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду про відмову у задоволенні вимоги ОСОБА_2 щодо припинення права власності ОСОБА_3 шляхом скасування державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку, так як задоволення віндикаціного позову ОСОБА_13 щодо витребування від ОСОБА_1 земельної ділянки, є само по собі підставою для внесення змін до відповідного запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а тому скасування державної реєстрації не є необхідним для ефективного відновлення його права користування.

Доводи апелянтів в скарзі про те, що вступ ОСОБА_2 у спадщину на домоволодіння після смерті ОСОБА_4 не свідчить про набуття ним права користування земельною ділянкою під цим домоволодіння, з тих підстав, що вона за життя не набула права користування земельною ділянкою, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на те, що відповідачі вдалися до тлумачення норм права на

Твердження апелянтів про те, що на час винесення оспорюваного рішення ДМР 25 липня 2018 року нерухоме майно позивача було фактично знищено, що він визнає у позові, а ОСОБА_3 , яка дотрималася приписів ч. ч. 6-9 ст. 118 ЗК України щодо порядку та умов набуття права власності на спірну земельну ділянку, мала всі підстави очікувати від міської ради позитивного рішення з цього питання, колегія суддів також вважає безпідставними, з тих підстав, що ОСОБА_3 звернулась із клопотанням до Дніпровської міської ради про надання дозволу на розробку проекту землеустрою за спірною адресою значно раніше у 2016 році, аніж відбувся підпал будинку позивача у жовтні 2017 році, а події пошкодження будинку невідомими особами відбулись вже після отримання ОСОБА_3 права власності на землю.

Більш того, на вказані доводи відповідача суд першої інстанції дав чіткі та обґрунтовані відповіді, з яким погоджується й колегія суддів.

Доводи апелянтів про те, що позивач не звертався із позовом про визнання права власності або права користування спірною земельною ділянкою, колегія суддів також вважає безпідставними, оскільки до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, а також право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог в частині витребування та повернення спірної земельної ділянки та відмову у задоволенні позовних вимог про припинення права власності ОСОБА_3 , шляхом скасування державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку.

При цьому, оскаржуване рішення в частині відмови у скасуванні рішення міськради, визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним, як таке, що суперечить нормам матеріального та процесуального законів підлягає скасування з ухваленням в цій частині нового судового рішення про задоволення вказаних позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір з кожного по 1 152,60 грн..

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 адвоката Гапонець Анни Антонівни, представника ОСОБА_3 - адвоката Курпіля Андрія Миколайовича залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Забари Альони Володимирівни задовольнити частково.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2023 року в частині відмови у скасуванні рішення міськради, визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Скасувати Рішення Дніпровської міської ради від 25 липня 2018 року №258/34 Про передачу земельної ділянки по АДРЕСА_1 у власність гр. ОСОБА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарський споруд (присадибна ділянка).

Визнати Договір купівлі-продажу земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 від 04 вересня 2018 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 недійсним.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_2 судовий збір з кожного по 1152,60 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді А.П. Барильська

Е.Л. Демченко