КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/1535/2024 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування майна,

в с т а н о в и в:

У червні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним вище позовом, в якому просила витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 на її користь транспортний засіб - автомобіль марки «Suzuki» модель «New Sx4», 2017 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , та оригінал свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 25 січня 2018 року, а також стягнути з відповідача судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що з 18 травня 2002 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 15 січня 2020 року у справі № 759/13848/18 було розірвано.

У період шлюбу за її особисті кошти, подаровані батьками, було придбано автомобіль марки «Suzuki» модель «New Sx4», 2017 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , який 25 січня 2018 року зареєстрований на неї.

В рамках розгляду справи № 759/13848/18 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя ОСОБА_1 відмовився від позову в частині поділу вказаного транспортного засобу і така відмова була прийнята ухвалою суду від 15 січня 2020 року, що на думку позивачки, свідчить про визнання відповідачем факту належності спірного автомобіля їй на праві особистої приватної власності.

Відповідач утримує у себе без законних підстав спірний автомобіль та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , чим порушив її права як одноосібного власника цього рухомого майна.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03 червня 2022 року позов задоволено.

Витребувано із володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 транспортний засіб марки «Suzuki Sх4», д.н.з. НОМЕР_2 , 2017 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , та оригінал свідоцтва про реєстрацію вказаного транспортного засобу серії НОМЕР_3 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 2 696,20 грн.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач в особі представника -адвоката Смиковського Д.М. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, та прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що спірний автомобіль був придбаний сторонами під час перебування в шлюбу, тому є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У межах справи № 759/13848/18 вінвідмовився від позову в частині поділу транспортного засобу, оскільки автомобіль є неподільною річчю, однак право спільної сумісної власності на автомобіль не припинилось, отже він перебуває у його володінні на законних підставах і не може бути витребуваний на підставі статті 387 ЦК України.

Відзив позивачки на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов. В силу вимог частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції відповідач та його представник - адвокат Смиковський Д.М. підтримали апеляційну скаргу, просили задовольнити її вимоги.

Позивачка та її представник - адвокат Басараб Н.В. в судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників сторін в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що з 18 травня 2002 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 січня 2020 року у справі № 759/13848/18.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 25 січня 2018 року автомобіль марки «Suzuki» модель «NewSx4», 2017 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , зареєстровано за ОСОБА_2 .

У цивільній справі № 759/13848/18, предметом розгляду якої були вимоги щодо розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя шляхом визнання права власності по 1/2 частині на спірний автомобіль за кожним із подружжя, ОСОБА_1 відмовився від позову в частині поділу вказаного транспортного засобу і така відмова була прийнята ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 15 січня 2020 року на підставі пункту 4 частини першої статті 255 ЦПК України.

Спірний автомобіль перебуває у володінні і користуванні відповідача, хоча з позовом про визнання цього майна спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 не звертався, відповідного рішення суду за наслідками вирішення такого позову не надав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що автомобіль знаходиться у володінні і користуванні відповідача без достатньої правової підстави, оскільки його єдиним власником є позивачка, а тому наявні підстави для витребування спірного транспортного засобу та правовстановлюючого документа з незаконного володіння відповідача на користь його законного володільця, яким є позивачка.

Проте колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

За правилом частин першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Так, поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя (стаття 57 СК України), та спільна сумісна власність подружжя (стаття 60 СК України).

В статті 60 СК України закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічне положення міститься й у частині третій статті 368 ЦК України.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 63 СК України).

Частиною першою статті 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Системний аналіз наведених норм матеріального права свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 і підстав відступити від зазначених висновків не встановлено.

Відповідний правовий висновок викладено також в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) та від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18), що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього, майно, зареєстровано лише за одним з подружжя.

Згідно частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є: майно набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Ураховуючи вимоги частини третьої статті 12, частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У справі, яка переглядається, встановлено, що спірний автомобіль придбано під час перебування сторін у шлюбі, тому на підставі статті 60 СК України він є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Та обставина, що під час розгляду справи № 759/13848/18 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя ОСОБА_1 відмовився від позовних вимог в частині поділу транспортного засобуне змінює правовий режим спірного автомобіля як такого, що є спільним сумісним майном сторін, та не свідчить про те, що це майно є особистою власністю ОСОБА_2 , за якою воно лише зареєстровано.

Докази, які б підтверджували, що зазначене рухоме майно є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , в матеріалах справи відсутні.

При цьому поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності, у тому числі і в судовому порядку, є їхнім правом, передбаченим положеннями статей 69, 70 СК України, тому у відповідача був відсутній обов`язок звертатися до суду з відповідним позовом з метою підтвердження правомірності володіння і користування спірним автомобілем.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не врахував, що набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, тобто, ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Тобто, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя. Натомість визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення. Той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Оскільки ОСОБА_2 не спростувала презумпцію спільної сумісної власності сторін на спірне майно та не надала доказів, які б підтверджували придбання автомобіля марки «Suzuki Sх4», д.н.з. НОМЕР_2 , 2017 року випуску, за рахунок її особистих коштів у власних інтересах, суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку, що цей автомобіль знаходиться у володінні і користуванні ОСОБА_1 без достатньої правової підстави та підлягає витребуванню разом із правовстановлюючим документом з незаконного володіння відповідача на користь позивачки як єдиного законного володільця.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Подібні правові висновкі викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі від 21 листопада 2018 року № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції не встановив фактичні обставини, які мають суттєве значення для її вирішення, та не врахував, що у своїх письмових поясненнях на позовну заяву ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя ОСОБА_2 вказувала, що не заперечує той факт, що автомобіль марки «Suzuki Sх4» був придбаний у період перебування сторін в шлюбі та є їхньою спільною власністю, а саме кожному з них належить по 1/2 частини вказаного автомобіля. Зазначала, що автомобілем постійно користується ОСОБА_1 і вона не проти, щоб транспортний засіб залишився у власності і користуванні останнього, але заперечує проти стягнення з неї компенсації вартості 1/2 частки автомобіля (а.с. 49).

За наведених обставин суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що порушене право позивача, як співвласника спірного автомобіля, підлягає захисту з використанням правового механізму, передбаченого статтями 387, 388 ЦК України.

Доводи позивачки про те, що автомобіль був куплений хоч і в період шлюбу з відповідачем, однак на її особисті кошти, подаровані батьками, належним чином не підтверджені, відтак презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишається непохитною і кожен із сторін має право на володіння, користування, а також розпорядження майном за взаємною згодою.

Якщо ж позивачка вважає, що її права, як співвласника майна, є порушеними з боку відповідача, то вона вправі захистити їх у належний спосіб, зокрема, шляхом усунення перешкод у користуванні спільним майном та/або встановлення порядку користування ним (стаття 369 ЦК України, статті 63, 68 СК України).

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог не відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування майна.

За змістом підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення; та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відтак, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом, зокрема, у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.

Аналогічної позиції дотримується і Велика Палата Верховного Суду (див. постанови від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19)).

Оскільки рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову, то з позивачки стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені відповідачем у межах даної справи, а саме 4 044,30 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 червня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування майна відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4 044,30 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 квітня 2024 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.О. Писана

Д.О. Таргоній