Провадження № 2/344/281/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Бородовського С.О.,

з участю секретаря судового засідання Бурянна Н.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 , його представника ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Івано-Франківський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Івано-Франківськ), Приватний нотаріус Павлінський Віталій Данилович про встановлення факту батьківства , -

ВСТАНОВИВ:

В позові вказано, що «… ОСОБА_5 (яка є мамою ОСОБА_4 , дівоче прізвище ОСОБА_6 ), перебувала у стосунках з ОСОБА_7 . Ці стосунки були неофіційними, оскільки ОСОБА_8 перебував у шлюбі з ОСОБА_9 . У 1987 році ОСОБА_5 завагітніла від ОСОБА_8 і ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась ОСОБА_4 . При реєстрації народження ОСОБА_4 , мама зареєструвала її на своє прізвище, а у відомостях про батька у свідоцтві про народження видане відділом реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області серія НОМЕР_1 від 05.11.1987 року вказала своє прізвище, а по батькові вказала ім`я дідуся ОСОБА_10 , тому запис про батька у Книзі реєстрації актів про народження відділу реєстрації актів громадянського стану Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області № 3047 від 05.11.1987 записані за вказівкою матері відповідно до частини другої статті 55 Кодексу про шлюб та сім`ю України. ОСОБА_5 довший час не говорила ОСОБА_11 про існування ОСОБА_4 , оскільки у нього була сім`я і син. У 1997 році син ОСОБА_11 загинув. У жовтні 2002 році ОСОБА_5 разом з ОСОБА_4 виїхали на постійне місце проживання до Польщі. За рік до від`їзду, коли ОСОБА_4 виповнилось 14 років, ОСОБА_5 вирішила повідомити ОСОБА_12 і ОСОБА_11 про те, що ОСОБА_12 його донька. В тому ж році ОСОБА_11 . ОСОБА_13 - ОСОБА_14 познайомив зі своєю дружиною ОСОБА_9 . ОСОБА_11 визнавав ОСОБА_4 своєю донькою. Вони постійно спілкувались з татом і з його дружиною. Коли ОСОБА_4 приїжджала до Івано-Франківська, вони завжди зустрічались. Неодноразово ОСОБА_15 з своїм чоловіком і дітьми були у ОСОБА_11 в гостях. У зв`язку із пандемією коронавірусної інфекції, протягом останніх років, 2020-2021 ОСОБА_13 - ОСОБА_14 немала можливості приїжджати до Івано-Франківська і зустрічатись з татом, оскільки у її сина ОСОБА_16 була складна відкрита операція на серці і вона не хотіла ризикувати його станом здоров`я. У листопаді ІНФОРМАЦІЯ_2 померла дружина тата ОСОБА_9 . У 2021 році ОСОБА_4 зателефонувала на номер мобільного телефону ОСОБА_11 , слухавку взяв ОСОБА_2 . Позивач повідомила ОСОБА_17 , що вона дочка ОСОБА_11 на що ОСОБА_2 повідомив її, що у ОСОБА_11 стався інсульт (крововилив у мозок), в зв`язку із чим останній перебуває на лікуванні у неврологічному відділенні для хворих з порушенням мозкового кровообігу в КНП «Центральна міська клінічна лікарня Івано-Франківської обласної ради». Через знайомих, ОСОБА_4 дізналася, хто є лікуючим лікарем ОСОБА_11 , після чого підтримувала зв`язок безпосередньо з лікуючим лікарем. 29.10.2021 року, лікуючий лікар в телефонному режимі повідомив ОСОБА_4 , що її батько ОСОБА_11 , помер. 17.08.2022р. ОСОБА_4 звернулась до приватного нотаріуса Павлінського В.Д.. із заявою про прийняття спадщини, яку відправила поштовою кореспонденцією. Тому позивач просила суд про встановлення факту батьківства.

В судовому засіданні представник позивача надав перед судом пояснення про те, що позивач дізналась, що ОСОБА_18 є її батьком, періодично відвідувала ОСОБА_19 , не могла прибути на час його смерті через медичний стан дитини, встановлення факту батьківства необхідно для прийняття спадщини ОСОБА_19 , відповідач не доглядав ОСОБА_19 , на фотографіях ОСОБА_18 зображений з позивачкою і це свідчить про їх знайомство.

В судовому засіданні відповідач та його представник надали перед судом пояснення про те, що відповідач проживав з ОСОБА_20 , доглядав за ним, ніколи не бачив позивачку та ніколи про неї не чув; матір позивачки жива, але не визнає цю історію і ніколи не підтримувала позивачку в цьому; відповідач жив з ОСОБА_20 та оплачував комунальні послуги: при житті на ім`я ОСОБА_19 , оскільки він зареєстрований абонентом і споживачем, і тільки після відкриття спадщини від власного імені; фотографії не свідчать про родинні відносини; на фото учасники перебувають на зустрічі в центрі міста, навіть не в житлі ОСОБА_19 ; жоден свідок не вказав, що ОСОБА_21 сам говорив про факт батьківства; двоє свідків ствердили, що будь-яких родичів ОСОБА_18 не мав, а тому просили суд відмовити в позові.

Судом встановлено наступні обставини.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_22 надала перед судом показання, які зводяться до показання з чужих слів.

Так відповідно до ч. 2 ст. 90 ЦПК України, якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу.

Отже за можливості допитати безпосередньо осіб, з якими спілкувалась свідок показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані.

Крім цього показання свідка не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу.

Відповідно до показань свідка ОСОБА_22 , коли позивачка приїжджала до м. Івано-Франківськ вона зупинялась у свідка, а не у ОСОБА_19 , що суперечить інформації, яку повідомляє позивач.

Свідок ОСОБА_22 сформувала власну думку і позицію з приводу обставин спору, а тому надала показання не про дійсні фактичні обставини спору, а про свої переконання, які, на її думку, можуть бути витлумачені на користь позивача.

Відповідно до пояснення свідка ОСОБА_22 позивач отримала інформацію про її походження від ОСОБА_19 в той момент, коли вона виїжджала на постійне проживання в іншу країну.

Однак відповідно до змісту позову матір позивача повідомила позивачку про її походження від ОСОБА_19 за рік до виїзду з України.

За іншим протиріччям в поясненні свідка ОСОБА_22 перед виїздом з України позивачка хотіла робити тест ДНК і для цього прийшла до ОСОБА_19 , «…але побачила, що вона його копія…» і вони не стали робити тест ДНК. Однак за змістом позову позивачка все ще була малолітньою особою на відповідний період часу та не була наділена критикою, знаннями та досвідом, що властиві повнолітнім особам.

Безпосередньо до змісту позову ні позивачка, ні ОСОБА_18 не знали про походження позивачки від ОСОБА_19 та дізнались про це одночасно і виключно від матері позивачки.

Однак відповідно до змісту показання свідка ОСОБА_23 свідок був дуже близьким з ОСОБА_20 , «…був з ним як сім?я…» і ОСОБА_18 йому почав розказувати, що має дочку, коли загинув син ОСОБА_19 і, що «…часто спілкується з дочкою…».

Разом з цим відповідно до змісту позову син ОСОБА_19 загинув в 1997 році, а матір позивачки повідомила вперше позивачку і ОСОБА_19 про їх родинний зв?язок за один рік до жовтня 2002 року, тобто в жовтні 2001 року.

Таким чином показання свідка ОСОБА_23 суперечать змісту позову і поясненням представника позивача та є неправдивими.

Відповідно до іншого пояснення свідка ОСОБА_23 « ОСОБА_24 , дочка хотіла робити ДНК, але як його побачила, то сказала, що не потрібно ДНК і так все ясно…». Разом з цим відповідно до іншого пояснення цього ж свідка ОСОБА_18 почав часто спілкуватись з дочкою після смерті сина в 1997 році, коли вік позивачки складав 10 років.

Отже це пояснення свідка ОСОБА_23 суперечать і змісту позову про те, що позивачка дізналась про батьківство ОСОБА_19 в 2001 році самій можливості для малолітньої дитини у віці в 10 років спочатку дійти висновку про необхідність проведення тесту ДНК, а потім і відмови малолітньої дитини у віці 10 років від необхідності провести тест ДНК з підстави схожості цієї малолітньої дитини у віці 10 років із ОСОБА_20 у віці 44 роки.

За іншим суперечливим повідомленням свідка ОСОБА_23 ОСОБА_18 поки перебував в шлюбі зі своєю дружиною не хвалився про те, що у нього є дочка. Однак за змістом позову дружина ОСОБА_19 померла в 2020 році.

Отже свідок ОСОБА_23 одночасно надав пояснення про те, що ОСОБА_18 розказував, що часто зустрічається зі своєю донькою з 1997 року і про те, що до 2020 року ОСОБА_21 не розказував, що у нього є дочка.

Таким чином пояснення свідка ОСОБА_23 є не показаннями про дійсні фактичні обставини об?єктивної дійсності, а є неправдивими уявленнями і припущеннями, що на його думку можуть створити підстави для відповідного позову позивачки.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_25 надав перед судом показання про те, що відповідач є сусідом свідка і поховав ОСОБА_26 , оскільки ОСОБА_18 захворів, впав в депресію і усім займався відповідач; ніколи не бачив жінки молодого віку, яка б приходила до ОСОБА_19 і стверджувала, що вона його донька; ніколи не знав, що в ОСОБА_19 була донька; дізнався про твердження про те, що у ОСОБА_19 є донька саме після смерті

ОСОБА_27 судовому засіданні свідок ОСОБА_28 надав перед судом показання про те, що з 2001 року жив в тісних і добрих стосунках з ОСОБА_20 ; ОСОБА_29 йому розказувала усі секрети; їх мати хворіла, а родичі свідка лікарі; мав ключі від квартири Люди і після смерті ОСОБА_21 віддав ключі відповідачу; перед смертю ОСОБА_18 сидів на лавці і казав свідку, що дуже хворий; свідок запитував у ОСОБА_19 чи є кому за ним доглядати і той відповів, що у нього нікого немає, крім відповідача; потім ОСОБА_19 поховали; жодного разу ОСОБА_29 не розказувала за «нагуляну» доньку; ОСОБА_18 ніколи не розказував, що має доньку; в квартирі жив ОСОБА_21 та відповідач; ОСОБА_18 потребував догляду, «…бо він ходив від лавки до лавки…»; свідок мав ключі від квартири ОСОБА_19 та знав, де стоять гроші.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_30 надала показання про те, що тільки після смерті ОСОБА_31 зі сторони його дружини подзвонив і запитав чи свідку відомо про існування доньки у ОСОБА_19 ; в наступному вдруге почули про існування доньки ОСОБА_19 ; останні місяці ОСОБА_18 хворів і був в лікарні і ним піклувався тільки відповідач; відповідач оплачував комунальні послуги і ліки.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_23 надав перед судом показання про те, що свідок дружив з ОСОБА_20 , який йому розказував, що має доньку, про що почав розказувати після загибелі його сина; ОСОБА_18 казав, що бажає передати гроші доньці і сказав де гроші, щоб свідок віддав гроші доньці; свідок поїхав за грошима, яких не знайшов; використав гроші на поховання; хто матір не знає, але дав їй гроші для доньки; матір позивачки приїхала та взяла гроші для доньки; матір доньки не знає, але віддав гроші тому, з ким розмовляв по телефону.

Відповідно до змісту позову позивачку в 2002 році вивезла до іншої країни її матір, а ОСОБА_18 помер в 2021 році. Отже за увесь період з 2002 по 2021 позивачка неодноразово приїжджала в м. Івано-Франківськ та вони з ОСОБА_20 не здійснили за цей період будь-якої дії для встановлення чи підтвердження факту їх родинного відношення чи походження позивача від ОСОБА_32 .

При цьому за змістом саме пояснень свідка ОСОБА_22 ОСОБА_18 висловлював можливість складення заповіту на користь позивачки, але ніколи цього не зробив.

Відповідно до пояснення представника позивача фотографія із зображенням позивачки та ОСОБА_19 свідчить про їх знайомство. Однак позов подано позивачем для встановлення факту біологічного походження позивачки від ОСОБА_19 з метою встановлення факту його батьківства для прийняття спадщини, а не для встановлення знайомства, яке хотів довести позивач та, яке не є правовою підставою встановлення біологічного походження.

Так само у виступі в судових дебатах представник позивача визнав обставину, що відповідач піклувався про ОСОБА_19 та пояснив, що це, однак, не складає предмет спору, хоча протягом усього судового розгляду представник позивача категорично заперечував відповідну обставину.

Позивач не подала позову про виключення запису про реєстрацію її батьківства. Отже не може бути створено ситуацію встановлення батьківства позивачки одночасно від двох чоловіків: за її свідоцтвом про народження та за судовим рішенням про встановлення відповідного факту.

Одночасне батьківство двох чоловіків однієї дитини суперечить сучасним моральним засадам суспільства, не гарантовано законом, а тому не забезпечується за бажанням позивача.

В судовому засіданні представник відповідача надав перед судом пояснення про те, що позивач не подала суду заяву про виклик і допит свідка її матері, яка за змістом позову зареєструвала батьківство позивачки за своїм батьком і дідом позивачки, яка за змістом позову повідомила позивача і ОСОБА_19 про їх родинний зв?язок.

За поясненням представника відповідача це однозначно свідчить про не підтримання матір?ю позивачки претензій та вимог позивачки в частині дійсності фактичних обставин.

Відповідно до цивільної правової доктрини та рішення Європейського суду з прав людини в справі CASE OF J.K. AND OTHERS v. SWEDEN від 23 серпня 2016 в цивільному судочинстві стандарт доказування заснований на доктрині «balance of probabilities».

Отже фактичні обставини спору повинні бути доведені в порядку, формі та на підставі, що вказані в процесуальному законі.

Так не подання позивачем заяви про виклик і допит в якості свідка її матері є дією, що не задовольняє вимоги стандарту доказування за критерієм «балансу ймовірності», який широко використовується в судових рішеннях Верховного Суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже саме на позивача процесуальним законом покладено ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до змісту позову позивачка неодноразово відвідувала ОСОБА_8 за час його життя та він визнавав її своєю донькою.

Отже у позивача була нічим не обмежена можливість разом із ОСОБА_8 подати для дослідження їх біологічні зразки для встановлення факту батьківства і походження позивача від ОСОБА_8 .

Будь-яке позитивне ставлення ОСОБА_8 до позивачки, їх зустрічі не свідчать про біологічне походження позивачки від ОСОБА_8 та про юридичний зв?язок між ними як між батьком і донькою.

За змістом позову, позивач знала про своє походження від ОСОБА_8 від віку в 14 років. Однак позивач подала заяву про встановлення факту батьківства і походження від ОСОБА_8 тільки після його смерті, коли вже втрачено будь-яку можливість провести експертне дослідження для встановлення факту походження.

Крім цього відповідно до змісту позову заяву про встановлення факту батьківства позивач подала саме для прийняття спадщини ОСОБА_8 , а не для задоволення будь-якого особистого немайнового права. Отже позивачу було однозначно відомо, що у разі смерті ОСОБА_19 та за обставин не складення ним заповіту на користь позивачки неможливим буде прийняття спадщини ОСОБА_19 без належності до категорії осіб, які включено до черговості спадкування.

Незважаючи на захворювання, яке загрожувало життю, відсутності будь-яких спадкоємців за законом, зустрічей з позивачкою ОСОБА_8 не склав заповіту на користь позивачки та не виявив своєї волі, щоб будь-яке його майно перейшло до позивача.

Незважаючи на захворювання, яке загрожувало життю, відсутності будь-яких спадкоємців за законом, зустрічей з позивачкою ОСОБА_8 не склав у нотаріуса афідевіту щодо визнання факту батьківства позивачки, як це передбачено національним законодавством.

Усі зазначені обставини дій позивача не задовольняють вимоги стандарту доказування за критерієм «балансу ймовірності», який широко використовується в цивільній правовій доктрині та практиці Верховного Суду.

В ч. 1 ст. 12 ЦПК України проголошено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

В ч. 3 ст. 12 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В ч. 2 ст. 13 ЦПК України вказано, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В ч. 5 ст. 81 ЦПК України вказано, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

В ч. 7 ст. 81 ЦПК України вказано, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже суд не збирає доказів на обґрунтування правових позицій сторін. Вказаний обов?язок покладено безпосередньо на сторін. Правові наслідки невиконання зазначеного обов?язку або його неналежного виконання покладено безпосередньо на відповідну сторону спору.

Правові наслідки за невиконання обов?язку із доказування спірних обставин спору процесуальним законом покладено на відповідну зацікавлену в результатах розгляду спору сторону.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд,-

УХВАЛИВ:

в позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Івано-Франківський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Івано-Франківськ), Приватний нотаріус Павлінський Віталій Данилович про встановлення факту батьківства відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржено до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Бородовський С.О.