ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2024 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/7822/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - ОСОБА_2. (суддя-доповідач)

суддів: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

за участю секретаря ОСОБА_5,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора та Державної казначейської служби України

на рішення Подільського районного суду м. Києва

від 18 січня 2024 року

в складі судді ОСОБА_6

у цивільній справі №758/4865/23 Подільського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до Держави Україна в особі Київської міської прокуратури, Офісу Генерального прокурора, Державної казначейської служби України

про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду

У С Т А Н О В И В:

У травні 2023 року позивач звернулася до Подільського районного суду м. Києва з позовом, в якому посилаючись на положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.1994 №266/94-ВР (Далі - Закон №266/94-ВР), просила стягнути з Державної казначейської служби моральну шкоду у розмірі 500 000,00 грн, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 16 листопада 2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про вчинення злочину за ч. 4 ст. 368-3 КК України за №0000266. 03 січня 2018 року ОСОБА_1 вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368-3 КК України. Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 03 січня 2018 року відмовлено у задоволенні клопотання слідчого УП ГУНП у м. Києві, погодженого прокурором Київської місцевої прокуратури № 7, про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_1 , та застосовано до ОСОБА_1 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту з забороною залишати місце проживання, а також покладено низку обов`язків. 26 березня 2018 прокурором Київської місцевої прокуратури №7 було затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000266 за фактом вчинення позивачкою кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368-3 КК України.

Вироком Подільського районного суду міста Києва від 03 грудня 2018 року ОСОБА_1 визнано невинуватою по пред`явленому обвинуваченню у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 368-3 КК України і виправдано у зв`язку з недоведеністю у вчиненому ОСОБА_1 діянні складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 368-3 КК України. Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року вирок Подільського районного суду міста Києва від 03 грудня 2018 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 02 листопада 2022 року ухвалу Київського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін.

Вважала, що у зв`язку з незаконним притягнення до кримінальної відповідальності їй було заподіяно моральну шкоду, право на відшкодування якої набуто на підставі постанови Верховного Суду від 02 листопада 2022 року, якою позивачку визнано невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368-3 КК України.

Розмір моральної шкоди позивачка оцінила в сумі 500 000,00 грн, виходячи з тривалості часу, протягом якого вона зазнала кримінального переслідування, моральних страждань, а також періоду кримінального переслідування, який вона обраховувала з моменту пред`явлення підозри - 03 січня 2018 року по день ухвалення Верховним Судом постанови - 02 листопада 2022 року.

Державна казначейська служба України подала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначала про невизнання позовних вимог з огляду на те, що згідно зі своїми функціональними обов`язками не є учасником спірних відносин і не має фактичних даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Крім того, вважала, що позивачкою неправильно обраховано період перебування під слідством та судом, що вплинуло на розмір моральної шкоди.

Офісом Генерального прокурора подано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено про невизнання позовних вимог з огляду на те, що позивачкою неправильно тлумачиться положення чинного законодавства щодо періоду обчислення строку перебування під слідством та судом, а саме правильним буде обрахування строку з дня пред`явлення повідомлення про підозру позивачки у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 368-3 КК України, зокрема, з 28 грудня 2017 року до постановлення ухвали Київським апеляційним судом ухвали від 16 листопада 2021 року, якою вирок Подільського районного суду міста Києва від 03 грудня 2018 року залишено без змін. Вказаним вироком було виправдано позивачку у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 368-3 КК України. Таким чином, строк перебування позивачки під слідством та судом складає 46 місяців 7 днів, що дорівнює 309 763,00 грн. Утім, наведений мінімальний розмір шкоди в сумі 309 763,00 грн, який гарантований державною, вважає досить значним, а тому є достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи, та вважає, що підстав для його збільшення немає, оскільки відшкодування не повинно призводити до безпідставного збагачення. На підставі викладеного просив у задоволенні позову відмовити.

Київською міською прокуратурою також подано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено про невизнання позовних вимог з огляду на те, що позивачкою не надано доказів фізичного чи психологічного впливу на неї під час перебування під слідством та судом, що призвели до негативних наслідки морального характеру які б стали підставою для звернення до суду із даним позовом. Зокрема, що внаслідок незаконного перебування під слідством і судом позивачка була позбавлена можливості реалізовувати свої права та звички, а саме змушена звільнитись з посади генерального директора ТОВ «ЛДВ Аквакультура». Натомість, з копії трудової книжки вбачається, що позивачка звільнилась з власної ініціативи. Крім того, з наданих медичних документів вбачається, що позивачка проходила планові лікування, а відтак надані документи не доводять факт завдання моральної шкоди у зв`язку з погіршенням стану здоров`я позивачки. На підставі викладеного просив у задоволенні позову відмовити.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 18 січня 2023 року з урахуванням ухвали про виправлення описки від 31 січня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 326 600,00 грн, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду в частині способу стягення моральної шкоди, Державна казначейська служба України звернулася до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи в цій частині.

В обґрунтування скарги вказувала, що судом не враховану усталену практику Верховного Суду, відповідно до якої не допускається стягнення з Казначейства моральної та матеріальної шкоди. Вказував, що кошти підлягають стягненню з державного бюджету України.

Також зазначала, що суд першої інстанції всупереч судової практики визначив рахунок з якого має відбуватися списання відшкодування під час виконання судового рішення.

За вказаних обставин просила змінити рішення Подільського районного суду м. Києва від 18.01.2024 та викласти абзац другий резолютивної частини в наступній редакції: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 відшкодування маральної шкоди у розмірі 308 200,00 грн».

Також не погоджуючись з вказаним рішенням суду в частині задоволеного розміру відшкодування моральної шкоди, Офіс Генерального прокурора звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи в цій частині.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги в розмірі 326 600,00 грн, виходив з того, що станом на 01 січня 2024 року мінімальна заробітна плата становить 7 100,00 грн, однак суд не врахував, що ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішенням суду, на рівні 1 600,00 грн.

А тому, вважав, що розмір відшкодування моральної шкоди мав становити 73 600,00 грн (46 міс*1600 грн).

За вказаних обставин, просив рішення Подільського районного суду м. Києва від 18.01.2024 з урахуванням ухвали від 31.01.2024 змінити шляхом зменшення розміру стягнення на користь позивача моральної шкоди до мінімально визначеного Законом №266/94-ВРта ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік».

Позивач подала відзив на апеляційну скаргу Офісу Генерального Прокурора, в якому посилаючись на те, що правовідносини у справі виникли та сам позов подано задовго до прийняття положення Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» та положення ст. 8 вказаного Закону звужують зміст та обсяг її існуючих прав, а тому не підлягають застосуванню до спірних та не мають зворотної дії у часі, просила рішення суду першої інстанції з урахуванням ухвали про виправлення описки залишити без змін.

Також позивач подала відзив на апеляційну скаргу Державної казначейської служби України, в якій, посилалась на те, що зазначення в резолютивній частині рішення державного органу, а саме Державної казначейської служби України, не свідчать про те, що рішення ухвалене без додержання вимог процесуального права, оскільки кошти підлягають стягненню саме з державного бюджету України. За вказаних обставин просила рішення суду першої інстанції з урахуванням ухвали про виправлення описки залишити без змін.

Представник Офісу Генерального прокурора - ОСОБА_7 в судовому засіданні надала пояснення тотожні, зазначеним в апеляційній скарзі, підтримала її та просила задовольнити з підстав, наведених в ній. Також частково підтримала апеляційну скаргу Державної казначейської служби України.

Державна казначейська служба України, належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направила. До суду не подавала клопотання про відкладення розгляду справи із зазначенням поважних причин.

Позивач ОСОБА_1 , належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася. До суду не подавала клопотання про відкладення розгляду справи із зазначенням поважних причин.

Київська міська прокуратура - належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направила. До суду не подавала клопотання про відкладення розгляду справи із зазначенням поважних причин.

Зважаючи на викладене та враховуючи положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, які не з'явилися в судове засідання, та їхніх представників.

Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення представника Офісу Генерального прокурора - ОСОБА_7, дослідила матеріали справи, перевірила законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга Офісу Генерального прокурора підлягає задоволенню, а апеляційна скарга Державної казначейської служби України підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 16 листопада 2017 року на підставі матеріалів правоохоронних та контролюючих державних органів про виявлення фактів вчинення чи підготовки до вчинення кримінальних правопорушень, внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000266 відомості про вчинення злочину за ч. 4 ст. 368-3 КК України, а саме про те, що директор ТОВ «ЛДВ Аквакультура» ОСОБА_1 систематично вимагає та отримує неправомірну вигоду від суб`єктів господарської діяльності за укладання договорів суборенди.

03 січня 2018 року слідчим відділення розслідування злочинів у сфері службової діяльності СВ Подільського управління поліції ГУ НП у м. Києві ОСОБА_8 особисто вручено під розпис ОСОБА_1 повідомлення про підозру в одержанні службовою особою юридичної особи приватного права незалежно від організаційно - правової форми неправомірної вигоди для себе за вчинення дій з використанням наданих їй повноважень в інтересах того, хто надає таку вигоду, поєднаному з вимаганням неправомірної вигоди, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368-3 КК України.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 03 січня 2018 року відмовлено у задоволенні клопотання слідчого УП ГУНП у м. Києві, погодженого прокурором Київської місцевої прокуратури №7, про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_1 , та застосовано до неї запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту з забороною залишати місце проживання, а також покладено низку обов`язків.

26 березня 2018 року прокурором Київської місцевої прокуратури №7 було затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000266 за фактом одержання службовою особою юридичної особи приватного права незалежно від організаційно - правової форми неправомірної вигоди для себе за вчинення дій з використанням наданих їй повноважень в інтересах того, хто надає таку вигоду, поєднаному з вимаганням неправомірної вигоди, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368-3 КК України ОСОБА_1 .

Вироком Подільського районного суду міста Києва від 03 грудня 2018 року ОСОБА_1 визнано невинуватою по пред`явленому обвинуваченню у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 368-3 КК України і виправдано у зв`язку з недоведеністю у вчиненому ОСОБА_1 діянні, складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 368-3 КК України.

16 листопада 2021 року Київським апеляційним судом постановлено ухвалу про залишення без змін вироку Подільського районного суду міста Києва від 03 грудня 2018 року за обвинуваченням ОСОБА_1 за ч. 4 ст. 368-3 КК України, згідно якого ОСОБА_1 визнано невинуватою та виправдано у зв`язку з недоведеністю в діянні складу злочину.

Постановою Верховного Суду від 02 листопада 2022 року ухвалу Київського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін.

Оскільки апеляційні скарги відповідачів не містять доводів щодо незгоди з рішенням суду в частині наявності правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди, а лише оскаржується Офісом Генерального прокурора в частині визначеного розміру морального відшкодування, а Державною казначейською службою України в частині виключення з резолютивної частини судового рішення Державної казначейської служби України як органу з якого стягується таке моральне відшкодування, колегія суддів у відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України не переглядає рішення суду в цій частині.

Задовольняючи моральну шкоду у розмірі 326 600,00 грн суд першої інстанції виходив з мінімального розміру морального відшкодування передбаченого ст. 13 Закону №266/94-ВРта ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік», якою встановлено розмір мінімальної заробітної плати на 2024 рік у розмірі 7 200,00 грн.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо помилкового розрахунку розміру морального відшкодування, що підлягає стягненню з огляду на таке.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі N 6-2203цс15, відповідно до частини третьої статті 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, тобто на момент відшкодування.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 29.01.2020 у справі №214/1543/15-ц.

Рішення суду першої інстанції ухвалено 18 січня 2024 року. Відтак суд вірно посилався на Закон України «Про державний бюджет України на 2024 рік», однак не врахував, що ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішенням суду, на рівні 1 600,00 грн.

А тому колегія суддів вважає, що знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги, що розмір відшкодування моральної шкоди мав становити 73 600,00 грн (46 міс*1600 грн).

Доводи скаржника, про те, що положення ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» звужують зміст та обсяг її існуючих прав, а тому не підлягають застосуванню до спірних правовідносин і не мають зворотної дії у часі колегія суддів відхиляє, оскільки вказаним законом встановлюються виключно розрахункові величини, передбачені на бюджетний рік. Саме відшкодування здійснюється на підставі Закону №266/94-ВР на момент такого відшкодування, а тому Закон України «Про державний бюджет України на 2024 рік», яким визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішенням суду, на рівні 1 600,00 грн, жодним чином не звужує та не зменшує обсягу прав ОСОБА_1 , оскільки відшкодування здійснюється на підставі ст. 13 Закону №266/94-ВР, який гарантовано відшкодування на рівні мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, і такий розмір мінімального відшкодування визначається на момент такого відшкодування відповідно, що у 2024 році становить 1 600,00 грн.

Таким чином, зміна розрахункової величини для обчислення виплат за рішенням суду не змінила суті відшкодування яка забезпечена на рівні мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, розрахункова величина якого законом у 2024 році визначена у розмірі 1 600,00 грн.

У зв`язку з тим, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи при вирішенні питання про розмір стягнення моральної шкоди, неповно дослідив обставини справи, то у відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України є підстави для зміни рішення в цій частині із зменшенням суми моральної шкоди з 326 600,00 грн до 73 600,00 грн.

Крім того, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги Державної казначейської служби України щодо неврахування судом усталеної практики Верховного Суду, відповідно до якої не допускається стягнення з Казначейства моральної та матеріальної шкоди, а кошти підлягають стягненню з державного бюджету України.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 серпня 2021 року по справі № 200/8310/18 (провадження № 61-14033св20) зазначено, що: «відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем. Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Такими органами у цій справі є Міністерство внутрішніх справ України (дії посадової особи якого призвели до безспірного стягнення коштів) та Державна казначейська служба України (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету). Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів. На вказані обставини суди першої та апеляційної інстанцій уваги не звернули та дійшли помилкового висновку про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди безпосередньо з Державної казначейської служби України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку».

Проте суд першої інстанції на це уваги не звернув та зробив помилковий висновок про стягнення коштів безпосередньо з Державної казначейської служби України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку. Тому резолютивну частину рішення суду першої інстанції слід змінити.

Аналогічний правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 01.09.2021 у справі №545/2344/20.

Оскільки Державна казначейська служба України просила викласти другий абзац резолютивної частини в наступній редакції: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 відшкодування маральної шкоди у розмірі 308 200,00 грн», а апеляційний суд дійшов висновку про зменшення розміру моральної шкоди до 73 600,00 грн, то апеляційна скарга Державної казначейської служби України підлягає частковому задоволенню.

У зв`язку з тим, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи при вирішенні позовних вимог про розмір стягнення моральної шкоди, неповно дослідив обставини справи, то у відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України є підстави для зміни рішення в цій частині із зменшенням суми моральної шкоди з 326 600,00 грн до 73 600,00 грн та з урахуванням необхідності врахування висновку щодо застосування норм права викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 18 серпня 2021 року по справі № 200/8310/18 (провадження № 61-14033св20), колегія суддів вважає, що вимоги апеляційної скарги Державної казначейської служби України підлягають частковому задоволенню шляхом зміни другого абзацу резолютивної частини рішення суду першої інстанції.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора - задовольнити.

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України - задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 18 січня 2024 року в частині визначення розміру моральної шкоди - змінити, зменшивши суму моральної шкоди з 326 600грн 00 коп. до 73 600 грн 00 коп.

Викласти другий абзац резолютивної частині рішення Подільського районного суду м. Києва від 18 січня 2024 року в наступній редакції: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 73 600 грн 00 коп.».

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 16 квітня 2024 року.

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4