ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3205/24 Справа № 932/5088/22 Суддя у 1-й інстанції - Овчиннікова О. С. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

Головуючого судді-доповідача Никифоряка Л.П.

Суддів Новікової Г.В., Гапонова А.В.,

за участі секретаря судового засідання Драгомерецької А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро справу що виникла з цивільних правовідносин за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , за участі третьої особи, яка не заявляла самостійних вимог щодо предмету спору приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Петренко Катерини Володимирівни про визнання договору дарування удаваним та скасування права власності на частку у спільній сумісній власності, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 19 грудня 2023року (головуючий у суді першої інстанції Овчиннікова О.С.), -

В С Т А Н О В И В:

В позові пред`явленому до суду 07 вересня 2022року ОСОБА_1 виклав вимоги до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання уявним договору дарування від 08 листопада 2019року посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Петренко Катериною Володимирівною та про скасування права власності ОСОБА_2 на належну йому частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову заявник зазначав, що користувачами квартири АДРЕСА_1 був ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

В 1998році співкористувачем квартири АДРЕСА_1 стала ОСОБА_3 , яка приватизувала свою кімнату та ще одну кімнату звільнену ОСОБА_5 .

В подальшому, згідно позовних вимог, ОСОБА_3 розпорядилася своє часткою в спільному майні, та на підставі Договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 11 листопада 2019року ОСОБА_7 став власником належної ОСОБА_3 частки.

Позивач стверджував, що зазначений договір дарування є недійсним, так як його вчинено для приховання договору купівлі-продажу, та з огляду на те, що він як співвласник мав переважне право перед іншими особами на купівлю частки у праві спільної часткової власності за ціною оголошеною для продажу та на інших рівних умовах однак не був повідомлений співвласницею про її намір продати свою частку.

В уточнених позовах від 22 вересня 2022року та від 09 лютого 2023року ОСОБА_1 вимагав визнати удаваним Договір дарування частки в сумісній власності квартири АДРЕСА_1 , укладений між дарувальником ОСОБА_3 і ОСОБА_2 та скасувати цей договір /том І а.с.42-45, 91-94, 177-178, 210-211/.

В суді першої інстанції у відзиві на позовну заяву, представник відповідача ОСОБА_2 , адвокат Сидоренко Олег Андрійович заперечував проти задоволення апеляційної скарги та стверджував, що позовні вимоги у тому вигляді в якому заявив позивач не мають під собою правого підґрунтя.

Та розмірковуючи про позовні вимоги заявник вважав їх недоведеними і такими що ґрунтуються виключно на припущеннях /том І а.с.150-151/.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2023року в позові ОСОБА_1 відмовлено.

Згідно висновків суду не підтверджені обставини з приводу того, що волевиявлення дарувальника та обдарованого за Договором дарування від 08 листопада 2019року були спрямовані на настання інших цивільно-правових наслідків та позивачем не підтверджено наміру в сторін договору щодо приховання іншої угоди.

Суд вважав що обставини, про які стверджував ОСОБА_1 , не підтверджені належними засобами доказування - зокрема не підтверджене те, що оспорюваним договором порушуються права та законні інтереси позивача, що є самостійною підставою для відмови в позові.

Також на думку суду правовою передумовою для відмови в задоволенні позовних вимог про визнання удаваним Договору дарування від 08 листопада 2019року була відсутність самого договору та процесуальна бездіяльність позивача, котрий не заявляв про необхідність витребування такого доказу.

Щодо вимоги позивача про скасування оспореного Договору дарування суд першої інстанції вважав, що позивачем обрано невірний спосіб захисту порушеного права.

З рішенням суду позивач не погодився, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 висловив вимогу про скасування рішення та задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги зводились до того, що суд не врахував що між сторонами спірного Договору дарування не було відносин які би давали підстави для безоплатної передачі частки ОСОБА_3 у спільній сумісній власності в дар ОСОБА_2 , діяльність якого на думку заявника «полягала в скуповуванні таких спірних часток», та вже ця обставина на думку заявника вказує на удаваність правочину.

В обґрунтування скарги заявник посилався також на те, що відповідно до фактичних обставин він звертався до суду із заявою від 18 листопада 2022року про витребування з нотаріальної контори примірника спірного Договору дарування від 08 листопада 2019року, однак суд не взяв цього до уваги та тим самим допустив порушення норм процесуального права.

Також заявник стверджував про те, що ОСОБА_3 вже до укладення спірного договору дарування вчиняла правочини направлені на розпорядження своєю часткою у праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_1 без відома та погодження таких дій із співвласником.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши пояснення позивача ОСОБА_1 , за відсутності відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та третьої особи приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Петренко Катерини Володимирівни явка яких не була обов`язковою, повідомлених про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

З наявних в матеріалах справи Протоколу засідання громадської комісії по житлових питаннях при виконкомі № НОМЕР_1 від 15 грудня 1994року за результатами розгляду питання про зміну умов договору найму на житлові приміщення квартири АДРЕСА_1 рекомендовано переобладнати житлові приміщення та звільнені дві кімнати житловою площею 23,8кв.м, загальною площею 31,1кв.м і дозволено використовувати під підсобне приміщення ОСОБА_8 , який мешкав у суміжній кімнаті площею 22,6кв.м та переоформити особовий рахунок ОСОБА_8 на одну кімнату житловою площею 22,6кв.м, загальною площею 62,6кв.м /том І а.с.21, 71-72/.

Рішенням виконавчого комітету Бабушкінської районної ради № 940 від 16 грудня 1994року зокрема за результатами розгляду питання про зміну умов договору найму на житлові приміщення квартири АДРЕСА_1 затверджено Протокол № 12 від 15 грудня 1994року, змінено умови договору найму та вирішено переобладнати житлові приміщення та звільнені дві кімнати житловою площею 23,8кв.м, загальною площею 31,1кв.м і дозволено використовувати під підсобне приміщення ОСОБА_8 , який мешкав у суміжній кімнаті площею 22,6кв.м та переоформити особовий рахунок ОСОБА_8 на одну кімнату житловою площею 22,6кв.м, загальною площею 62,6кв.м /том І а.с.21, 71-72/.

Свідоцтвом про право власності від 14 грудня 1998року підтверджувалось право власності на 82/100 часток у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 /том І а.с.14/; що також вбачається із Технічного паспорта /том І а.с.15-16/.

За змістом долучених до матеріалів справи Договору купівлі-продажу 82/100 частин квартири від 12 вересня 2000року ОСОБА_3 продала свою частку ОСОБА_9 /том І а.с.17/; та остання за Договором дарування 82/100 частин квартири від 01 грудня 2004року безоплатно передала зазначену частку квартири в дар назад ОСОБА_3 /том І а.с.18/; що вбачається також із Інформаційної довідки Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» № 4212 від 08 квітня 2009року /том І а.с.37/.

Питання правомірності приватизації з боку ОСОБА_3 та ОСОБА_9 , отримання відповідного свідоцтва про право власності на житло і договорів купівлі-продажу 82/100 частин квартири від 12 вересня 2000року та дарування 82/100 частин квартири від 01 грудня 2004року вже були предметом перевірки судом за позовом ОСОБА_4 про що є рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 16 листопада 2012року, яким в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_9 та Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради відмовлено /том І а.с.9-13/.

Відповідно до Договору дарування від 08 вересня 2018року 18/100 часток у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_10 , якій частка у праві власності належала на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27 травня 2016року безоплатно передала у дар своєму сину ОСОБА_1 /том І а.с.196/; що узгоджується із Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності /том І а.с.197/ та Технічним паспортом від 17 листопада 2016року /том І а.с.198-201/.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 28 вересня 2020року власником 82/100 часток у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 08 листопада 2019року, є ОСОБА_7 (попереднім власником 82/100 часток на підставі договору дарування від 01 грудня 2004року була ОСОБА_3 ); співвласником 18/100 часток у праві спільної часткової власності на цю квартиру, на підставі договору дарування від 08 вересня 2018року, є ОСОБА_1 /том І а.с.7-8, 76-77/.

З питань неправомірних дій невідомих осіб по схилянню батька позивача до підписання деяких документів, що трапилось 07 грудня 2009року ОСОБА_4 звертався до правоохоронних органів /том І а.с.56/; на що отримав відповідь за змістом якої, за результатами перевірки обставин повідомлених заявником ОСОБА_4 відмовлено в порушенні кримінальної справи за частиною 2 статті 6 КПК України через відсутність складу злочину /том І а.с.57/.

Також перевіркою заяв ОСОБА_1 про вчинені кримінальні правопорушення № 42201 від 04 вересня 2018року, № 50389 від 18 жовтня 2018року правоохоронними органами повідомлялось про відсутність даних які би вказували на наявність ознак кримінального правопорушення /том І а.с.61, 63/.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо визнання удаваним Договору дарування суд першої інстанції вдався до оцінки належності засобів доказування факту укладення договору з метою приховати інший правочин, та виходив із того, що не має будь-якого підтвердження домовленості між дарувальником і обдарованими щодо вчинення правочину із метою усунути іншого співвласника від реалізації ним переважного права перед іншими особами на купівлю частки у праві спільної часткової власності. Правові підстави для відмови в задоволенні позовних вимоги про скасування договору суд вбачав у тім, що чинне законодавство не передбачає такого способу захисту як скасування договору.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд визнає, що є доведеними обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими та суд правильно застосував норми матеріального права.

За змістом частин першої, другої та четвертої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Поняття спільної часткової власності визначено в частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Спільною сумісною власністю є спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності (частина перша статті 368 ЦК України).

Тобто, статус спільної власності двох або більше осіб залежить від визначення чи не визначення часток кожного зі співвласників у праві власності: якщо такі частки визначені право власності належить співвласникам на праві спільної часткової власності, а якщо частки співвласників у праві власності не визначені спільна власність є спільною сумісною власністю.

У даній справі ОСОБА_1 в суді першої інстанції, у позовній заяві визнавав те, що частиною квартири АДРЕСА_1 користувався ОСОБА_8 , після якого в порядку приватизації власником 82/100 часток у праві спільної часткової власності на цю квартиру стала ОСОБА_3 .

Наявність зазначених обставин суд апеляційної інстанції пов`язує із тим, що це було визначено в Протоколі засідання громадської комісії по житлових питаннях при виконкомі № НОМЕР_1 від 15 грудня 1994року та в Рішенні виконавчого комітету Бабушкінської районної ради № 940 від 16 грудня 1994року.

В рішенні Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2012року, яке набрало законної сили вже відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_9 та Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради про скасування розпорядження про приватизацію та визнання недійсними свідоцтва про право власності на житло і договорів купівлі-продажу 82/100 частин квартири від 12 вересня 2000року та дарування 82/100 частин квартири від 01 грудня 2004року.

Виходячи з аналізу процесуальних норм права, преюдиційність фактів, які є підставою для звільнення від доказування відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України, ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними /ті самі особи або особа/ і об`єктивними /предмет спору, предмет доказування/ межами, за якими обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Та саме наявність такого рішення апеляційний суд вважає беззаперечним доказом щодо належності 82/100 часток у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 на праві власності відповідачці ОСОБА_3 . Інші 18/100 часток у праві спільної часткової власності на спірну квартиру належали ОСОБА_1 .

Отже спірна квартира є об`єктом спільної часткової власності.

Відповідно до частини першої статті 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. У разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник-продавець зобов`язаний повідомити інших співвласників про намір продати свою частку (частина друга статті 362 ЦК України). Такий обов`язок співвласника у разі безоплатного відчуження його частки у спільному майні чинним законодавством не передбачений.

За обставин у даній справі власник 18/100 часток майна у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 вимагав усунути порушення його права власності на цю квартиру, зокрема, оспорюючи відповідний правочин щодо цього майна Договору дарування вважаючи його удаваним, оскільки він укладений щоб приховати договір купівлі-продажу, який в свою чергу є недійсним з підстав переважного права позивача перед іншими особами на купівлю частки у праві спільної часткової власності.

За змістом частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України). Частиною першою статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Поняттям договору дарування охоплюється передача в тому числі нерухомої речі у власність іншої сторони безоплатно.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України - ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом наведеної норми предмет цього договору складає відплатна передача майна у власність та істотною умовою договору купівлі-продажу виступає обов`язок продавця передати майно у власність другої сторони в обмін на зустрічну дію покупця по сплаті продавцеві обумовленої в договорі грошової суми за прийняте майно.

Статями 202 - 204 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків та особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності і волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, також правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами 1 та 3 статті 203 ЦК України одними із загальних вимог, дотримання яких необхідно для дійсності правочину, є вимоги з приводу відповідності змісту правочину Цивільному кодексу України та іншим актам цивільного законодавства; та щодо волевиявлення учасника правочину, яке повинно бути вільним та відповідати його внутрішній волі.

У даній справі сторони не заперечували обставин укладення письмового договору дарування із додержанням вимог про нотаріальне посвідчення на умовах визначених в тексті договору, також відсутній спір щодо факту передачі майнових прав від продавця до покупця, а також щодо реєстрації права власності на 82/100 часток квартири за відповідачем ОСОБА_2 .

Позивач заперечував обставин безоплатної передачі частки в спірному нерухомому майні. Наявність зазначеної обставини позивач пов`язував із тим, що між ним та ОСОБА_3 склалися неприязні відносини. Спір виник з приводу підтвердження обставин щодо безоплатного розпорядження з боку ОСОБА_3 належними їй 82/100 частками у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 , повноважень в останньої на розпорядження цією часткою без погодження із співвласником інших часток, і з приводу підстав щодо фактичного набуття ОСОБА_2 права власності на цю частку квартири.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Частина перша статті 76 ЦПК України доказами визначає будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша, друга статті 77 ЦПК України).

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України). Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її не доведення.

Щодо спірного Договору дарування від 08 листопада 2019року позивач, який не був стороною договору, не підтвердив що волевиявлення дарувальниці ОСОБА_3 не було вільним, також жодним чином не доказано того, що за договором було сплачено певну грошову суму, чи договір носить характер уявного чи удаваного правочину і не спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог дійшов обґрунтованого висновку про те, що відсутні підстави для визнання спірного договору дарування удаваним.

Отже за не доведеності заявлених в позовній заяві фактів щодо наявності між сторонами інших правовідносин ніж ті про які йшлося в договорі дарування, вимоги позивача щодо припинення права власності ОСОБА_2 на 82/100 часток у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Вказаний договір дарування посвідчено та зареєстровано у встановленому законом порядку, а відповідачем ОСОБА_2 зареєстроване право власності на частину квартири, отже, у результаті вказаних дій дарувальником було втрачено, а обдаровуваними безоплатно набуто право власності на частину квартири.

За конкретних обставин не можна вважати виконаний договір, укладеним з метою приховати інший правочин купівлі-продажу ґрунтуючись тільки на припущеннях. Оспорюваний правочин не містить інших недоліків про які між сторонам виникав би спір щодо умов договору.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір та доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Та рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами без встановлення відповідних фактів. Визначальним у даній справі є не безпосередньо вид чи характеристика умов передбачених в чинному законодавстві та істотних умов щодо яких сторони досягли згоди та керуючись якими уклали договір, а також фактичних обставин у даній справі щодо оплатної передачі предмету договору, укладення договору купівлі-продажу та не дотримання при цьому прав співвласника у праві спільної часткової власності.

Водночас цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Стаття 15 ЦК України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення та пункт другий частини 2 статті 16 ЦК України вказує, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним та закон визначає правові наслідки удаваного правочину.

За наведених обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що обраний позивачем спосіб захисту про скасування договору не передбачений законом або договором та є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. І тільки за умови, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Разом з тим, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб позивач надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог. Та позивач беззаперечно мав можливість ознайомитися із матеріалами справи, та саме сторони несуть ризик настання наслідків, пов`язаних із не вчиненням ними процесуальних дій.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність рішення суду, що дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 375 ЦПК України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судових рішень розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишене без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2023року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 квітня 2024року.

Судді: