Провадження № 2/357/378/24
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

11 квітня 2024 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Орєхова О. І. ,

за участі секретаря Вальчук М. В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду № 2 в м. Біла Церква цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

В вересні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, посилаючись на наступні обставини.

Між ним, ОСОБА_1 (надалі по тексу - позивач) та ОСОБА_4 (надалі по тексу - відповідач), 10 листопада 2001 року відділом реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міського управління юстиції Київської області зареєстровано шлюб, актовий запис № 1314.

У період перебування у шлюбі за спільні кошти ними було придбано у спільну власність нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Шелудченко О.В. від 12.08.2011 року зареєстровано в реєстрі за № 2989. (Відповідно до Рішення Білоцерківської міської ради від 18 лютого 2016 року № 81-07-VII "Про перейменування вулиць та інших поіменованих об`єктів міста Білої Церкви" вулицю "Комсомольську" перейменовано на вулицю "Героїв Крут").

Крім того, під час придбання квартири ОСОБА_4 , він, як чоловік надавав нотаріальну згоду дружині на придбання квартири.

Через різні погляди на сімейне життя з травня 2023 року стосунки з відповідачкою розладилися, зникли взаєморозуміння та взаємоповага. Спільне проживання стало неможливим через те, що відповідач зібравши частину його особистих речей в декілька пакетів,- вигнала його з їхньої спільної квартири. Сказавши, що йому тут більше нічого не належить. З початку серпня 2023 року кожен живе окремим життям та своїми інтересами, спільного господарства не ведуть, хоча ще знаходяться у зареєстрованому шлюбі.

Оскільки, майно було придбане ним та відповідачем в період шлюбу, воно належить їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності, тому він має намір поділити вищезазначене майно, шляхом визначення за ним 1/2 частки квартири, в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Ним було зроблено наступні кроки по врегулюванню цієї проблеми: він декілька разів намагався поговорити з дружиною з приводу поділу квартири придбаної в шлюбі. Не знайшовши взаємної згоди, він надіслав дружині засобами поштового зв`язку через Укрпошту (докази додаються) Претензію, в якій виклав можливі умови поділу спільного майна, проте, відповідач відмовилася отримати зазначений лист.

Отже, можливість поділу майна подружжя у позасудовому порядку, відсутня.

Просив суд позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя - задовольнити. Визнати спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Визнавши за ОСОБА_1 , у порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на 1/2 частину квартири, загальною площею 54,1 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Судові витрати по справі стягнути з відповідача ( а. с. 1-4 ).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.09.2023 року, головуючим суддею визначено Орєхова О.І. ( а. с. 20 ) та матеріали справи передані для розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 187 ЦПК України за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 цього Кодексу.

Якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача.

Ухвалою судді від 19.09.2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя було залишено без руху ( а. с. 24-27).

26 вересня 2023 року за вх. № 42087 судом отримано заяву про усунення недоліків ( а. с. 30 ) разом із квитанцією про сплату судового збору ( а. с. 29 ), позовною заявою та додатками ( а. с. 31-48 ).

Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання ( перебування ) такої фізичної особи.

27 вересня 2023 року здійснено запит стосовно відомостей про реєстрацію місця проживання відповідача ( а. с. 49 ).

03 листопада 2023 року за вх. № 48638 судом отримано з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в Києві та Київській області щодо зареєстрованого місця проживання ( перебування ) відповідача ( а. с. 51 ).

З вказаної інформації вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 04.10.2011 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно ч. 1 ст. 187 ЦПК України якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановлено законом порядку місце проживання ( перебування ) фізичної особи відповідача.

Ухвалою судді від 07 листопада 2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання у справі на 29.11.2023 року ( а. с. 52-53 ).

Протокольною ухвалою від 30.01.2024 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті на 06.03.2024 року ( а. с. 94-98 ).

В судовому засіданні позивач та його представник, кожний окремо, підтримали позовні вимоги, надали пояснення аналогічні викладеним в позовній заяву та просили позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, просив суд відмовити в їх задоволенні.

06 березня 2024 року було поведено розгляд справи ( а. с. 116-120 ), але відкладено до 11.04.2024 року для забезпечення з боку учасників справи в судове засідання свідків.

В судовому засіданні 11.04.2024 року з боку позивача та його представника, а також представника відповідача не було доповнень, сторони підтримали свою позицію, викладену в попередньому судовому засіданні.

11 квітня 2024 року в якості свідків були допитані ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Так, свідок ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який є батьком позивача в судовому засіданні підтвердив, що вони з дружиною продали однокімнатну квартиру, яка належала матері його дружини близько 32 000 грн. та вказані кошти були передані сину ОСОБА_11 для придбання двокімнатної квартири. Вказані кошти пішли на придбання квартири, які включали в себе погашення боргу та зняття арешту з квартири ( 15 000 грн. ). Підтвердив, що вказана двокімнатна квартира була придбана за кошти від їх продажу однокімнатної квартири та від продажу однокімнатної квартири батьків дружини сина, але скільки вони додавали, не знає.

Свідок ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який є братом позивача підтвердив, що його батьки продали квартиру, за ці кошти була придбана спірна квартира. Зазначив, що дві родини склалися грошима для придбання квартири, але вказував, що вони більше вклали ніж батьки дружини його брата. За скільки була продана квартира та скільки грошей передали батьки його брату, він не знає.

Свідок ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка є матір`ю позивача в судовому засіданні пояснила, що вона отримала у спадщину однокімнатну квартиру після смерті її матері, яку вона продала за 40 000 грн. на прохання сина для придбання іншої квартири, більшої за розміром ніж в тій, в якій син проживав з дружною та донькою ( однокімнатна ). Спочатку вони продали однокімнатну квартиру, а потім батьки дружини її сина ( однокімнатну ). Після продажу квартири, зразу віддали кошти сину, більш 30 000 грн., потім іншу суму. Їй відомо, що частина грошей, які були надані сину пішли на заставу та зняття арешту з квартири, яку бажали купити. Зазначила, що двокімнатна квартира була придбана за 56 000 грн. за спільні кошти.

Свідок ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 в судовому засідання зазначив, що він є батьком ОСОБА_4 . Наголошував, що в нього була однокімнатна квартира, в якій після одруження проживала донька з позивачем, а коли народилася онука, через деякий час вирішили розширитися, продали однокімнатну квартиру та придбали більшу квартиру ( двокімнатну ). Його квартира була продана за 30 400 грн., а придбана двокімнатна за 56 000 грн. Після продажу квартири за вищевказану суму, додав ще 25 000 грн.

Свідок ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка є матір`ю відповідача по справі, ОСОБА_4 , пояснила, що у їх власності перебувала однокімнатна квартира, в якій проживали її донька разом із позивачем, а в 2011 році вирішили поліпшити житлові умови, продали її за 30 400 грн., додали 25 000 грн. і придбали двокімнатну квартиру. Наголошувала, що квартира була придбана за їх кошти.

Свідок ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_7 в судовому засіданні пояснив, що він є рідним братом Іздебської ОСОБА_13 та наголошував, що двокімнатна квартира була безпосередньо придбана сім`єю ОСОБА_14 . Йому відомо, що однокімнатну квартиру, яка належала їх сім`ї, продана за 30 400 грн. і додавалися ще якість кошти, однак скільки, він не знає.

Суд, враховуючи пояснення позивача та його представника, представника відповідача, надані в судовому засіданні 06.03.2024 року, пояснення свідків, які були надані останніми в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства ( ч. 1 ст. 19 ЦПК України ).

Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин.

В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі перебувають в зареєстрованому шлюбі з 10.11.2001 року, про що в матеріалах справи свідчить наявне повторне свідоцтво про шлюб, видане 30.08.2023 року Білоцерківським відділом державної реєстрації актів цивільного станку у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ ) ( а. с. 8 ).

З наявного в матеріалах справи Договору купівлі-продажу від 12.08.2011 року вбачається, що ОСОБА_15 продала, а ОСОБА_4 придбала квартиру АДРЕСА_1 ( а. с. 11 ).

Вказана квартира складається з двох житлових кімнат, площею 10,9 кв.м., 17,5 кв.м, кухні 8,0 кв.м, коридору 12,0 кв.м, ванної 2,6 кв.м., туалету 1.0 кв., лоджії 2,1 кв. м. Загальна площа квартири становить 54,1 кв.м, житлова площа 28,4 кв.м.

Продаж зазначеної квартири вчинено за 56 000 гривень.

Договір укладено за згодою чоловіка покупця - ОСОБА_1 , викладеної у вигляді заяви, підпис на якій засвідчено ОСОБА_16 , приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області 11.08.2011 року за зареєстрованим № 2954.

Згідно Витягу з Реєстру територіальної громади від 28.08.2023 року, позивач ОСОБА_1 з 11.10.2011 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ( а. с. 9 ).

За відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28.08.2023 року, квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_4 ( а. с. 14 ).

Встановлено, що відповідно до рішення Білоцерківської міської ради від 18 лютого 2016 року № 81-07-VII "Про перейменування вулиць та інших поіменованих об`єктів міста Білої Церкви" вулицю "Комсомольську" перейменовано на вулицю "Героїв Крут", зазначене рішення міститься у вільному доступі.

Так, з наявної в матеріалах справи Претензії, адресована ОСОБА_4 від 04.09.2023 року, ОСОБА_1 намагався з дружиною вирішити питання з приводу поділу квартири придбаної в шлюбі ( а. с. 17, 18-19 ), яке залишилося з боку відповідача поза увагою.

Звертаючись до суду з вищевказаними вимогами, позивач вважає, що оскільки під час шлюбу була придбана двокімнатна квартира за спільні кошти, тому просив суд визнати майно спільним майном подружжя, визнавши за ним право власності на 1/2 частину.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно зі статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843 цс 17.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За положеннями ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Тлумачення положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Також частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4ст. 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване. Майно в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання.

Такої правової позиції дотримується Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (частина перша статті 57 СК України).

Отже, зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Так, заперечуючи вимоги позивача стосовно спільного майна подружжя, відповідач ( її представник ) посилалися на договір про продаж однокімнатної квартири від 09.08.2011 року, яка перебувала у її власності, власності батьків та брата ( а. с. 102-103) та на їх свідченнях.

Окрім цього, в своїх поясненнях (письмових ) ( а. с. 121-126 ) представник відповідача зазначав, що спірна квартира була придбана відповідачем за особисті кошти, але жодного доказу в цьому, суду не надано.

Посилання на продаж вищевказаної квартири, яка була продана, та придбана спірна квартира не заслуговує на увагу, оскільки продана квартира була реалізована за нижчу суму чим та яка була придбана ( спірна ).

Також, посилання на те, що з боку батьків відповідача було додано необхідної суми для придбання спірної квартири, жодним чином не підтверджується, окрім їх свідчень, які є близькими родичами та є зацікавленими.

Окрім того, свідченням вказаних свідків з боку відповідача, суд надає критичної оцінки, оскільки між допитаними свідками мали суперечливості.

Так, такі суперечливості мали місце з боку останніх ( свідок ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ), саме у місці передачі грошових коштів їх дочці ( відповідачу ) для придбання спірної квартири.

Крім того, з пояснень свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_12 , які є батьками відповідача зазначено, що вони передали дочці 30 400 грн. та 25 000 грн, загалом 55 400 грн., за вказану суму придбано квартиру, але спірна квартира була придбана за 56 000 грн.

В свою чергу, свідок ОСОБА_10 вказував, що йому не відомо скільки ще коштів батьки додавали для придбання спірної квартири, окрім тієї суми від продажу однокімнатної квартири, яка їм належала.

Не заслуговують на уваги і посилання з боку відповідача ( її представника ) в поясненнях (письмових ) ( а. с. 121-126 ), що позивач не мав особистих коштів, зазначене спростовується доданою з боку позивача індивідуальною відомості про застраховану особу ( а. с. 111-113 ), яка відображає доходи позивача починаючи з 2001 року по 2023 рік.

З вищевказаної відомості вбачається, що за звітний період 2011 рік, на час придбання спірної квартири, доход позивача за рік складав 38 590,69 грн.

В свою чергу, з боку відповідача ( її представника ) не надано суду доказів наявності доходу у відповідача.

Окрім цього, на підтвердження своєї позиції, позивач також надав договір купівлі-продажу квартири від 27.07.2011 року, за яким ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_17 придбала квартиру АДРЕСА_3 ( а. с. 114 ), від реалізації якої, кошти ( 40 000 грн. ) були надані останньому для придбання спірної квартири, що також підтверджено допитаними свідками на стороні позивача.

Водночас, як позивач на протязі всього розгляду справи так і допитані свідки на стороні позивача наголошували на тому, що спірна квартира була придбана від продажу двох однокімнатних квартир, які належали сім`ї позивача та сім`ї відповідача.

Свідчення свідків, які були допитані на стороні позивача, є більш послідовними, відповідають матеріалам справи та встановленим обставинам.

Крім того, з заяви позивача, спрямованого приватному нотаріусу Шелудченко О.В. вбачається, що останній цією заявою дав згоду його дружині ОСОБА_4 на купівлю квартири АДРЕСА_1 . Підтвердив, що такий правочин відповідає інтересам сім`ї, укладається на умовах які вони попереднього обговорили і вважають вигідними та укладання цього договору відповідає їхньому спільному волевиявленню ( а. с. 104 ).

Доводи сторони відповідача стосовно того, що заява про надання згоди нотаріусу на придбання нерухомого майна має лише формальний характер, і жодним чином не спростовують той факт, що квартира придбана за її особисті кошти, суд оцінює критично, та зазначає, що підписання особою в нотаріальній конторі будь-яких документів повинно сприйматися як настання юридичного факту, з яким пов`язано виникнення або припинення прав та обов`язків (такий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах висловлений у постанові Верховного Суду від 29 липня 2020 року у справі № 727/7658/15-ц, провадження № 61-10888св18).

Тлумачення статті 64 СК України дозволяє стверджувати, що: по-перше, договори між подружжям є родовим поняттям і охоплює собою як пойменовані (купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання, шлюбний договір тощо), так і не пойменовані договори; по-друге, договори між подружжям можуть одночасно бути укладені як щодо роздільного, так і стосовно спільного майна; по-третє, допускається укладення договору поміж подружжям про відчуження «частки в спільній сумісній власності», в якому відбудеться визначення частки і її відчуження на користь іншого із подружжя.

У статті 65 СК України передбачено, зокрема, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Правочин є найбільш поширеним юридичним фактом, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки учасників цивільних правовідносин.

До односторонніх правочинів, зокрема, належить: видача довіреності, відмова від права власності, складання заповіту, публічна обіцянка винагороди, прийняття спадщини, згода іншого співвласника на розпорядження спільним майном, одностороння відмова від договору.

При вчиненні одностороннього правочину воля виражається (виходить) однією стороною. Разом з тим така сторона може бути представлена декількома особами, прикладом чого може бути видання довіреності двома і більше особами, спільний заповіт подружжя тощо. Результат аналізу розуміння як правочину, так і одностороннього правочину свідчить, що односторонні правочини: є вольовими діями суб`єкта; вчиняються суб`єктами для здійснення своїх цивільних прав і виконання обов`язків; спрямовані на настання правових наслідків (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків).

Залежно від сприйняття волі сторони одностороннього правочину такі правочини поділяються на: суто односторонні - не адресовані нікому та без потреби в прийнятті їх іншою (іншими) особою. До них, зокрема, належить відмова від права власності, відмова від спадщини, прийняття спадщини; такі, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, до яких можливо віднести, зокрема, оголошення конкурсу, публічну обіцянку винагороди, відмову від спадщини на користь іншої особи, видачу довіреності, видачу векселя, розміщення цінних паперів, односторонню відмову від договору (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18 (провадження № 61-13518св21)).

Однією з підстав виникнення зобов`язання є договір (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, має на меті забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків. За допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір його сторони можуть регулювати, зокрема, вчинення між сторонами односторонніх правочинів, підстави для односторонньої відмови і коли ці правочини породжують відповідні правові наслідки щодо розірвання договору (див. подібний висновок в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року в справі № 465/5980/17 (провадження № 61-1178св20)).

Отже, суд зауважує, що: договори між подружжям можуть одночасно бути укладені як щодо роздільного, так і стосовно спільного майна; за допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір його подружжя може регулювати, зокрема, набуття майна в особисту власність чи спільну сумісну власність; згода дружини, чоловіка на розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності; у випадку набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності. Саме цим обумовлена необхідність згоди іншого подружжя на набуття одним із подружжя майна у право спільної сумісної власності; не виключається можливість усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя; наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя; у разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.

Така позиція міститься в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2024 року у справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297св23).

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що дійсно сторонами по справі перебуваючи в шлюбі за спільні кошти було придбано спірну двокімнатну квартиру.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду наведеного, даючи оцінку зібраним доказам по справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя є такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно із п. 1 ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом (ст. 1 Закону України Про судовий збір).

Поняття судових витрат міститься в п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", де судові витрати передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи.

При зверненні до суду з позовними вимогами позивачем було сплачено судовий збір в загальному розмірі 7 496,57 гривень, що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями ( а. с. 5, 29 ).

Оскільки позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати по справі, які складаються з судового збору за подачу позову в загальному розмірі 7 496,57 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 15, 16, 368, 372 ЦК України, ст. ст. 57, 60, 62, 63, 65, 69, 70, 71, 163 СК України, ст. ст. 2, 4, 5, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 133, 141, 187, 258-259, 263-265, 268, 273, 353-355 ЦПК України, п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", Законом України Про судовий збір, суд, -

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, - задовольнити.

Визнати спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири, загальною площею 54,1 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 7 496,57 гривень ( сім тисяч чотириста дев`яносто шість гривень п`ятдесят сім копійок ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 ( адреса реєстрації: АДРЕСА_4 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий міським відділом № 1 Білоцерківського МУГУ МВС України в Київській області 17 квітня 1998 року, РНОКПП: НОМЕР_2 );

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( адреса реєстрації: АДРЕСА_4 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Міським відділом № 1 Білоцерківського МУ ГУМВС України в Київській області 01 березня 2002 року, РНОКПП: НОМЕР_4 ).

Повний текст судового рішення виготовлено 17 квітня 2024 року.

Рішення надруковано в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Суддя О. І. Орєхов