судді Великої Палати Верховного Суду Мартєва С. Ю.
Справа № 191/4364/21
Провадження № 14-172цс23
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрзалізниця» про визнання протиправним наказу про відсторонення від роботи
Відповідно до частини третьої статті 35 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку; про наявність окремої думки повідомляються учасники справи без оголошення її змісту в судовому засіданні.
І. Обставини справи
1. У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Укрзалізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця») про визнання протиправним наказу про відсторонення від роботи.
2. Позов мотивувала тим, що вона працює в АТ «Укрзалізниця» на посаді товарознавця структурного підрозділу «Дніпровський головний матеріально-технічний склад» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця».
3. Зазначила, що наказом відповідача від 09 грудня 2021 року № НХГ-84/ос «По особовому складу» її відсторонили від виконання трудових обов`язків без збереження заробітної плати до дня проведення щеплення проти COVID-19 або надання висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 - у зв`язку з ненаданням документів, що підтверджують факт щеплення проти COVID-19.
4. Вважає цей наказ незаконним, оскільки він суперечить нормам чинного міжнародного та вітчизняного законодавства, зокрема Конституції України, Міжнародному пакту про економічні, соціальні, культурні права, висновкам Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд), статті 46 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), Закону України від 24 лютого 1994 року № 4004-ХІІ «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», які не надають роботодавцю законної підстави для відсторонення працівника від роботи з причини відсутності щеплення від COVID-19, тим більше без збереження заробітної плати.
5. Просила:
- визнати протиправним та скасувати наказ від 09 грудня 2021 року № НХГ-84/ос «По особовому складу»;
- зобов`язати АТ «Укрзалізниця» допустити її до роботи з виплатою невиплаченої заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи.
6. Рішенням від 28 червня 2022 року Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області позов задовольнив частково.
Визнав незаконним та скасував наказ від 09 грудня 2021 року № НХГ-84/ос про відсторонення від роботи ОСОБА_1 - товарознавця дільниці технічного забезпечення структурного підрозділу «Дніпровський головний матеріально-технічний склад» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця».
Стягнув з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за весь час відсторонення з 09 грудня 2021 року до 01 березня 2022 року у розмірі 25 126,64 грн без урахування податків та обов`язкових платежів.
Стягнув з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 99,40 грн витрат судового збору.
У решті позову відмовив.
7. Місцевий суд виходив з того, що відповідно до частини першої статті 12 Закону України від 06 квітня 2000 року № 1645-ІІІ «Про захист населення від інфекційних хвороб» лише профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.
8. Зазначив, що забороняється вимагати та подавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз та методи лікування фізичної особи. Вимога відповідача про надання конфіденційної інформації була незаконною, тому правомірно відхилена позивачкою.
9. Отже, суд задовольнив позов у частині визнання оскарженого наказу про відсторонення від роботи незаконним.
10. У задоволенні вимоги позивачки про допущення її до роботи місцевий суд відмовив через фактичний допуск заявниці до роботи 01 березня 2022 року.
11. Також суд першої інстанції стягнув з відповідача 25 126,64 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 09 грудня 2021 року (часу відсторонення від роботи) до 01 березня 2022 року (дня допуску до роботи).
12. Постановою від 09 грудня 2022 року Дніпровський апеляційний суд задовольнив апеляційну скаргу АТ «Укрзалізниця», скасував рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 червня 2022 року та ухвалив нове рішення - про відмову в позові.
Стягнув з ОСОБА_1 на користь АТ «Укрзалізниця» 2 724,00 грн судового збору.
Стягнув з ОСОБА_1 на користь держави 1 984,80 грн несплаченого судового збору.
13. Постанову апеляційний суд мотивував тим, що, усвідомлюючи необхідність здійснення щеплення, покладення відповідного законодавчого обов`язку на підприємство, надання роботодавцем часу для здійснення щеплення, будь-яких дій з метою проведення щеплення позивачка не здійснила, жодних документів не надала, із заявою про надання додаткового строку для проведення вакцинування не зверталася, доказів звернення до сімейного лікаря з метою перевірки стану здоров`я та наявності чи відсутності протипоказань до щеплення також не надала.
14. Виходив з того, що втручання в особисте життя шляхом зобов`язання обов`язкового проведення певних щеплень ґрунтується на законодавстві, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети та цілком необхідним у демократичному суспільстві.
15. Звернув увагу на те, що будь-яка особа не може бути примушена до вакцинації, втім особа, яка відмовляється від її проведення, не може ставити у залежність від цього життя та здоров`я інших оточуючих її осіб, наражати їх на небезпеку, а тому, відмовляючись від її проведення з власних мотивів, повинна усвідомлювати можливість призупинення її трудової діяльності у разі наявності в неї професії, яка входить до переліку осіб, що мають бути вакциновані.
16. 27 січня 2023 року із застосуванням засобів поштового зв`язку ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 грудня 2022 року, в якій просила скасувати оскаржене судове рішення та залишити в силі рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 червня 2022 року.
17. Ухвалою від 11 квітня 2023 року Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду поновив ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Дніпровського апеляційного суду від 09 грудня 2022 року, відкрив касаційне провадження у справі.
18. Ухвалою від 31 липня 2023 року Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду призначив справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
20. Постановою від 27 березня 2024 року Велика Палата Верховного Суду касаційну скаргу ОСОБА_1 залишила без задоволення.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 грудня 2022 року залишила без змін.
21. Велика Палата Верховного Суду мотивувала постанову тим, що для отримання профілактичного щеплення, у тому числі проти COVID-19, необхідна згода працівника, який отримав повну й об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього тощо. Роботодавець має довести до відома працівника наслідки для виконання трудових обов`язків відмови чи ухилення працівника від обов`язкового профілактичного щеплення, а лікар - надати об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього для здоров`я та можливі поствакцинальні ускладнення.
22. Зазначила, що відмова поінформованого працівника від проведення обов`язкового профілактичного щеплення чи факт ухилення від останнього мають бути належно підтвердженими (пункт 10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22)).
23. У справі Велика Палата Верховного Суду вже наголошувала на тому, що приписи абзацу шостого частини першої статті 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» та Інструкції про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності, затвердженій наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14 квітня 1995 року № 66 не охоплюють порядок відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою чи ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень для запобігання захворюванню на COVID-19. Обов`язки роботодавців щодо забезпечення епідеміологічного благополуччя населення визначені не тільки Законом України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення». Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 передбачено, що відсторонення працівників в межах відповідних заходів боротьби з пандемією COVID-19 керівник підприємства, установи, організації проводить відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» і частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу».
24. У пункті 11 постанови Велика Палата Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) висловила висновок, що відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом.
25. Посилалася на те, що приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові передбачати наслідки його відмови або ухилення від щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявлених за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо цього працівника.
26. Виходила з того, що чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. Водночас колективним та/або трудовим договором, рішенням роботодавця може бути передбачено інші умови.
27. Зауважила, що у кожному конкретному випадку при вирішенні питання про нарахування сум за час правомірного відсторонення працівника від роботи потрібно виходити насамперед із норм КЗпП України, умов колективного договору, який діє на підприємстві, де працює відсторонений працівник, та укладеного з останнім трудового договору. У разі якщо таке відсторонення не було правомірним, роботодавець зобов`язаний здійснити працівникові визначені законодавством виплати (пункт 12 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22)).
28. Дійшла висновку, що не підтвердилися доводи заявниці про неврахування апеляційним судом висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22), оскільки загальним висновкам Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах оскаржуване судове рішення не суперечить.
29. Зазначила, що інші висновки, викладені в згаданій постанові за наслідками вирішення спору по суті, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) Велика Палата Верховного Суду виходила з конкретних обставин цієї справи та з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. Отже, наведені умовиводи сформульовані у справі, фактичні обставини якої є відмінними від обставин справи, що переглядається.
30. Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи питання щодо наявності підстав для відступу від висновків Верховного Суду та формування єдиної правозастосовчої практики у питанні щодо необхідності зазначення в резолютивній частині судового рішення про стягнення середнього заробітку вказівки про те, що відповідна сума стягується без проведення відрахувань, передбачених законодавством, або ж вказівки про те, що сума стягується вже після таких відрахувань, - зазначила, що аналіз статті 400 та частини третьої статті 403 ЦПК України дає підстави для висновку, що межі розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду визначаються не лише підставами передачі справи на її розгляд, а передусім доводами та вимогами касаційної скарги.
31. Врахувала, що в касаційній скарзі ОСОБА_1 просила скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 грудня 2022 року, якою відмовлено в задоволенні її позову, та залишити в силі рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 червня 2022 року про задоволення позову. В касаційній скарзі заявниця не навела доводів про незгоду з висновками суду першої інстанції щодо порядку обчислення середнього заробітку, а також щодо помилковості зазначення в резолютивній частині цього рішення про стягнення суми середнього заробітку без урахування податків та обов`язкових платежів.
32. За наслідками касаційного перегляду Велика Палата Верховного Суду залишила касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 грудня 2022 року - без змін.
34. Вважала, що оскільки Велика Палата Верховного Суду погодилася з результатом вирішення справи судом апеляційної інстанції, який відмовив у задоволенні позову, не обчислював та не стягував середній заробіток через недоведеність пред`явлених позивачкою вимог, немає правових підстав з`ясовувати питання, порушене перед нею колегією суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, щодо необхідності зазначення в резолютивній частині судового рішення про стягнення суми середнього заробітку без проведення відрахувань, передбачених законодавством, чи вже після таких відрахувань. Таке питання Велика Палата Верховного Суду вправі була б вирішувати лише в тому разі, якби дійшла переконання про помилковість висновків апеляційного суду та про наявність підстав для залишення в силі чи зміни рішення суду першої інстанції, яким, серед іншого, стягнуто середній заробіток.
35. Дійшла висновку, що правовий висновок - це умовивід з приводу тлумачення тієї норми права, що застосована саме Верховним Судом з метою правильного та справедливого вирішення спору у справі. Вочевидь, Верховний Суд не має повноважень з приводу формулювання висновків щодо тих норм права, які ним не застосовані під час розв`язання спору. Це позбавляє суд права викладати свої міркування щодо вирішення тих правових проблем, які знаходили висвітлення у правомірно скасованому судовому рішенні, яким у цій справі є рішення суду першої інстанції.
ІІ. Зміст окремої думки
36. З постановою Великої Палати Верховного Суду не погоджуюся в частині відсутності підстав для відступу від висновків Верховного Суду та формування єдиної правозастосовчої практики у питанні щодо необхідності зазначення в резолютивній частині судового рішення про стягнення середнього заробітку вказівки про те, що відповідна сума стягується без проведення відрахувань, передбачених законодавством, або ж вказівки про те, що сума стягується вже після таких відрахувань.
38. У випадку задоволення касаційної скарги та ухвалення нового рішення про задоволення позову, Верховний Суд змушений би в резолютивній частині судового рішення про стягнення середнього заробітку вказати про те, що відповідна сума стягується без проведення відрахувань, передбачених законодавством.
39. Проте у практиці судів цивільної, адміністративної та господарської юрисдикцій щодо викладення резолютивної частини судових рішень відсутній єдиний підхід.
40. Передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду навів в ухвалі приклади різного розуміння та підходів до вирішення зазначеного питання.
41. Питання нарахування судом до стягнення з роботодавця на користь працівника грошових сум як заборгованості із заробітної плати та/або середнього заробітку за час вимушеного прогулу неодноразово було предметом перегляду Верховного Суду.
42. Зокрема, у постанові від 08 грудня 2021 року (справа № 9901/407/19, провадження № 11-43заі21) Велика Палати Верховного Суду дійшла таких висновків.
43. «У пункті 164.6 статті 164 Податкового кодексу України (далі - ПК України), яка визначає базу оподаткування, зазначено, що під час нарахування доходів у формі заробітної плати база оподаткування визначається як нарахована заробітна плата, зменшена на суму страхових внесків до Накопичувального фонду, а у випадках, передбачених законом, - обов`язкових страхових внесків до недержавного пенсійного фонду, які відповідно до закону сплачуються за рахунок заробітної плати працівника, а також на суму податкової соціальної пільги за її наявності.
44. Системний аналіз пункту 3 Порядку № 100 та пункту 164.6 статті 164 ПК України дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів.
45. При цьому відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період у разі перебування на посаді працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори.
46. Відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (за загальним правилом 18 відсотків).
47. Таким чином, якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи середній заробіток за час вимушеного прогулу, то ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу.»
48. На моє переконання, у розвиток цього правового висновку Велика Палата Верховного Суду повинна була звернути увагу на таке.
49. За статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
50. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.
51. Відповідно до статті 63 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
52. Оподаткування - це законодавчо врегульований процес встановлення та утримання податків у країні, визначення їхніх розмірів і ставок, відповідних об`єктів та кола юридичних і фізичних осіб, що підлягають оподаткуванню, а також порядок сплати податків.
53. На забезпечення ефективності системи оподаткування та удосконалення співпраці між державою та платниками податків 02 грудня 2010 року Верховна Рада України прийняла Податковий кодекс України (далі - ПК України).
54. Цей Кодекс визначає функції та правові основи діяльності контролюючих органів (пункт 41.1 статті 41 ПК України).
55. Адміністрування податків, зборів, митних платежів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) та інших платежів відповідно до законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи (далі - податків, зборів, платежів) - це сукупність рішень та процедур контролюючих органів і дій їх посадових осіб, що визначають інституційну структуру податкових та митних відносин, організовують ідентифікацію, облік платників податків і платників єдиного внеску та об`єктів оподаткування, забезпечують сервісне обслуговування платників податків, організацію та контроль за сплатою податків, зборів, платежів відповідно до порядку, встановленого законом (підпункт 14.1.1-1 пункту 14.1 статті 14 ПК України).
56. З огляду на статтю 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно вирішує вимоги про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
57. Виконавчі документи - оформлені в установленому порядку виконавчі листи судів та накази господарських судів, видані на виконання рішень про стягнення коштів, а також інші документи, визначені Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII).
58. За частинами першою, другою статті 15 Закону № 1404-VIII сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник.
59. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ.
60. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.
61. У разі виконання судового рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу боржник є податковим агентом, який виконує судове рішення з відрахуванням податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування із сум, що належать до виплати стягувачу.
62. Оподаткування доходів фізичних осіб регулює розділ ІV ПК України.
63. Відповідно до пункту 163.1 статті 163 ПК України об`єктом оподаткування платника податку є, зокрема загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід, який складається із суми оподатковуваних доходів, нарахованих (виплачених, наданих) протягом такого звітного податкового місяця.
64. Згідно з підпунктом 14.1.48 пункту 14.1 статті 14 ПК України заробітна плата - це основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, що виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму відповідно до закону.
65. Таким чином, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту) (підпункт 164.2.1 пункту 164.2 статті 164 ПК України).
66. Під час нарахування доходів у формі заробітної плати база оподаткування визначається як нарахована заробітна плата, зменшена на суму єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, страхових внесків до Накопичувального фонду, а у випадках, передбачених законом, - обов`язкових страхових внесків до недержавного пенсійного фонду, які відповідно до закону сплачуються за рахунок заробітної плати працівника, а також на суму податкової соціальної пільги за її наявності (пункт 164.6 статті 164 ПК України).
67. Порядок нарахування, утримання та сплати (перерахування) податку до бюджету встановлено статтею 168 ПК України.
68. Відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 Кодексу, та військовий збір, визначениий пунктом 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Кодексу.
69. За пунктом 167.1 статті 167 ПК України ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами.
70. Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому розділом IV ПК України, з урахуванням особливостей, визначених підрозділом 1 розділу XX, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України.
71. Особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податків та зборів є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку (підпункт 171.1 статті 171 ПК України).
72. Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок), умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначені Законом України від 08 липня 2010 року № 2464-VІ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 2464-VІ).
73. Стаття 4 Закону № 2464-VІ визначає перелік платників єдиного внеску, зокрема такими платниками є роботодавці.
74. Так, ці платники нараховують єдиний внесок на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому чому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (наданих послуг) за цивільно-правовими договорами (стаття 7 Закону № 2464-VІ).
75. Обчислення єдиного внеску здійснюється роботодавцями на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок (частина друга статті 9 Закону № 2464-VІ).
76. Порядок нарахування єдиного внеску на середню заробітну плату за вимушений прогул, яка стягнена за рішенням суду, визначений частиною другою статті 7 Закону № 2464-VІ.
77. Нарахування та утримання єдиного внеску можливе лише за умови відображення стягнутих за судовим рішенням сум у бухгалтерських та інших документах, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які згідно із Законом № 2464 нараховується єдиний внесок.
78. У Великої Палати Верховного Cуду були підстави для висновку про те, що роботодавець, який виконує рішення суду в частині нарахування (виплати) доходу у розмірі середньої заробітної плати за вимушений прогул, має виконати всі функції податкового агента, визначені ПК України, Законом № 2464-VІ та Законом № 1404-VIII.
79. Отже, задовольняючи вимоги про стягнення заробітку, суд має лише навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.
80. Проте справляння і сплата прибуткового податку з громадян (податку на доходи фізичних осіб) є, відповідно, обов`язком роботодавця та працівника, а тому суд визначає вказану суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.
81. Суд не є податковим агентом у розумінні підпункту 14.1.180 пункту 14.1 статті 14 ПК України.
82. Правовідносини між судом і сторонами регулюються процесуальним, а не податковим законодавством, а отже, на суд не може бути покладено обов`язок визначення розміру, нарахування (виплати, надання) оподатковуваного доходу на користь платника податку чи зобов`язання утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок.
83. Зазначення в резолютивній частині рішення про стягнення відповідних сум з проведенням відрахувань чи вже після таких відрахувань вимогами процесуального законодавства не передбачене, оскільки належність такої суми до бази оподаткування визначається не вказівкою суду у резолютивній частині, а статтею 164 ПК України.
84. Зазначення або незазначення в резолютивній частині рішення про стягнення відповідних сум з урахуванням податків, зборів і обов`язкових платежів або без урахування таких відрахувань не може бути підставою для зміни або скасування рішення суду попередньої інстанції.
85. Можливі спори учасників виконавчого провадження щодо повноти виконання судового рішення мають вирішуватися у порядку, визначеному розділом VII ЦПК України з урахуванням вимог податкового законодавства.
Суддя С. Ю. Мартєв