Дата документу 08.04.2024
Справа № 337/4818/23
Провадження № 2/334/939/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2024 року м. Запоріжжя

Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючої: судді Телегуз С.М., за участю секретаря судового засідання Міщенко А.О., розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг (послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води), -

ВСТАНОВИВ:

16.01.2024 року до Ленінського районного суду м. Запоріжжя суду з Хортицького районного суду м. Запоріжжя за підсудністю надійшли матеріали цивільної справи за позовом Концерна «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг (послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води).

В позовній заяві посилалися на те, що Концерн «Міські теплові мережі» діє на підставі Статуту, який знаходиться на офіційному сайті Концерну «МТМ». Відповідно Статуту основною метою діяльності Концерну «МТМ» є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності позивача та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу позивача. Предметом діяльності підприємства є виробництво теплової енергії, розподілення теплової енергії для обігріву житла, а також побутових потреб населення та підприємств, установ, організацій та її збут та інше.

Правовідносини між Теплопостачальною організацією та Споживачем в сфері виробництва, транспортування та постачання теплової енергії регулюються ЦК України, Законом України „Про житлово-комунальні послуги", „Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води і водовідведення і типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води" від 21.07.2005 року №630 та іншими нормативно-правовими актами України.

24.11.2017 року Хортицьким районним судом м. Запоріжжя винесено судовий наказ № 2- н/337/776/2017 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованості за надані житлово-комунальні послуги (з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води) за період 01.10.2014 року по 30.09.2017 року в розмірі 12492,16 грн., а 01.03.2021 року ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя по справі №337/4248/17 вищевказаний судовий наказ скасовано.

Відповідно ч.2,3 ст.264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Позивач по відношенню до відповідача, як споживача послуг, є виконавцем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання. Законодавством передбачений двосторонній обов`язок щодо укладання договору про надання житлово-комунальних послуг, у зв`язку з чим у разі відмови на оплату таких послуг споживачем з посиланням на відсутність укладеного договору не беруться до уваги, оскільки споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично їх отримали. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (Постанова Верховного суду України від 30.10.2013 року по справі №6-59цс13).

В даному випадку позивач свій обов`язок виконав: підготував для відповідача належним чином оформлений договір та неодноразово запрошував на його укладення шляхом вивішування оголошень на будинку, через засоби масової інформації, направлення листів та шляхом автодозвону, але відповідач не відгукнувся на пропозицію позивача та не уклав договір про надання послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води. Не зважаючи на відсутність договору, в цілях недопущення порушення конституційного права громадян (інших мешканців будинку), позивач здійснював та продовжує надавати відповідачу послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води.

Відсутність укладеного між сторонами договору, обов`язковість укладання якого лежить як на споживачу так і на теплопостачальній організації, не виключає можливості стягнення зі споживача на користь теплопостачальної організації вартості послуг з теплопостачання, оскільки між сторонами склалися фактичні договірні відносини.

За період з 01.10.2014 року по 30.09.2017 року сума заборгованості за адресою: АДРЕСА_1 складає 12492,16 грн. За вказаний період заперечень з боку відповідача на неналежну якість надання послуг централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води на адресу позивача не надходило. Факт надання зазначеної послуги в даному випадку є безспірним та беззаперечним. Послуга з централізованого опалення надавалась відповідачу в межах опалювального сезону, а послуга з постачання гарячої води - постійно.

Прохали стягнути з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» суму заборгованості за надані житлово-комунальні послуги (з централізованого опалення та постачання гарячої води) за період з 01.10.2014 року по 30.09.2017 року в сумі 12492,16 грн., та стягнути судові витрати у розмірі судового збору 2684 грн.

16.01.2024 року ухвалою судді прийнято до свого провадження цивільну справу та призначено до розгляду в судове засідання в порядку спрощеного позовного провадження.

05.03.2024 року до суду звернулася ОСОБА_1 з заявою, в якій посилалася на те, що позивачем заявляються вимоги про стягнення заборгованості за період з 01.10.2014 року по 30.09.2017 року, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позову, прохала застосувати до позовних вимог Концерну «Міські теплові мережі» загальну позовну давність.

08.04.2024 року в судове засідання представник позивача не з`явився, 08.04.2024 року надали заяву про розгляд справи без участі представника, позовні вимоги підтримали та прохали задовольнити.

08.04.2024 року в судове засідання відповідач не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суду не повідомила, відзив на позов не подала, подала заяву про застосування позовної давності.

Виходячи з положень ч.3 ст.211 ЦПК України суд вважає, що рішення у справі можливо ухвалити при проведенні судового засідання за відсутності учасників процесу.

У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню за таких підстав.

Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини.

Позивач - Концерн «Міські теплові мережі» діє на підставі Статуту, який знаходиться у загальнодоступному місці на офіційному сайті Концерну «МТМ».

Відповідно статуту підприємства основною метою діяльності Концерну «МТМ» є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності позивача та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу позивача. Предметом діяльності підприємства є виробництво теплової енергії, розподілення теплової енергії для обігріву житла, а також побутових потреб населення та підприємств, установ, організацій та її збут та інше.

Правовідносини між позивачем та споживачем у сфері надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за період з 01.10.2014 року по 30.09.2017 року регулювалися ЦК України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року, який діяв до 30.04.2019 року, Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення від 21.07.2005 року №630.

Відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою Департаменту реєстраційних послуг ЗМР від 08.09.2023 року, та копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 , виданий 18.10.1997 року Ленінським РВ УМВС України в Запорізькій області.

24.11.2017 року Хортицьким районним судом м. Запоріжжя видано судовий наказ у справі №337/4248/17 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованості за надані житлово-комунальні послуги (з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води) за період 01.10.2014 року по 30.09.2017 року в розмірі 12492,16 грн.

01.03.2021 року ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя у справі №337/4248/17 судовий наказ від 24.11.2017 року скасовано.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №342427291 від 11.08.2023 року відповідачу ОСОБА_1 до 13.05.2019 року на праві власності належала квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно копії свідоцтва № НОМЕР_3 від 13.05.2019 року, виданого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Тарасовою О.В. квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_2 .

Позивачем було надано послугу з централізованого опалення та постачання гарячої води відповідачу за адресою: АДРЕСА_1 , особовий рахунок № НОМЕР_4 , за період з 01.10.2014 року по 30.09.2017 року на загальну суму 12492,16 грн., що підтверджується довідкою щодо заборгованості та розрахунком основного боргу за договором №601319208.

Послуга з централізованого опалення надавалась відповідачу в межах опалювального сезону, а послуга з постачання гарячої води - постійно.

Станом на час розгляду справи судом відповідач заборгованість не сплатила.

Суд, задовольняючи позов, виходить з наступного:

Відповідно ч.1, ч.2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно ч.1 ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року, який діяв до 30.04.2019 року, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Відповідно ст.19 вказаного Закону відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація).

Відповідно ч.3 ст.20 вказаного Закону споживач, зокрема, зобов`язаний: 1) укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору; 5) оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно ч.3 ст.29 вказаного Закону договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та виконавцями цих послуг.

Відповідно ч.1 ст.32 вказаного Закону плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно п.6 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року №630 (із змінами), послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (далі - договір).

Пунктом 18 вказаних Правил передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.

Пунктом 30 вказаних Правил передбачено, що споживач зобов`язаний, зокрема: 1) оплачувати послуги в установлені договором строки.

У постанові Верховного Суду України від 20.04.2016 року у справі №6-2951цс15 зроблено висновок, що «споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі».

Відповідно ч.1 ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Відповідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Судом встановлено, що до суду звернувся позивач, який є виконавцем комунальних послуг, зокрема централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, з позовом до відповідача, яка відповідно Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року та Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року №630 є споживачем комунальних послуг, зокрема централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, особовий рахунок № НОМЕР_4 , за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала останній до 13.05.2019 року на праві власності, з вимогою про стягнення на його користь боргу за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за період з 01.10.2014 року по 30.09.2017 року в сумі 12492,16 грн.

Суд доходить висновку, що відповідач, як споживач комунальних послуг, зокрема централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, відповідно Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року та Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року №630, отримувала вказані послуги, однак не сплачувала за спожиті послуги, в результаті чого за споживачем по особовому рахунку № НОМЕР_4 за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала останній до 13.05.2019 року на праві власності, обліковується борг за період з 01.10.2014 року по 30.09.2017 року в сумі 12492,16 грн., який на час розгляду справи судом не погашений, тому порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом стягнення з відповідача заборгованості за послуги централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води.

Відповідачем заявлено про застосування позовної давності.

Відповідно ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно статей 260, 261 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Відповідно ч.2,3 ст.264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Відповідно ч.3,4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Так як позивачем пред`явлено до відповідача вимогу про стягнення боргу в порядку наказного провадження за період з 01.10.2014 року по 30.09.2017 року в сумі 12492,16 грн., та Хортицьким районним судом м. Запоріжжя вимоги позивача задоволено та видано 24.11.2017 року судовий наказ, то перебіг позовної давності перервався та почався знову, при цьому час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Відповідно п.12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Закон України від 30.03.2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено п.12, набрав чинності 02.04.2020 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на території України був встановлений карантин.

Дію карантину, встановленого зазначеною постановою, продовжено на всій території України згідно з постановами Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020, № 239 від 25.03.2020, № 291 від 22.04.2020, № 343 від 04.05.2020, № 392 від 20.05.2020, № 500 від 17.06.2020, № 641 від 22.07.2020, № 760 від 26.08.2020, № 956 від 13.10.2020, № 1236 від 09.12.2020, № 104 від 17.02.2021, № 405 від 21.04.2021, № 611 від 16.06.2021, № 855 від 11.08.2021, № 981 від 22.09.2021, № 1336 від 15.12.2021, № 229 від 23.02.2022, № 360 від 27.05.2022, № 928 від 19.08.2022, № 1423 від 23.12.2022, № 383 від 25.04.2023.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 27.06.2023 року №651, карантин скасовано.

Крім того, відповідно п.19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

З 24.02.2022 року в України діє воєнний стан, підставами якого є Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затверджений Законом України від 24.02.2022 року (з наступними змінами).

Таким чином, з 24.11.2017 року (видача Хортицьким районним судом м. Запоріжжя судового наказу у справі №337/4248/17) перервався строк позовної давності та розпочав свій перебіг заново, а з 02.04.2020 року строк позовної давності - продовжився у зв`язку з карантином, а з 24.02.2022 року строк позовної давності - зупинився у зв`язку з воєнним станом в Україні.

Таким чином, позивачем строк позовної давності не пропущено, а тому заява відповідача про застосування позовної давності не підлягає задоволенню.

Відповідно ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

В свою чергу, однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.1 ст.76, ч.1 ст.77 та ст.80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами частин 1, 5 та 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В силу вимог ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно підходу, зазначеного в рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26.06.2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Також, Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, від 18.07.2006 року).

Крім того, відповідно ч.1,8 ст.178 ЦПК України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідач відзив на позов не подала, а тому суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Таким чином, суд вважає, що наявні матеріали справи свідчать про те, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно ч.1 п.6 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки судом задоволено вимоги позивача в повному обсязі, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на сплату судового збору в сумі 2684 грн.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 19, 27, 76-83, 141, 211, 247, 257-259, 264-265, 268, 289, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг (послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води) - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_1 , на користь Концерну «Міські теплові мережі» (п/р № НОМЕР_5 в філії АТ «Укрексімбанк» у м. Києві, МФО 322313, ) суму заборгованості за надані житлово-комунальні послуги (з централізованого опалення та постачання гарячої води) за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 01.10.2014 року по 30.09.2017 року в сумі 12492,16 грн. (дванадцять тисяч чотириста дев`яносто дві гривні 16 копійок).

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_1 , на користь Концерну «Міські теплові мережі» (р/р № НОМЕР_6 в ПАТ АБ «Укргазбанк», МФО 320478, ) витрати на сплату судового збору в сумі 2684 грн. (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири гривні 00 копійок).

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 15 квітня 2024 року.

Суддя: С.М.Телегуз