Справа № 369/9541/21
Провадження №2/367/1143/2024
РІШЕННЯ

Іменем України

11 квітня 2024 Ірпінський міський суд Київської області в складі:

головуючого судді Мерзлого Л.В.,

за участі секретаря судових засідань Шпильового Р.О,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у судовому засіданні в м. Ірпінь цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення боргу,-

в с т а н о в и в:

12.07.2021 позивач звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про повернення боргу. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06.10.2021 справу передано за підсудністю до Ірпінського міського суду Київської області, яка до суду надійшла 27.05.2022.

Вимоги позову мотивовані тим, що в 2011 ОСОБА_2 , користуючись довірою та знайомством з позивачем, використовуючи позитивне ставлення до нього, звернувся з проханням позичити йому терміново грошові кошти в еквіваленті 21000 євро. Позивач повідомив ОСОБА_2 , що гроші, які йому даються в борг, виділяються з кредитних грошей, за які позивач повинен розрахуватись з банком з відсотками, а саме 20 % річних. ОСОБА_2 прийняв ці умови, а саме повернути позичені кошти з урахуванням 20% річних. 16.12.2011 ОСОБА_2 отримав грошові кошти у сумі 21000 євро в будинку позивача в АДРЕСА_1 , в присутності свідків: ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . Термін повернення коштів - 01 березня 2012. Однак ОСОБА_2 гроші не повернув, при цьому не відмовлявся від своїх зобов`язань і просив продовжити термін розписки, на що позивач погодився. 13.03.2013 ОСОБА_2 написав розписку, якою підтвердив свої наміри розрахуватись із позивачем з урахуванням відсотків. Відповідно до розписки сума повернення складає 36300 євро. В 2013-2014 ОСОБА_2 сплатив заборгованість на суму 600 евро, що підтверджується його розпискою від 13.03.2014. 13.03.2014 ОСОБА_2 написав розписку, якою підтвердив суму повернення у 42900 евро станом на 04.03.2015 з урахуванням відсотків. Не отримавши від позичальника ОСОБА_2 коштів, позивач все ж розрахувався з кредиторами грошима та власним майном на суму близько 40000 евро. Таким чином, вказує про те, що не повернення позивачу позичених ОСОБА_2 коштів, поставило позивача у вкрай тяжкий матеріальний стан.

Позивач зазначає про те, що за цей час ОСОБА_2 уникає спілкування, кошти не повертає. Коли позивач повідомляє про свої наміри звернутись до правоохоронних органів, просить цього не робити і сплачує невеликі кошти. Восени 2017 позивач був вимушений звернутися до органів поліції із заявою про вчинення кримінального правопорушення за ст. 190 КК України. По цій заяві проведено розслідування, допитано ОСОБА_2 та підтверджено отримання ним грошових коштів. 15 вересня 2018 кримінальне провадження органом поліції було закрито за відсутністю ознак кримінального порушення та рекомендовано позивачу звернутись до суду з відповідним позовом, оскільки відносини, що склались між сторонами, є цивільними.

Позивач вказує про те, що після втручання поліції, деякий час ОСОБА_2 сплачував кошти невеликими частинами (по 2000- 3000 грн.) та за три роки ОСОБА_2 сплатив на кредитку картку позивачу суму коштів на загальну суму 24 000 гривень (приблизно 800 евро) що становить не більше 2 % заборгованої суми. Більше ніж півроку, відповідач ОСОБА_2 нічого не сплачує, не відповідає на дзвінки та всіляко ухиляється від спілкування та своїх зобов`язань по поверненню боргу.

Станом на 2015 відповідно до розписки Відповідача, останній підтвердив заборгованість у розмірі: 42900-600 = 42300 євро. За останні три роки сума заборгованості виросла на 9% (3 % річних) і складає 46107 євро. З урахуванням повернутих коштів: 46107 євро - 800 євро (24000 грн.) = 45307 євро, що становить 1 360 000 грн.

Позивач звернувся до ОСОБА_2 з пропозицією про реструктуризацію боргу та сплати половини коштів у сумі 20000 євро (600 000 грн.), яку отримано відповідачем, проте Відповідач не спромігся надати вмотивовану відповідь на звернення.

Просить суд стягнути з ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 600000,00 грн та 6000,00 грн судового збору.

Ухвалою суду від 30.05.2022 року по справі відкрито загальне позовне провадження.

Ухвалою суду від 23.01.2023 закрито підготовче судове провадження та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою суду від 08.06.2023 залучено до участі у справі № 369/9541/21 правонаступника позивача ОСОБА_5 ОСОБА_1 , по тим підставам, що згідно Договору відступлення права вимоги від 10.02.2023 ОСОБА_5 відступив ОСОБА_1 право вимоги, яке належить первісному кредитору на підставі розписки від 13.03.2014, яка видана ОСОБА_2 .

Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

В судовому засіданні позивач просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні відповідач та представник відповідача просили в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

До суду від представника відповідача надходила заява, згідно якої відповідач вважає, що до позовної заяви ОСОБА_5 (правонаступник ОСОБА_1 ) про повернення боргу, необхідно застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову, оскільки ОСОБА_5 не просив суд поновити строк позовної давності та не наводить поважних причин пропуску цього строку. Як вбачається з матеріалів справи, а саме з копії постанови про закриття кримінального провадження від 15 вересня 2018 року, 06.12.2017 року позивачем ОСОБА_5 до Києво-Святошинського ВП подано письмову заяву про вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України. За результатами здійснення досудового розслідування слідчим СВ Києво-Святошинського ВП ГУНП в Київській області Віктором Поштаренко винесено постанову про закриття кримінального провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових

рослідувань за №0007579 у зв?язку з відсутністю в діях ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України. Аналізуючи матеріали кримінального провадження, орган досудового розслідуваних встановив, що в даному кримінальному провадження наявні ознаки цивільно-правових відносин. Таким чином, починаючи з грудня 2017 року, позивач фактично знав про своє порушене право, проте не заявляв про це, і саме з цього моменту і починається перебіг позовної давності. Тобто, станом на день звернення з позовом до суду, строк позовної давності щодо повернення боргу сплинув.

До суду від позивача надходили заперечення на заяву про застосування строків позовної давності, в якій зазначено про те, що з доводами представника відповідача, викладеними у вказаній заяві, не згоден. Так, ОСОБА_5 звернувся до правоохоронних органів (а не до суду) не з причини захисту порушеного цивільного права - повернення боргу, а з приводу вчинення шахрайських дій ОСОБА_2 відносно ОСОБА_5 . Постановою кримінальне провадження закрито 15 вересня 2018, після чого взаємовідносини перейшли в статус цивільно-правових. Позивач вказує про те, що з 18.07.2018 слід відраховувати терміни позовної давності, оскільки з цієї дати починаються цивільно-правові відносини та їх наслідки подання позову до суду. Зазначає про те, що представник відповідача свідомо не зазначив у своїй заяві важливий фактор - зупинення (призупинення) позовної давності.

Позивач посилається на ст. 263 ЦКУ «Зупинення перебігу позовної давності», згідно якої перебіг позовної давності зупиняється при настанні надзвичайних або невідворотніх подій (непереборна сила), зазначаючи про те, що в даному випадку йдеться про введення в Україні карантинних обмежень у 2020 році та в подальшому з лютого 2022 воєнного стану. Крім того, зазначає про те, що відповідач ОСОБА_2 у судових засіданнях підтвердив написання розписок про повернення боргу. Також відповідач підтвердив часткове погашення боргу, тобто виконання боргових зобов`язань, позивач підтверджує часткову сплату боргу. З 2015 до 2019 відповідач сплатив грошима та послугами частину боргу, про що свідчать виконані відповідачем розрахунки про виплати, надіслані ОСОБА_5 та ОСОБА_1 . Також відповідачем сплачувались кошти на банківську карту позивача, деякі з яких позивач підтверджує. Відповідач надіслав позивачу листа на електронну пошту 22 листопада 2018 про звірку часткових виплат. Таким чином, позивач зазначає про те, що відповідач визнає свої зобов`язання і вчиняє дії щодо часткової сплати боргу.

Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх у сукупності, вислухавши думку сторін по справі та покази свідків, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ст.80 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1); докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (частина 5).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що згідно розписки від 16.12.2011 ОСОБА_5 позичив ОСОБА_2 21000,00 євро терміном на 1 рік під 20% річних. У випадку неповернення коштів або їх частини, на залишок суми боргу ОСОБА_2 зобов`язується виплачувати 20% річних. Ця розписка анулює всі попередні розписки, видані ОСОБА_2 . Термін повернення коштів 01.03.2012. Розписка складена в присутності двох свідків.

В розписці від 13.03.2013 ОСОБА_2 зазначив про те, що він позичив у ОСОБА_5 21000,00 євро терміном на 1 рік під 20% річних. Сума повернення складає 25200,00 євро. Борг не повернуто, станом на 01.03.2013 сума повернення складає 30240,00 євро. На 01.03.2014 сума повернення 36300 євро. Ця розписка анулює всі попередні розписки, видані ОСОБА_2 . Розписка складена в присутності двох свідків.

В розписці від 13.03.2014 ОСОБА_2 зазначив про те, що він позичив у ОСОБА_5 21000,00 євро терміном на 1 рік під 20% річних. Сума повернення складає 25200,00 євро. Борг не повернуто, станом на 01.03.2013 сума повернення складає 30240,00 євро. На 01.03.2014 сума повернення складає 36300,00 євро. Повернуто було 600 євро. На 01.03.2015 сума повернення 42900,00 євро.

18.03.2016 ОСОБА_5 звернувся до ОСОБА_2 з вимогою повернути позичені кошти, яку ОСОБА_2 було отримано 19.03.2016.

Постановою слідчого СВ Києво-Святошинського ВП ГУНП в Київській області кримінальне провадження №0007579 від 07.12.2017 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, яке було відкрито на підставі заяви ОСОБА_5 про заволодіння ОСОБА_2 грошовими коштами ОСОБА_5 шахрайським шляхом, закрито, оскільки органом досудового розслідування встановлено, що в даному кримінальному провадженні наявні ознаки цивільно-правових відносин.

31.05.2021 ОСОБА_5 звернувся до ОСОБА_2 з вимогою повернути позичені кошти, яку ОСОБА_2 було отримано 31.05.2021.

31.05.2021 ОСОБА_5 направив ОСОБА_2 пропозицію щодо реструктуризації боргу.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_6 суду показала, що з 1998 по 2015 працювала з ОСОБА_1 . ОСОБА_5 був другим начальником. Підпис на розписці від 2013 році належить свідку ОСОБА_6 , проте моменту підписання розписки ОСОБА_7 свідок не бачила. Підпис на розписці від 2014 році теж належить свідку ОСОБА_6 , проте моменту написання розписки свідок не бачила. Свідка ОСОБА_4 ОСОБА_6 знає, так як працювали разом, ОСОБА_4 є родичкою ОСОБА_5 . Також свідок вказала про те, що при ній гроші ніхто не передавав.

Свідок ОСОБА_8 суду показала, що багато років працювала у ОСОБА_2 , потім у ОСОБА_1 ОСОБА_8 була свідком того, як ОСОБА_1 вимагав у ОСОБА_2 повернення коштів.

В судовому засіданні також було допитано ОСОБА_2 в якості свідка, який суду показав, що з ОСОБА_5 вони знайомі близько 20 років. З ОСОБА_1 перебували в робочих відносинах. ОСОБА_1 погрожував ОСОБА_2 .

В судовому засіданні також було допитано ОСОБА_1 як свідка, який суду показав, що ОСОБА_5 прийняв від ОСОБА_2 три розписки, які були власноручно написані ОСОБА_2 , та який отримав кошти від ОСОБА_5 . ОСОБА_2 також говорив, що хоче надати йому ще час для повернення коштів.

ОСОБА_5 відмовився надавати покази свідка в суді.

Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Матеріали справи містять заяву сторони відповідача про застосування позовної давності, про що представником відповідача також було зазначено і в ході судового розгляду справи.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (відповідно до статті 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

У статті 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також, якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності до нового строку не зараховується.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо є докази, що підтверджують факт такого переривання.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 червня 2022 року у справі № 686/23170/19 (провадження № 61-13802св21) вказано, що «тлумачення статті 264 ЦК України свідчить, що переривання позовної давності можливе виключно в межах самої позовної давності».

Аналогічна правова позиція містить і в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 червня 2022 року у справі № 344/2924/18.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Позивач, заперечуючи проти застосування строків позовної давності, зазначив про те, що відповідач вчиняв дії, які свідчать про визнання боргу, а саме частково погашав заборгованість, разом з тим, позивач не зазначає про те, коли була здійсненна остання оплата боргу та це не можливо встановити з матеріалів даної справи.

Як вбачається з матеріалів справи - розписки від 13.03.2013, заборгованість відповідача перед позивачем виникла станом на 13.03.2013 та в подальшому погашена не була. Згідно розписки від 13.03.2014 відповідачем частково сплачено борг у розмірі 600 євро. З вимогою про повернення коштів позивач звернувся 18.03.2016, тобто, станом на дату звернення до відповідача, права позивача були порушенні, а отже в останнього виникло право на звернення до суду з відповідним позовом, починаючи з 19.03.2016 та до 19.03.2019, відповідно до статті 257 ЦК України.

Разом з тим, до матеріалів справи позивачем долучено копії квитанцій про перерахування ОСОБА_9 грошових коштів на рахунок ОСОБА_5 від 04.12.2020, 19.11.2020, 06.12.2020 21.01.2021, 26.04.2021, 23.02.2021, 09.03.2021, 31.03.2021, призначення платежів не зазначено, платником є інші особа, а отже, дані квитанції не є належним підтвердженням сплати коштів ОСОБА_2 .

Так, у запереченнях на заяву про застосування строків позовної давності ОСОБА_1 також зазначав про те, що ОСОБА_2 направлялась звірка часткових виплат боргу на електронну пошту позивача та долучено розпечатку електронного листа, отриманого від ОСОБА_2 , в якому в табличному вигляді зазначені дати, суми та імена проте, суд не вбачає з даного листа підтвердження сплати боргу відповідачем.

Таким чином, доводи позивача про те, що дії відповідача щодо визнання суми боргу, є підставою для переривання позовної давності не є слушними, оскільки відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Надання даних про періоди сплати 2015 2019, а також наявність самих розписок до визначених статтями 263, 264 ЦК України підстав зупинення чи/або переривання позовної давності не належить. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду 18 грудня 2019 року у справі № 450/18/15-ц.

Щодо тверджень позивача про те, що перебіг строків позовної давності зупиняється на період дії карантинних обмежень та введення в Україні воєнного стану, суд зазначає про таке.

Так, доповнення до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України містить п. 12 - під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.ст. 257, 258 (позовна давність), продовжуються на строк дії такого карантину. З початком повномасштабного вторгнення 24.02.2022 законодавець вніс до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України п. 19, яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст.ст. 257-259 (позовна давність) цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Разом з тим, суд зазначає, що продовження процесуальних строків можливе лише у разі належного обґрунтування того, що саме ці події унеможливили вчинення процесуальних дій. Проте, позивачем не наведено підстав, які стали причиною звернення до суду з даним позовом з порушенням строків.

Таким чином, суд зазначає про те, що під час ухвалення даного рішення судом було встановлено пропущення позивачем строку звернення до суду щодо стягнення заборгованості з відповідача у строк, більший, ніж передбачений ст.257 ЦК України, що вбачається з вищевикладеного, позивачем, в свою чергу, не доведено переривання строків давності, тому суд дійшов висновку, що наявні підстави для відмови у задоволенні вимог у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Керуючись ст. ст. 259, 263, 264, 265, 268, 272 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення боргу, - відмовити.

Повний текст судового рішення складено 15.04.2024.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - https://court.gov.ua/sud1013/ та в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням - http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя: Л.В. Мерзлий