Справа № 445/404/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Постигач Б.А.
Провадження № 22-ц/811/763/23 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2024 року м.Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Матяш С.І.,

з участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Золочівського районного суду Львівської області від 07 березня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності на гараж,

в с т а н о в и в:

У лютому 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право власності на гараж № НОМЕР_1 , що знаходиться на площі Ринок у м. Золочів Львівської області, який залишився після смерті її батька ОСОБА_5 .

Свої вимоги позивач обгрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_5 , заповіту він не залишив, вона та її рідний брат відповідач ОСОБА_3 є спадкоємцями першої черги за законом.

Після смерті батька залишилось спадкове майно, серед якого є гараж № НОМЕР_1 на площі Ринок у м. Золочів Львівської області. Даний гараж був побудований батьком на протязі 1985 1990 років на земельній ділянці, виділеній йому на підставі рішення виконавчого комітету Золочівської міської ради від 18.01.1985 року №22, і знаходився у його користуванні, проте, право власності на гараж за батьком не зареєстроване, тому вона змушена звернутись до суду з даним позовом.

Рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 07 березня 2014 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право приватної власності на гараж № НОМЕР_1 , який залишився після смерті її батька ОСОБА_5 і який знаходиться в м. Золочеві Львівської області на площі Ринок.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_3 , просить його скасувати з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відповідач вказує на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які належні докази надсилання йому копії позовної заяви, судових повісток та прийнятого судом рішення рекомендованими листами з повідомленням про вручення, крім того, в матеріалах справи міститься довідка про виклик його до суду за допомогою SMS-повідомлення на номер телефону, який йому ніколи не належав, що грубо порушує його процесуальні права в даній справі.

Звертає увагу, що за життя його батько ОСОБА_5 , проживаючи в шлюбі з матір`ю ОСОБА_6 , не набував права власності на нерухоме чи рухоме майно та не мав відповідних заощаджень, у зв`язку з чим, ні ним, ні його матір`ю після смерті батька не подавалась заява до органів нотаріату про відкриття спадщини, так як такого майна просто не існувало.

Додає, що посилання позивачки на неможливість отримати спадщину після смерті батька є беззаперечним фактом спотворення дійсних обставин справи та введення в оману суд та інших учасників справи.

Зауважує, що їхня з позивачкою матір ОСОБА_6 проживає разом із ОСОБА_4 в одній квартирі та має переважне право на спадкування будь-якого майна, набутого у шлюбі з батьком, а також на свою частку у майні, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Зазначає, що дані факти були приховані позивачкою, а суд, зі своєї сторони, не вжив усіх можливих заходів для повного та об`єктивного розгляду справи.

Сторона позивача ОСОБА_4 висловила свої заперечення щодо апеляційної скарги, вважаючи, що наявні підстави для закриття апеляційного провадження, оскільки апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту рішення, окрім того, оскаржуваним рішенням не вирішувалось питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки апелянта.

Заслухавши пояснення сторони відповідача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони позивача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Частиною першою статті 3 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Так, зокрема, частиною першою статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 376 ЦПК України, неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За положеннями частини третьої статті 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, зокрема, якщо: справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України).

На момент розгляду справи судом першої інстанції, вимоги щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, були визначені главою 7 розділу І ЦПК України.

Так, зокрема, частиною четвертою статті 74 ЦПК України було передбачено, що судова повістка про виклик повинна бути вручена особам, які беруть участь у справі, з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за три дні до судового засідання.

Отже, відповідно до вимог ч.4 ст.74 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, вважається належним чином повідомленою, якщо судова повістка вручена їй не пізніше, ніж за три дні до судового засідання.

Порядок відправлення та вручення судових повісток був визначений ст.ст.74 ч.5-9, 76 ЦПК України.

Так, у відповідності до ч.5 ст.74 ЦПК України, судова повістка надсилається поштою рекомендованим листом з повідомленням про вручення за адресою, зазначеною стороною.

Частиною шостою статті 74 ЦПК України було передбачено, що особи, які беруть участь у справі, можуть бути повідомлені або викликані в суд телеграмою, факсом чи за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику.

Відповідно до пункту 2 Порядку надсилання учасникам судового процесу текстів судових повісток у вигляді SMS-повідомлень, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 01 червня 2013 року №73, текст судової повістки може бути надісланий судом учаснику SMS-повідомленням лише після подання ним до суду відповідної заявки. Така заявка оформлюється безпосередньо в суді або шляхом заповнення учасником форми, яка розміщена на офіційному веб-порталі Судової влади України.

У постанові від 18 березня 2020 року (справа №704/435/19-ц, провадження №61-21638св19) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що за відсутності заяви особи про направлення повісток SMS-повідомленням, якщо така особа не була присутньою під час розгляду справи судом, вона не може вважатись належним чином повідомленою про розгляд справи.

У цій постанові Верховний Суд вказав, що розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права особи на справедливий судовий розгляд, а також порушенням статей ЦПК України, які передбачають, що ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду справи, врегульовують порядок повідомлення учасників справи про дату судового засідання та наслідки неявки в судове засідання.

Верховний Суд послався й на пункт 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява №7460/03), в якому зазначено, що принцип рівності сторін один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Подібні правові висновки щодо порядку направлення судових повісток у вигляді SMS-повідомлень викладені в постановах Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі №205/7595/15-ц, від 27 березня 2019 року по справі №201/6092/17, від 04 листопада 2019 року по справі №214/9062/15-ц.

Апеляційним судом встановлено, що провадження в справі відкрите судом першої інстанції 11 лютого 2014 року і справу призначено до судового розгляду в судовому засіданні на 09 год. 00 хв. 07 березня 2014 року, однак, в матеріалах справи відсутнє рекомендоване повідомлення про вручення відповідачу ОСОБА_3 судової повістки про виклик до суду на вказану дату, а також відсутня його заява про направлення повісток SMS-повідомленням, тому наявна у справі довідка про доставку відповідачу SMS-повідомлення (а.с.20), не є належним повідомленням відповідача про розгляд справи у суді першої інстанції, що в силу вимог п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України, є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції, ухваленого за на наслідками розгляду даної справи, оскільки про таке порушення норм процесуального права відповідач вказує у своїй апеляційній скарзі.

У зв`язку з цим, покликання сторони позивача на сплив річного строку для оскарження рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку є безпідставними, оскільки в даному випадку апеляційну скаргу подано особою (учасником справи), не повідомленою про розгляд справи (п.1 ч.2 ст.358 ЦПК України).

Також необхідно зазначити, що апеляційна скарга подана відповідачем, як учасником даної справи, тому вимоги процесуального закону щодо подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, в даному випадку не підлягають застосуванню.

Таким чином, наявні підстави для обов`язкового скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням апеляційним судом нового рішення по суті вирішення даного спору.

Відповідно до статті 15 ЦК України, лише порушене, невизнане або оспорюване цивільне право особи підлягає захисту в судовому порядку.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною першою статті 1220 ЦК України визначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи або оголошення її померлою (ч.2 ст.1220 ЦК).

Згідно з ч.1 ст.1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування одержують спадкоємці за законом, коло яких визначено ст.ст.1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає в день відкриття спадщини.

Статтею 1258 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття.

Згідно зі статтею 1261 ЦК України, до спадкоємців першої черги належать діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У відповідності до частини першої статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч.3 ст.1268 ЦК).

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст.1268 ЦК).

Частиною першою статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто (ч.2 ст.1269 ЦК).

Згідно зі ст.1270 ЦК України, така заява повинна бути подана протягом шестимісячного строку з часу відкриття спадщини.

Частиною першою статті 1272 ЦК України передбачено, що якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Відповідно до ч.1 ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до ч.1 ст.1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, в складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Отже, законом визначено порядок прийняття спадщини та оформлення прав на спадкове майно, якого повинні дотримуватись спадкоємці.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав в нотаріальному порядку.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.13).

Позивачка ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_3 є дітьми спадкодавця ОСОБА_5 , що підтверджено документально (а.с.14-15) та визнається кожним із них.

Окрім того, за твердженням відповідача ОСОБА_3 , якого не заперечила позивачка, після смерті ОСОБА_5 залишилась його дружина ОСОБА_6 .

На момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 , діти з дружиною, які відносяться до спадкоємців першої черги за законом, були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , разом із спадкодавцем, а отже, відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК, вважаються такими, що прийняли спадщину після смерті ОСОБА_5 .

Разом з тим, установлено, що ні позивачка, ні інші спадкоємці першої черги до нотаріуса за оформленням своїх спадкових прав не звертались і спадкова справа після смерті ОСОБА_5 не заводилась (а.с.105), відтак, відсутня відмова нотаріуса у вчиненні відповідної нотаріальної дії, а отже, позов до суду заявлено передчасно.

Таким чином, позивачем не доведено дотримання установленого законом порядку щодо оформлення прав на спадкове майно, у складі якого є нерухоме майно.

Окрім того, предметом даного спору є цегляний гараж № НОМЕР_1 на площі Ринок у м. Золочів Львівської області, 1985 року побудови, який на праві приватної власності не зареєстрований (а.с.6-8, 12).

В матеріалах справи наявна виписка з рішення виконавчого комітету Золочівської міської ради народних депутатів від 18.01.1985 року №22 про закріплення земельної ділянки в районі колгоспного ринку під індивідуальні гаражі ОСОБА_5 (а.с.11), однак, інших документів, які б підтверджували законність будівництва спірного гаражу, немає, а тому таке будівництво має ознаки самочинного.

Також відсутні докази, які б підтверджували вжиття усіх необхідних заходів для узаконення будівництва вказаного гаражу в позасудовому порядку.

Отже, немає підстав для висновку про те, що до складу спадщини, яка залишилась після смерті ОСОБА_5 , входить його право, яке було б набуте у встановленому законом порядку, на спірний гараж, як на об`єкт нерухомого майна.

У зв`язку з наведеним, підстав для висновку про порушення прав позивачки немає, а тому у задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання права власності на гараж в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 необхідно відмовити.

Відповідно до статті 141 ЦПК України та з урахуванням наслідків розгляду даної справи апеляційним судом, судові витрати, понесені відповідачем ОСОБА_3 по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 730 грн. 80 коп., підлягають стягненню з позивачки ОСОБА_4 .

Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Золочівського районного суду Львівської області від 07 березня 2014 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 730 гривень 80 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 12 квітня 2024 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич