КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2024 року м. Київ

Унікальний номер справи № 363/3349/19

Апеляційне провадження № 22-ц/824/2112/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Дячук І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 25 січня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Рудюка О.Д., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Єременко Тетяна Миколаївна про встановлення факту батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту батьківства та внесення змін до актового запису про народження.

Позов мотивований тим, що батьки позивача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 познайомились у 1992 році та з того часу проживали однією сім`єю, вели спільний побут та господарство. ІНФОРМАЦІЯ_1 народився позивач, про що 03 листопада 1994 року складено відповідний актовий запис у Вишгородському районному відділі реєстрації актів громадянського стану Київської області. На час реєстрації народження, ОСОБА_4 перебував у м. Кагарлик, а тому мати записала спільну дитину на своє прізвище. При цьому ОСОБА_4 визнавав позивача рідним сином, приймав участь у його вихованні, купував необхідні речі, опікувався ним, однак не подав до органу реєстрації актів цивільного стану заяву про реєстрацію батьківства, а ІНФОРМАЦІЯ_2 помер.

Посилаючись на те, що для вирішення питання щодо права на спадкування після смерті ОСОБА_4 необхідним є встановлення факту батьківства, позивач просив суд встановити факт батьківства ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , щодо ОСОБА_1 та внести зміни до актового запису від 03 листопада 1994 року № 178 про народження, вчиненого у м. Вишгороді Київської області Вишгородським районним відділом реєстрації актів громадського стану Київської області, а саме: записати його батьком ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 1-4).

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 25 січня 2022 року у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Єременко Т.М. про встановлення факту батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини відмовлено (т. 1 а.с. 207, 209-211).

Не погодившись з рішенням суду, 18 квітня 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Приходько І.А. подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, а також просила прийняти заперечення на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 31 травня 2021 року про відмову у призначенні експертизи.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що з 1992 року до 2004 року ОСОБА_3 проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 , що підтверджується показами допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народився позивач, батьками якого є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Проте у зв`язку з тим, що на час проведення реєстрації народження позивача, ОСОБА_4 перебував у іншому місті, ОСОБА_3 зареєструвала сина за своїм прізвищем. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер. Проте заяву про реєстрацію батьківства останнім подано не було. В свою чергу, відсутність юридично встановленого факту батьківства, перешкоджає скаржнику у здійсненні його прав, зокрема, щодо спадкування.

Зазначала, що з метою встановлення факту батьківства, судом було призначено по справі біологічну (судово-генетичну) експертизу, яку не вдалося провести через відсутність біологічних зразків ОСОБА_4 . У зв`язку з наведеним, позивачем було заявлено клопотання про повторне призначення посмертної судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи із наданням дозволу на ексгумацію трупа ОСОБА_4 для відібрання біологічних зразків. Однак у задоволенні зазначеного клопотання було відмовлено у зв`язку із запереченнями відповідача проти ексгумації тіла. Таким чином, суд першої інстанції вирішив спір обмежившись доказів у вигляді показів свідків та дійшов необґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову. При цьому, судом не було взято до уваги медичну картку позивача, у якій у графі «відомості про батьків» зазначено, що його батьком є ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4, який працює в ОСОБА_8 , та довідку ВАТ ім.. Васильєва № 6 від 15 квітня 2019 року, згідно якої, ОСОБА_4 дійсно працював у вищевказаному радгоспі. Крім того, судом було залишено поза увагою покази свідка ОСОБА_5 , який підтвердив, що ОСОБА_4 працював у радгоспі ОСОБА_9 , коли в нього народився син ОСОБА_6 , який є позивачем по даній справі.

Також, на думку апелянта, суд першої інстанції не врахувавши, що даний спір існує у зв`язку з прийняттям спадщини й відповідач не має інтересу в її поділі з позивачем, необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про проведення посмертної судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи. Таким чином, вважає, що ухвалою суду від 31 травня 2021 року про відмову у проведенні експертизи, порушено його право на справедливий суд, гарантований ст. 6 Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

У зв`язку з вищенаведеним апелянт просив призначити по справі посмертну судово-медичну молекулярно-генетичну експертизу, проведення якої доручити експертам Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС або Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру з метою з`ясування чи є ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , біологічним батьком ОСОБА_1 . Для забезпечення проведення експертизи просив провести ексгумацію трупа ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (т. 1 а.с. 214-224).

Постановою Київського апеляційного суду від 29 листопада 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_11 в інтересах ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Вишгородського районного суду Київської області від 25 січня 2022 року залишено без змін (т. 2 а.с. 50-59).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 травня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Постанову Київського апеляційного суду від 29 листопада 2022 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т. 2 а.с. 104-109).

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 червня 2023 року дану справу було призначено головуючому судді Білич І.М., судді, які входять до складу колегії: Слюсар Т.А., Коцюрба О.П. (т. 2 а.с. 111).

Розпорядженням керівника апарату Київського апеляційного суду № 1472/06.1-01/23 від 01 грудня 2023 року у зв`язку з відставкою судді-доповідача ОСОБА_12 призначено повторний автоматизований розподіл цивільної справи № 363/3349/19 (22-ц/824/11470/2023) (т. 2 а.с. 138).

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 грудня 2023 року дану справу було призначено головуючому судді - Левенцю Б.Б., судді, входять до складу колегії: Борисова О.В., Ратнікова В.М. (т. 2 а.с. 139).

У судовому засіданні 25 січня 2024 року позивач ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 , їх представник - адвокат Черкес Т.А. підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити. У зв`язку із надходженням 25 січня 2024 року клопотання відповідачки ОСОБА_2 та з метою забезпечення права відповідача надати пояснення і висловити думку з приводу призначення посмертної судової експертизи по справі було оголошено перерву до 22 лютого 2024 року (т. 2 а.с. 149-151).

В судовому засіданні 22 лютого 2024 року представник позивача та третьої особи - адвокат Черкес Т.А., третя особа ОСОБА_3 підтримали скаргу і просили її задовольнити, заявили про відмову від проведення посмертної судової експертизи із проведенням ексгумації. Відповідач ОСОБА_2 , представник відповідача - адвокат Пічурін А.А. заперечували проти скарги і просили її відхилити, заявили, що не мають клопотань по проведенню експертизи. Судом апеляційної інстанції роз`яснено сторонам наслідки прийняття відмови від проведення судової експертизи та за клопотанням третьої особи ОСОБА_3 було продовжено перерву в судовому засіданні до 07 березня 2024 року та до 11 квітня 2024 року за клопотанням позивача ОСОБА_1 , у т.ч. з метою забезпечення права сторони позивача взяти участь в розгляді вказаної справи (т. 2 а.с. 158-162).

В судовому засіданні 11 квітня 2024 року представник третьої особи ОСОБА_3 - адвокат Тимошенко Н.М. підтримала скаргу, підтвердила відмову сторони від проведення посмертної судової молекулярної експертизи із проведенням ексгумації. Відповідач ОСОБА_2 , представник відповідача - адвокат Пічурін А.А. заперечували проти скарги і просили її відхилити, заявили, що не мають клопотань по проведенню експертизи (т. 2 а.с. 186).

Інші особи, які беруть участь у справі, до суду не прибули, причини неявки не повідомили, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Позивач ОСОБА_1 був сповіщений 18 березня 2024 року про розгляд справи апеляційним судом 11 квітня 2024 року про що є відмітка працівників пошти про вручення адресату особисто поштового повідомлення суду. Третя особа ОСОБА_3 була сповіщена 20 березня 2024 року про розгляд справи апеляційним судом 11 квітня 2024 року про що є відмітка працівників пошти про вручення адресату особисто поштового повідомлення суду. Повідомлення третьої особи приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Єременко Т.М. повернулось із відміткою працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною нею адресою, заяви про зміну адреси місця проживання (перебування) від вказаної особи до суду не надходили (т. 2 а.с. 168-173).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні.

Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22).

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Зважаючи на вимоги ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 є батьком ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (т. 1 а.с. 75).

Позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 та його батьками записані ОСОБА_14 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження. Відомості про батька записані за вказівкою матері (т. 1 а.с. 10-11).

У медичній картці ОСОБА_1 у графі батько зазначено « ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4, юрист совхозу ОСОБА_9 » (т. 1 а.с. 12-13).

Згідно довідки від 15 квітня 2019 року № 6 ОСОБА_4 працював у радгоспі ім. Васильєва на посаді юрисконсульта із серпня 1983 року по грудень 1998 року (т. 1 а.с. 14).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер (т. 1 а.с. 70).

У матеріалах справи міститься копія спадкової справи № 9/2018, заведена після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 66-96).

На час народження позивача ОСОБА_1 КпШС України регулював зокрема особисті і майнові відносини, які виникають між батьками і дітьми (стаття 2 КпШС України).

Відповідно до частини другої статті 53 КпШС України у разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття.

Частина третя статті 53 КпШС України передбачала чотири юридично значимі обставини, які суд бере до уваги при встановленні батьківства: а) спільне проживання та ведення спільного господарства батьками дитини до її народження; б) спільне виховання батьками дитини; в) спільне утримання батьками дитини; г) визнання батьківства відповідачем.

Разом із тим, не можна ігнорувати той факт, що частина третя статті 53 КпШС України із 1970 по 2003 рік фактично діяла в редакції Кодексу прийнятій у 1969 році.

Очевидно, що розвиток суспільних відносин, наукових досліджень і технологій, які були актуальними у 1969 році кардинально відрізняється від сучасних.

Крім того, у період з моменту прийняття КпШС (1969 рік) і до часу звернення ОСОБА_1 із розглядуваним позовом до суду (2019 рік), в національній судовій практиці були запроваджені та діють підвищені стандарти захисту прав і свобод людини.

Зокрема, частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Реагуючи на зміну законодавчого регулювання, судової практики та суспільних відносин, Верховний Суд України у пункті 24 постанови Пленуму № 3 від 15 травня 2006 року визнав такими, що втратили чинність, пункти 13 - 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України».

Однак, навіть у постанові Пленуму від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (пункт 13) Верховний Суд України не заперечував можливість у необхідних випадках для з`ясування питань, пов`язаних із походженням дитини, призначення з урахуванням обставин справи відповідної судової експертизи.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Звертаючись до суду ОСОБА_1 надав копію своєї медичної картки, у якій його батьком зазначений « ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4, юрист совхозу ОСОБА_9 », а також довідку відкритого акціонерного товариства імені Васильєва від 15 квітня 2019 року № 6 про те, що ОСОБА_4 дійсно працював в радгоспі ім. Васильєва на посаді юрисконсульта із 23 серпня 1983 року по 21 грудня 1998 року.

Оцінюючи вказані докази, суд першої інстанції виходив з того, що вони не свідчать про те, що батьком позивача є саме ОСОБА_4 , оскільки відомості до медичної картки були внесені за вказівкою матері позивача ОСОБА_3 .

Під час розгляду справи в суді першої інстанції, за клопотанням позивача, були допитані свідки.

Зокрема допитаний в якості свідка ОСОБА_5 пояснив, що товаришував із ОСОБА_4 та певний час працював із ним разом. Приблизно у 1990 році ОСОБА_4 познайомив його із ОСОБА_15 , з якою проживав, однак офіційно у шлюбі вони не перебували. Свідок стверджував, що був на дні народження ОСОБА_1 , якого ОСОБА_4 називав своїм сином.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_6 пояснив, що наразі перебуває у фактичних шлюбних відносинах із ОСОБА_3 та йому відомо, що ОСОБА_1 є сином ОСОБА_4 . При цьому останній визнавав своє батьківство щодо ОСОБА_1 , називав його сином, дарував подарунки, забирав до себе.

Однак суд відхилив і ці докази, вважаючи що показання свідків не є беззаперечною підставою для встановлення факту батьківства за відсутності інших належних та допустимих доказів, що достовірно засвідчують походження дитини від певної особи. Показання свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 суд розцінив як такі, що не містять достовірної інформації щодо батьківства ОСОБА_4 . Крім того, сам факт підтримання ОСОБА_3 особистих стосунків ОСОБА_4 , про які зазначав ОСОБА_1 у позовній заяві, не може бути покладений в основу визначення його біологічного походження.

Мати позивача - ОСОБА_3 , яка бере участь у справі, як третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, в судових засіданнях наполягала, що батьком ОСОБА_1 є саме ОСОБА_4 .

Ухвалою від 17 січня 2020 року Вишгородський районний суд Київської області за клопотанням позивача призначив у справі судово-генетичну експертизу з метою вирішення питання, зокрема про те, чи є ОСОБА_4 біологічним батьком ОСОБА_1 . Проведення експертизи було доручено експертам Київського міського бюро судових експертиз (т. 1 а.с. 52-54).

Проте вказана експертиза не була проведена через ненадання на звернення експерта відповідних біологічних зразків померлого ОСОБА_4 та відсутністю методики встановлення батьківства за результатами досліджень зразків тільки ймовірних брата і сестри по батьку (т. 1 а.с. 60).

У призначенні експертизи із дослідженням зразків померлого ОСОБА_4 суд першої інстанції відмовив пославшись зокрема на те, що ОСОБА_2 заперечила проти ексгумації тіла свого батька ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 163-165).

Таким чином, суд першої інстанції вважав, що наданих позивачем письмових доказів і показань свідків недостатньо для встановлення факту батьківства, а у проведенні відповідної експертизи відмовив пославшись на заперечення відповідача проти ексгумації та відсутність у статті 53 КпШС України такої підстави встановлення батьківства як висновок експертизи.

Скасувавши постанову апеляційного суду і направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції Верховний Суд зазначив, що відмова в позові є передчасною та недостатньо обґрунтованою, оскільки відмова у призначенні експертизи лише із посиланням на те, що положеннями частини третьої статті 53 КпШС України (в редакції прийнятій у 1969 році) не було передбачено такої підстави встановлення батьківства, як висновок генетичної експертизи є формальною та такою, що не в повній мірі враховує розвиток суспільних відносин, сучасні стандарти захисту прав і свобод людини, а також практику ЄСПЛ.

З огляду на положення Конвенції та практику ЄСПЛ, Верховний Суд вказав, що під час вирішення справи та розгляду клопотання ОСОБА_1 про призначення генетичної експертизи необхідно проаналізувати і визначити баланс між конкуруючими інтересами та правами сторін, зокрема правом ОСОБА_1 встановити своє походження та правом ОСОБА_2 на повагу до місця поховання батька та тіла людини, яка померла.

Згідно з ч. 1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Звертаючись з апеляційною скаргою на рішення районного суду, позивач включив до неї також заперечення на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 31 травня 2021 року про відмову призначенні експертизи та просив призначити по справі посмертну судово-медичну молекулярно-генетичну експертизу, проведення якої доручити експертам Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС або Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру з метою з`ясування чи є ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , біологічним батьком ОСОБА_1 . Для забезпечення проведення експертизи просив провести ексгумацію трупа ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (т. 1 а.с. 214-224).

ОСОБА_2 заперечила щодо ексгумації тіла її померлого батька ОСОБА_4 .

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2020 року у справі № 643/9245/18 (провадження № 61-16732св19) зроблено висновок по застосуванню статті 130 СК України та вказано, що «закон не встановлює конкретного переліку доказів для встановлення факту батьківства. Підставою для встановлення факту батьківства можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від даної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України».

У рішенні, ухваленому 13 липня 2006 року в справі «Яггі проти Швейцарії» (Jaggi v. Switzerland), ЄСПЛ постановив, що мало місце порушення статті 8 Конвенції, яке виявилося у відмові проведення аналізу ДНК останків можливого батька заявника. При цьому Суд зазначив, що людина, яка намагається встановити своє походження, реалізує життєвий інтерес, який захищається Конвенцією. Цей інтерес полягає в отриманні правдивої інформації, котра може допомогти встановити факт, що торкається важливого аспекту її особистої ідентичності.

У контексті застосування термінів для порушення провадження щодо батьківства Суд визнавав, що інтерес ймовірного батька в захисті від скарг щодо фактів, які виникли багато років тому, не можна відхилити, і, на додаток до цього конфлікту інтересів між передбачуваним батьком і дитиною, можуть з`явитися інші інтереси, як-от інтереси третіх осіб, особливо родини ймовірного батька, та загальний інтерес правової визначеності (див. справу «Лааксо проти Фінляндії» (Laakso v. Finland), № 7361/05, § 46, 15 січня 2013 року; див. також справу «Константінідіс проти Греції» (Konstantinidis v. Greece), № 58809/09, § 52, 3 квітня 2014 року).

Однак у контексті ДНК-тестування в провадженні щодо батьківства Суд визнавав, що інтерес особи у визначенні свого батьківства не зникає з віком, а, навпаки, посилюється (справи «Яггі проти Швейцарії» (Jaggi v. Switzerland, № 58757/00), та «Паско проти Франції» (Pascaud v. France, № 19535/08).

Згідно з пунктом 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до пункту першого статті 7 Конвенції про права дитини має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування.

ЄСПЛ у рішенні від 07 травня 2009 року в справі «Калачова проти російської федерації» (заява № 3451/05), зауважував, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства.

У справі «Міфсуд проти Мальти» (Mifsud v. Malta, заява № 62257/15, , рішення набуло статусу остаточного 29 квітня 2019 року) ЄСПЛ повторив, що ДНК-тест - це науковий метод, наявний (у той час - на початку 2000-х і донині) для точного визначення батьківства дитини, а його доказове значення значно переважає будь-які інші докази, представлені сторонами для підтвердження або спростування біологічного батьківства.

Таким чином, висновок судової молекулярно-генетичної (судово-біологічної, судово-генетичної) експертизи має важливе значення в процесі дослідження факту батьківства. Проте його необхідно оцінювати з урахуванням положень частин другої, третьої статті 89 ЦПК України, згідно з якими жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Поряд з цим, висновок судової молекулярно-генетичної (судово-біологічної, судово-генетичної) експертизи має важливе значення в процесі встановлення факту батьківства, і у випадку підтвердження такого іншими наявними у справі доказами, може бути визнаний підставою для задоволення позову (відмови в задоволенні позову) в залежності від висновків проведеного експертного дослідження.

При цьому, очевидно, що наявні у справі пояснення позивача ОСОБА_1 , його матері ОСОБА_3 , яка є третьою особою у справі, не дають об`єктивних підстав для задоволення позову ОСОБА_1 та встановлення батьківства із визначенням його батьком ОСОБА_4 .

Показання допитаних районним судом свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про відомі їм обставини сумісного відпочинку, святкування за життя ОСОБА_4 , самі по собі, не містять об`єктивної і достовірної інформації щодо батьківства ОСОБА_4 відносно ОСОБА_1 та не можуть бути покладені в основу визначення його біологічного походження.

Право апелянта на призначення і проведення такої експертизи було забезпечено на стадії апеляційного розгляду. Так, судом апеляційної інстанції в судових засіданнях 22 лютого 2024 року, 07 березня 2024 року і 11 квітня 2024 року тричі на обговорення учасників справи ставилось питання призначення судової експертизи.

Разом з тим, в судовому засіданні 22 лютого 2024 року представникпозивача та третьої особи - адвокат Черкес Т.А., третя особа ОСОБА_3 заявили про відмову від проведення посмертної судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи із проведенням ексгумації тіла ОСОБА_4 з місця поховання для відібрання експертами біологічних зразків для проведення експертизи про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (т. 2 а.с. 158-162).

Судом апеляційної інстанції роз`яснено сторонам положення ст. ст. 81, 103, 109 ЦПК України, зокрема, наслідки прийняття судом відмови сторони позивача від проведення судової експертизи, право інших осіб заявити про проведення цієї експертизи, неможливість призначення такої експертизи з власної ініціативи суду та, подальший розгляд справи судом на підставі наявних у справі доказів у випадку, якщо жодна із сторін не заявить проведення судової експертизи, про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання. При цьому, за клопотанням третьої особи ОСОБА_3 було продовжено перерву в судовому засіданні до 07 березня 2024 року та до 11 квітня 2024 року за клопотанням позивача ОСОБА_1 , у т.ч. з метою забезпечення права сторін взяти участь в розгляді вказаної справи та заявити відповідне клопотання про призначення судової експертизи(т. 2 а.с. 158-162).

В судовому засіданні 11 квітня 2024 року представник третьої особи ОСОБА_3 - адвокат Тимошенко Н.М. підтвердила відмову від проведення посмертної судової молекулярної експертизи із проведенням ексгумації тіла ОСОБА_4 для відібрання експертами біологічних зразків для проведення експертизи. Відповідач ОСОБА_2 , представник відповідача - адвокат Пічурін А.А. заявили, що не мають клопотань по проведенню експертизи (т. 2 а.с. 186).

Норми ЦПК України не передбачають права суду апеляційної інстанції призначати у цій справі посмертну судово-медичну молекулярно-генетичну експертизуіз проведенням ексгумації тіла ОСОБА_4 з місця поховання для відібрання експертами біологічних зразків для проведення експертизи щодо встановлення батьківства.

Оскільки сторона позивача відмовилась від проведення експертизи в суді апеляційної інстанції, суд апеляційної інстанції відхилив відповідні заперечення апелянта на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 31 травня 2021 року про відмову призначенні експертизи.

З огляду на вищевказане, колегія суддів апеляційного суду, усунувши недоліки попереднього розгляду справи на виконання вказівок Верховного Суду у постанові від 31 травня 2023 року у цій справі, забезпечила право сторін по справі на доведення (спростування) обставин і доказів, які мають правове значення для предмету доказування, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Інші доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 25 січня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 12 квітня 2024 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова