Справа № 199/5617/23
(2/199/254/24)
18 березня 2024 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі:
головуючого судді Богун О.О.
при секретареві Буточкіній М.К.,
за відсутність учасників справи
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Бурхан-Крутоус Лілії Анатоліївни, державного підприємства «СЕТАМ», треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Юлія Олександрівна, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання недійсними електронних торгів з реалізації нерухомого майна, визнання недійсним та скасування протоколу проведення електронних торгів, акта про проведення елетронних торгів та витребування нерухомого майна, -
Позивач в своїх позовних вимогах посилаються на те, що Дніпровська міська рада відповідно до Дніпровська міська рада, відповідно до ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є представницьким органом місцевого самоврядування.
Частиною 1 статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Статтею 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, гак і через органи місцевого самоврядування.
Відповідно до статті 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.
Відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (пункт 34 частини першої статті 26) органи місцевого самоврядування при вирішенні питань місцевого значення, віднесених Конституцією України та законами України до їх компетенції, є суб`єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції, зокрема нормотворчу, координаційну, дозвільну, реєстраційну, розпорядчу.
У відповідності до статті 143 Конституції України, територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.
Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.» та «Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема, чи з волі власника вибуло це майно з його володіння.»
Враховуючи наведене, Дніпровська міська рада, (далі-Позивач), звертається до суду з даним позовом з метою захисту прав та інтересів територіальної громади міста Дніпра у зв`язку з наступним.
На підставі свідоцтва про право власності, виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів 18.09.1996 ОСОБА_6 належала квартира АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер. Після чого, заступник прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради звернувся до суду з заявою про визнання спадщини відумерлою.
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 05.11.2015, визнано спадщину, що відкрилася після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 відумерлою.

Проте, 12.12.2015 на підставі свідоцтва від 02.03.1997 про право власності на спірну квартиру, приватним нотаріусом ДМНО Міхєєвою Т.М. зареєстровано право на нерухоме майно за ОСОБА_5 . В той же день, ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу відчужив спірну квартиру на користь ОСОБА_4 .

28.01.2016, ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Восковець О.О., спірну квартиру було продано ОСОБА_3 .

В рамках виконавчого провадження №60138796 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_8 суми заборгованості, 04.11.2019 було реалізовано спірну квартиру на електронних торгах ДП ДФ «СЕТАМ». Переможцем торгів став ОСОБА_2 , який 24.01.2020 у приватного нотаріуса ДМНО Рички Ю.О. на підставі акту про проведення електронних торгів від 21.01.2020 отримав свідоцтво від 24.01.2020, яким посвідчено його право власності на спірну квартиру.

На підставі договору купівлі-продажу 30.11.2020 спірна квартира була відчужена ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , яка на теперішній час належить останньому.

Відповідно до листа Управління архівної справи Дніпровської міської ради від 29.08.2022 з`ясовано, що розпорядження, видане Виконкомом міської Ради народних депутатів 02.03.1997 №3/2471-97, яке стало підставою для видачі ОСОБА_9 свідоцтва про право власності на спірну квартиру не існує.

Крім того, ОСОБА_5 з 07.12.2015 знаходився в умовах СІЗО за рішення амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська, що виключає можливість останнього в проведенні реєстрації 12.12.2015 права власності та відчуження спірної квартири за договором купівлі-продажу на користь ОСОБА_4 .

Отже, волевиявлення Дніпровської міської ради, як власника комунального майна на вибуття спірної квартири з комунальної власності територіальної громади відсутнє.

На підставі зазначеного позивач просить суд, визнати недійсними електронні торги за номером лоту №380740 з реалізації квартири АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 01, що були проведені 04.11.2019 Державним підприємством «СЕТАМ» та були оформлені Протоколом проведення електронних торгів №442265 від 04.11.2019; визнати недійсним та скасувати протокол проведення електронних торгів №442265 від 04.11.2019; визнати недійсним та скасувати акт про проведення електронних торгів, виданий 21.01.2020 приватним виконавчем виконавчого округу Дніпропетровської області ОСОБА_10 ; визнати недійсним та скасувати свідоцтво видане 24.01.2020 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О. та зареєстроване в реєстрі під №45 за результатами реалізації на елетронних торгах квартири АДРЕСА_1 ; витребувати від ОСОБА_1 на користь позивача квартиру АДРЕСА_1 та покласти на відповідачів судові витрати.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.07.2023, вищезазначена цивільна справа надійшла в провадження судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська Богун О.О.

Ухвалою від 03.08.2023 відкрито провадження по справі та визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження та по справі призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою від 28.11.2023 закрито підготовче судове засідання та справа призначена до судового розгляду по суті.

У судове засідання представник позивача не зёявився, про слухання справи повідомлений належним чином, надавши заяву про слухання справи у його відсутність, на задоволенні позову наполягав.

Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , приватний виконавець виконавчого округу Дныпропетровської області Бурхан-Крутоус Лілії Анатоліївни, державне підприємство «СЕТАМ», у судове засідання не зёявилися, про слухання справи повідомлені належним чином.

Треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Юлія Олександрівна, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради у судове засідання не зёявилися, про слухання справи повідомлені належним чином.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані документи, вислухавши представника позивача, суд приходить до наступного.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (пункт 34 частини першої статті 26) органи місцевого самоврядування при вирішенні питань місцевого значення, віднесених Конституцією України та законами України до їх компетенції, є суб`єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції, зокрема нормотворчу, координаційну, дозвільну, реєстраційну, розпорядчу.

Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.» та «Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема, чи з волі власника вибуло це майно з його володіння.»

Враховуючи наведене, Дніпровська міська рада, (далі-Позивач), звертається до суду з даним позовом з метою захисту прав та інтересів територіальної громади міста Дніпра у зв`язку з наступним.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності, виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів 18.09.1996 ОСОБА_6 належала квартира АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер. Після чого, заступник прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради звернувся до суду з заявою про визнання спадщини відумерлою.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 05.11.2015, визнано спадщину, що відкрилася після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 відумерлою.

Проте, 12.12.2015 на підставі свідоцтва від 02.03.1997 про право власності на спірну квартиру, приватним нотаріусом ДМНО Міхєєвою Т.М. зареєстровано право на нерухоме майно за ОСОБА_5 . В той же день, ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу відчужив спірну квартиру на користь ОСОБА_4 .

28.01.2016, ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Восковець О.О., спірну квартиру було продано ОСОБА_3 .

В рамках виконавчого провадження №60138796 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_8 суми заборгованості, 04.11.2019 було реалізовано спірну квартиру на електронних торгах ДП ДФ «СЕТАМ». Переможцем торгів став ОСОБА_2 , який 24.01.2020 у приватного нотаріуса ДМНО Рички Ю.О. на підставі акту про проведення електронних торгів від 21.01.2020 отримав свідоцтво від 24.01.2020, яким посвідчено його право власності на спірну квартиру.

На підставі договору купівлі-продажу 30.11.2020 спірна квартира була відчужена ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , яка на теперішній час належить останньому.

Відповідно до листа Управління архівної справи Дніпровської міської ради від 29.08.2022 з`ясовано, що розпорядження, видане Виконкомом міської Ради народних депутатів 02.03.1997 №3/2471-97, яке стало підставою для видачі ОСОБА_9 свідоцтва про право власності на спірну квартиру не існує.

Крім того, ОСОБА_5 з 07.12.2015 знаходився в умовах СІЗО за рішення амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська, що виключає можливість останнього в проведенні реєстрації 12.12.2015 права власності та відчуження спірної квартири за договором купівлі-продажу на користь ОСОБА_4 .

Згідно з статтею 327 ЦК України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Згідно з ч. 1 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам міст належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, житловий фонд, та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності.

Частиною 8 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Набуття права власності на Спірну квартиру ОСОБА_6 підтверджується інформацією КП «ДМБТІ» ДМР, а саме листом від 09.08.2022, відповідно до змісту якого: «... станом на 31.12.2012, в інвентаризаційній справі за адресою: АДРЕСА_3 містяться відомості про право власності: гр. ОСОБА_11 (ПІБ надано російською мовою, згідно правовстановлюючого документа), на підставі свідоцтва про право власності від 18.09.1996, видане Виконкомом міської Ради народних депутатів, згідно з розпорядженням № 4/1415-96, зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДМР та записано в реєстрову книгу № 239п за реєстровим № 29.»

В свою чергу, відповідно до листа Управління архівної справи Дніпровської міської ради від 29.08.2022 з`ясовано, що розпорядження, видане Виконкомом міської Ради народних депутатів 02.03.1997 № 3/2471-97, яке стало підставою для видачі ОСОБА_9 свідоцтва про право власності на спірну квартиру, не існує.

Більше того, ОСОБА_5 з 07.12.2015 знаходився в умовах СІЗО за рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська. Що виключає фізичну можливість останнього в проведенні реєстрації 12.12.2015 права власності та відчуження Спірної квартири за договором купівлі-продажу на користь ОСОБА_4 . Факт перебування ОСОБА_5 в умовах СІЗО на день укладення договору, встановлений ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18.02.2016 у справі № 203/687/16-к.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини 1 статті З, статті 321 Цивільного кодексу України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Відповідно до частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 статті 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини 1 статті 345 Цивільного кодексу України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності; приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Частиною 1 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» встановлено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Відповідно до ст. 5 ЖК УРСР державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).

Отже, волевиявлення Дніпровської міської ради, як власника комунального майна, на вибуття Спірної квартири з комунальної власності територіальної громади - відсутнє.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема вибуло з володіння власника, не з його волі іншим шляхом.

Вказане свідчить про можливість витребування Спірної квартири на користь законного власника з володіння якого воно вибуло поза його волею, оскільки майно вибуло на підставі договору купівлі-продажу від 12.12.2015, який був укладений ОСОБА_5 , який: не набув права власності у встановлений законом спосіб на Спірну квартиру; на день укладення договору купівлі-продажу знаходився в умовах СІЗО.

В рамках виконавчого провадження № 60138796 з примусового виконання виконавчого документа про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_8 заборгованості на Спірну квартиру було звернено стягнення. Електронні торги з реалізації Спірної квартири відбулись через систему електронних торгів 04.11.2019. Переможцем яких став ОСОБА_2 .

Відповідно до ч. 1 Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 29.09.2016 № 2831/5, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, (далі-Порядок), електронні торги - продаж майна за допомогою функціоналу центральної бази даних системи електронних торгів, за яким його власником стає учасник, який під час торгів запропонував за нього найвищу ціну.

Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із частиною другою статті 16, частиною першою статті 215 ЦК України одним зі способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, у зв`язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.

З аналізу частини першої статті 650, частини першої статті 655 та частини четвертої статті 656 ЦК України можна зробити висновок, що процедура набуття майна за результатами електронних торгів є різновидом договору купівлі- продажу.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень тау спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Правова природа процедури реалізації майна на прилюдних торгах полягає в продажі майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та складанні за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів.

В свою чергу, щодо підстав визнання торгів недійсними висловилась Верховний Суд в постанові від 14.03.2019 у справі № 910/1454/17, зокрема: «Верховний Суд наголошує, що під час розгляду спору про визнання недійсними електронних торгів судами повинно бути встановлено: чимало місце порушення вимог Порядку реалізації арештованого майна та/або інших норм законодавства під час проведення електронних торгів і в чому таке порушення полягало; чи вплинули ці порушення на результат торгів; чи відбулося порушення прав і законних інтересів позивача, який оспорює результати торгів.».

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18.02.2016 у справі № 203/687/16-к, в рамках кримінального провадження № 0000205 накладено арешт на Спірну квартиру. Відомості про арешт Спірної квартири внесені до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна під номером запису про обтяження № 13364265.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Вирок або ухвала суду, які набрали законної сили, обов`язкові для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягають виконанню на всій території України, що передбачено статтею 533 КПК України.

Таким чином, ухвала Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18.02.2016 у справі № 203/687/16-к, винесена в рамках кримінального провадження № 0000205, якою накладено арешт на Спірну квартиру, є обов`язковою до виконання і для приватного виконавця.

Відповідно до статей 18, 56, 61 Закону України «Про виконавче провадження» до повноважень виконавця належить арешт і вилучення майна (коштів) боржника та реалізація арештованого майна.

Відповідно до пункту 1 розділу І Порядку арештоване майно це рухоме або нерухоме майно боржника (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та цінних паперів), на яке звернено стягнення і яке підлягає примусовій реалізації.

Таким чином, арештованим майном для цілей його реалізації у виконавчому провадженні є майно, на яке накладений арешт саме виконавцем і яке підлягає реалізації, а не будь-яке майно, на яке накладений арешт, в тому числі і у кримінальному провадженні.

Отже, приватний виконавець не мав правових підстав для реалізації Спірної квартири, оскільки ухвалою слідчого судді від 18.02.2016 була встановлена заборона на відчуження вказаного майна.

В свою чергу, відповідно до ч. 2 Розділу II Порядку організатор здійснює внесення до Системи інформації про арештоване майно (формування лота) за заявкою відділу державної виконавчої служби або приватного виконавця. Заявка на реалізацію арештованого майна повинна містити зокрема відомості про чинні обтяження майна, зареєстровані в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна та Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (з урахуванням відомостей Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек);

Так, відповідно до даних сервісу містяться відомості, які були надані приватним виконавцем, щодо наявності обтяження нерухомого майна у вигляді арешту на підставі ухвали Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18.02.2016 у справі № 203/687/16-к.

Тож, доцільно вважати, що приватний виконавець достеменно знав про існування арешту в рамках кримінального провадження, застосованого до Спірної квартири. Не був позбавлений можливості встановити обставини накладення такого арешту через Єдиний державний реєстр судових рішень. Але з невідомих причин, усвідомлення таких обставин не спонукало приватного виконавця до вжиття заходів щодо звернення стягнення за рахунок іншого майна боржника. Натомість, приватним виконавцем в порушення ч. 1 ст. 170 КПК України та ст. 533 КПК України було вжито заходів, спрямованих на протиправне відчуження Спірної квартири, що є доказом у кримінальному провадженні № 0000205.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ч. 5 ст. 215 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 23.01.2019 у справі № 522/10127/14-ц, «Правова природа процедури реалізації майна на прилюдних торгах полягає в продажі майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та складанні за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів.

На підставі цього акта нотаріус видає покупцеві свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів.

Тобто акт є документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно у випадках, визначених законодавством. Таким чином, акт є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на прилюдних торгах, а отже, є договором.

З аналізу частини першої статті 650, частини першої статті 655 та частини четвертої статті 656 ЦК України можна зробити висновок, що процедура набуття майна на прилюдних торгах є різновидом договору купівлі-продажу.» Аналогічна правова позиція висловлена також в постанові ВПВС від 21.11.2018 у справі № 465/650/16-ц.

Так, відчуження майна з електронних торгів належить до угод купівлі- продажу і така угода може визнаватися недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, установлених ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

В свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Під терміном «інтереси держави і суспільства» слід розуміти публічні інтереси, які знайшли своє законодавче закріплення в актах публічно-правового законодавства у формі відповідних імперативних приписів, які спрямовані на забезпечення нормальної соціальної, економічної та політичної життєдіяльності держави. Зокрема, це приписи кримінального, адміністративного, податкового, митного, антимонопольного та іншого законодавства України.

Так, відчуження Спірної квартири, щодо якої було попередньо застосовано арешт в рамках кримінального провадження, шляхом проведення електронних торгів є нічим іншим, як порушенням інтересів держави і суспільства. Наслідком якого має бути визнання недійсним такого правочину.

Щодо критеріїв кореляції між реалізацією майна боржника з прилюдних торгів з наявністю запису в ДРРПНМ про обтяження арештом такого майна у кримінальному провадженні та недійсністю такого правочину висловилась Велика Палата Верховного Суду в постанові від 25.05.2021 у справі № 923/971/19, зокрема: «Велика Палата Верховного Суду вважає, що продаж майна боржника з публічних торгів у виконавчому провадженні за наявності чинного його обтяження арештом у кримінальній справі може бути підставою недійсності правочину з відчуження такого майна чи визнання незаконними дій державного виконавця у виконавчому провадженні, якщо таке обтяження має вищий пріоритет, порівняно з пріоритетом іпотеки та арешту нерухомого майна, що накладений виконавцем у межах виконавчого провадження (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12- 127гс19). У протилежному випадку судовий арешт майна може бути несправедливо використаний на шкоду іпотекодержателю та на користь іншого кредитора, чиї вимоги виникли пізніше.»

Крім того, арешт в кримінальному провадженні існував як до пред`явлення виконавчого документа до виконання, так і протягом проведення електронних торгів. На підтвердження викладених обставин також свідчить зміст ухвали Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 31.07.2020 у справі № 203/687/16-к, винесеної за клопотанням переможця торгів про скасування арешту, накладеного на Спірну квартиру, у кримінальному провадженні, зокрема: «Крім того, не можуть бути враховані доводи заявника про те, що арешт майна порушує його права власника і практика Європейського Суду з прав людини з приводу захисту права власності, оскільки ухвала про накладення арешту майна постановлена раніше, ніж заявник набув це право. Крім того, придбання нерухомого майна в період чинності судової заборони на його відчуження взагалі ставить під сумнів добросовісність набувача цього майна.» та «Крім того, оскільки в ході розгляду заяви виявлено факт реалізації майна в період чинності ухвали слідчого судді у кримінальному провадженні про накладення арешту на нерухоме майно, яке було предметом кримінального правопорушення, із забороною його відчуження, слід повідомити прокуратуру Дніпропетровської області для реагування на факти можливих протиправних дій.»

Після реєстрації права власності за результатами електронних торгів, ОСОБА_2 , будучи власником спірної квартири, звертався до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з клопотанням про скасування арешту майна. Отримавши відмову в задоволенні поданого клопотання, останній звернувся вже до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із тим же клопотанням. За результатами чого клопотання було задоволено.

Таким чином, ОСОБА_2 отримав можливість подальшої безперешкодної реалізації Спірної квартири. За результатами чого, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу Спірної квартири.

Проте, вже 18.01.2022 Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська в рамках кримінального провадження № 0000205 (яке було підставою для накладення попереднього арешту Кіровським районним судом м. Дніпропетровська) повторно накладено арешт на Спірну квартиру.

Таким чином, порушення приватним виконавцем ч. 1 ст. 170 КПК України та ст. 533 КПК України мало наслідком не лише вибуття Спірної квартири з власності територіальної громади міста, але і спричинило настання негативних наслідків як для переможця торгів так і для нинішнього володільця.

Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Так, право власності на Спірну квартиру виникло у територіальної громади міста Дніпра за на підставі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05.11.2015 у справі № 199/5276/15-ц.

Порушення прав позивача полягає у незаконному вибутті Спірної квартири з володіння територіальної громади міста Дніпра.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Власником Спірної квартири є ОСОБА_1 . Право власності на Спірну квартиру у ОСОБА_1 виникло на підставі договору купівлі-продажу від 30.11.2020.

Відповідно до ст. 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово- правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

З аналізу змісту наведеного правила випливає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Вибуття майна з володіння власника на підставі правочину, який визнаний надалі недійсним, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

До аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду від 19.11.2019 у справі № 911/3680/17, зокрема: «5.18. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.»

Таким чином, відповідно до ст. 388 ЦК України в даному випадку є доречним та застосовним щодо спорів про витребування майна на користь власника від володільця.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 07.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, «ЕазіАУезі АПіапсе Ьітіїесі» проти України» від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Таким чином, слід наголосити, що втручання у право особи на мирне володіння майном є законним, так як передбачене статтею 388 ЦК України.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном, може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23.11.2000 в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02.11.2004 у справі «Трегубенко проти України»),

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Так, відповідно до п. 2 ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, зокрема облік громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов; розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності; вирішення питань щодо використання нежилих приміщень, будинків і споруд, що належать до комунальної власності.

Відповідно до положень ст. 321, ч. 1 ст. 319 та ст. 658 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном; право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього (ч. 1 ст. 330 ЦК України).

Стаття 388 ЦК України передбачає випадки та обставини, при яких власник має право витребувати своє майно від добросовісного набувача.

За змістом п. З ч. 1 ст. 388 перелічені випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. У той же час покупець не може бути визнаний добросовісним набувачем, якщо на момент укладення відплатної угоди щодо спірного майна мали місце претензії третіх осіб, про які покупцю було відомо і які згодом були в установленому порядку визнані правомірними.

Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Частиною 3 ст. 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Спірна квартира підлягає витребуванню на користь власника від останнього набувача, не зважаючи на кількість попередніх відчужень такого майна. При цьому, скасування правовстановлюючих договорів на Спірну квартиру не є ефективним способом захисту права власника. В свою чергу, і вимога про скасування рішення про державну реєстрацію, відомості чи запис про державну реєстрацію права на майно не є необхідними для ефективного відновлення власника Спірної квартири.

До аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, зокрема: «148. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14- 125цс20, пункт 74) та інших.»

На підставі зазначеного, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Дніпровської міської ради судовий збір у розмірі 1211 грн. 60 коп.

Керуючись ст. ст. 12, 76-81, 89, 141, 258-259, 265, 268, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , приватного виконавця виконавчого округу Дныпропетровської області Бурхан-Крутоус Лілії Анатоліївни, державного підприємства «СЕТАМ», треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Юлія Олександрівна, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання недійсними електронних торгів з реалізації нерухомого майна, визнання недійсним та скасування протоколу проведення електронних торгів, акта про проведення елетронних торгів та витребування нерухомого майна задовольнити.

Визнати недійсними електронні торги за номером лоту № 380740 з реалізації житлової квартири АДРЕСА_2 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 01), що були проведені 04.11.2019 Державним підприємством «Сетам» та були оформлені Протоколом проведення електронних торгів №442265 від 04.11.2019.

Визнати недійсним та скасувати протокол проведення електронних торгів №442265 від 04.11.2019.

Визнати недійсним та скасувати акт про проведені електронні торги, виданий 21.01.2020 приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Бурхан-Крутоус Л.А..

Визнати недійсним та скасувати свідоцтво видане 24.01.2020 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О. та зареєстроване в реєстрі за № 45, за результатами реалізації на електронних торгах квартири АДРЕСА_1 .

Витребувати від ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради (ідентифікаційний код юридичної особи - 26510514) квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею: 39,2 кв.м., житлова площа: 18,6 кв.м., яка складається з: 1- коридор, 2-кладова, 3-санвузол, 4-кухня, 5-житлова, І-лоджія (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 01);

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене позивачем до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.О.Богун