КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/5191/2024
Головуючий у суді першої інстанції: Батрин О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Желепа О.В., Мазурик О.Ф.

при секретарі - Черняк Д.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 грудня 2023 року,

встановив:

у липні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з Національного банку України моральну шкоду в розмірі 1 000 000 грн., посилаючись на те, що відповідач безпідставно повернув 31.08.2023 без виконання платіжну інструкцію на примусове списання коштів від 21.08.2023, направлені державним виконавцем у виконавчому провадженні №72404873, як банку, який обслуговує рахунки Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, посилаючись на положення ст. 20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 грудня 2023 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що суд першої інстанції не застосував норму пункту 15 ч. 1 ст. 42 Закону України «Про Національний банк України», посилався на положення стст. 2, 6, 7, 55 Закону України «Про Національний банк України», стст. 2, 3, 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», які не мають відношення до предмету спору, суд безпідставно посилався на положення ст. 20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», в якій встановлено обмеження (заборони) використання коштів Фонду виключно для самого Фонду, а не для інших суб`єктів, суд посилався на положення Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті №22 від 21 січня 2004 року, яка втратила чинність 01 серпня 2022 року, судом не враховано, що норми пункту 15 ч. 1 ст. 42 Закону України «Про Національний банк України» мають перевагу в застосуванні перед ст. 20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», не надано правової оцінки доказу по справі - виконання відповідачем аналогічної платіжної інструкції державного виконавця, суд неправомірно поклав на позивачу тягар доказування протиправності дій відповідача, не враховано висновки Верховного Суду щодо презумпції моральної шкоди, завданої суб`єктом владних повноважень,

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - Булгаков С.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення ОСОБА_1 та представника відповідача - Голєвої О.Я. , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував, що 13.07.2023 Шевченківським районним судом міста Києва було видано виконавчий лист по цивільній справі №761/14537/15-ц про стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з питань безпосереднього виведення АТ «Банк «Фінанси і кредит» з ринку на користь позивача судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1 200 грн., який 26.07.2023 було пред`явлено на виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Постановою державного виконавця від 02.08.2023 було відкрито виконавче провадження №72404873 за вказаним виконавчим листом.

21.08.2023 державним виконавцем було направлено відповідачу платіжну інструкцію на примусове списання коштів. 31.08.2023 відповідач повернув платіжну інструкцію без виконання з посиланням на статтю 20 закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Оскільки вказаними діями йому було завдано моральної шкоди, позивач просив відшкодувати йому в рахунок компенсації 2 000 000 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09 червня 2020 року в задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено порушення його прав відповідачем.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

За положеннями ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

За змістом статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1174 ЦК України.

Позивач при зверненні до суду посилався на положення Закону України «Про Національний банк України» (далі - Закон 679-XIV), та Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон № 4452-VI). стст. 23, 1167 ЦК України

Як видно з матеріалів справи, 13.07.2023 Шевченківським районним судом міста Києва було видано виконавчий лист по цивільній справі №761/14537/15-ц про стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з питань безпосереднього виведення АТ «Банк «Фінанси і кредит» з ринку на користь позивача судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1 200 грн.

Постановою старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Красноштан І.Л. було відкрито виконавче провадження №72404873. 21 серпня 2023 року стягувачем - Шевченківським відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було направлено платіжну інструкцію №72404873 на суму 1 515,30 грн.

Вказана платіжна інструкція була повернута без виконання відповідно до статті 20 закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (зі змінами), згідно з якою кошти Фонду гарантування вкладів фізичних осіб не підлягають вилученню і можуть використовуватись Фондом виключно для цілей, визначених цим Законом.

Відповідно до ч.2 Закону №679-XIV Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

В ч. 1 ст. 42 Закону 679-XIV визначено перелік операцій, які здійснює Національний банк для забезпечення виконання покладених на нього функцій. Зокрема, в пунктах 15 та 16 ч.1 цієї статті передбачено, що Національний банк здійснює безспірне стягнення коштів з рахунків своїх клієнтів відповідно до законодавства України, в тому числі за рішенням суду; веде рахунки Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон №4452-VI) Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні. Основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Для цього Фонд наділено відповідними функціями, серед яких, зокрема: ведення реєстру учасників Фонду; здійснення заходів щодо організації виплат відшкодувань за вкладами в разі прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; здійснення заходів щодо інформування громадськості про функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, захисту прав та охоронюваних законом інтересів вкладників, підвищення рівня фінансової грамотності населення відповідно до цього Закону (статті 4 Закону № 4452-VI).

За положеннями ст. 20 Закону № 4452-VI Фонд є єдиним розпорядником коштів, акумульованих у процесі його діяльності. Кошти Фонду не включаються до Державного бюджету України, не підлягають вилученню і можуть використовуватися Фондом виключно для:

1) виплати гарантованої суми відшкодування вкладникам коштів за вкладами відповідно до цього Закону;

2) покриття витрат, пов`язаних з виконанням покладених на Фонд функцій та повноважень, зокрема, пов`язаних з процедурою виведення неплатоспроможного банку з ринку, у межах кошторису витрат Фонду, затвердженого адміністративною радою Фонду;

2-1) погашення облігацій і виплата доходів за ними (сплата векселів), враховуючи витрати, пов`язані з їх розміщенням (видачею);

2-2) покриття витрат, пов`язаних із залученими Фондом кредитами;

3) забезпечення поточної діяльності Фонду, утримання його апарату, розвитку його матеріально-технічної бази в межах кошторису витрат, затвердженого адміністративною радою Фонду;

4) надання фінансової підтримки приймаючому або перехідному банку;

7) надання кредиту перехідному банку, створеному з метою, визначеною пунктом 2 частини двадцятої статті 42 цього Закону, на підставі рішення Кабінету Міністрів України про участь держави у виведенні неплатоспроможного банку з ринку у спосіб, визначений пунктом 4 частини другої статті 39 цього Закону, у порядку та на умовах, визначених нормативно-правовими актами Фонду;

8) формування статутного капіталу перехідного банку;

10) повернення гарантійних внесків, перерахованих учасниками відкритого конкурсу у випадках, передбачених цим Законом;

11) здійснення перерахувань до Державного бюджету України за рішенням виконавчої дирекції Фонду відповідно до цього Закону.

Фонд має право інвестувати кошти в державні цінні папери України та облігації міжнародних фінансових організацій, що розміщуються на території України (ч. 3 ст. 20 Закону № 4452-VI).

Фонд здійснює інвестиційну діяльність на засадах затвердженого адміністративною радою Фонду інвестиційного плану виходячи із потреб забезпечення виконання функцій Фонду (ч. 4 ст. 20 Закону № 4452-VI).

На майно, у тому числі кошти, Фонду не може бути накладений арешт, а також застосовані способи забезпечення позову (ч. 5 ст. 20 Закону № 4452-VI).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: зокрема, чи мали місце обставини, (факти, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази, на їх підтвердження.

Тому при розгляді справи за позовом про відшкодування моральної шкоди суд з`ясовує: наявність самої моральної шкоди та її вплив на життя позивача; факт вчинення протиправних дій відповідачем та його вину; зв`язок між дією (бездіяльністю) відповідача та моральною шкодою, яку поніс позивач; обґрунтованість суми компенсації моральної шкоди.

Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають визначенню загальні підстави цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Тому суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до частин 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

За змістом статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року (справа №477/874/19) викладено правовий висновок, відповідно до якого розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості(абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України). По своїй суті зобов`язання з компенсації моральної шкоди є досить специфічним, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, яка завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір цієї особи з потерпілим, у якому сторони домовилися, зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, - рішення суду, у якому визначені спосіб і розмір такої компенсації (див. висновок Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, сформульований у постанові від 1 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц).

Натомість позивач, при зверненні до суду з вказаним позовом, вказував, що такий розмір моральної шкоди він визначив виходячи з характеру порушеного права та обсягу, глибини і тривалості завданих душевних страждань, приниження авторитету держави та довіри до її спроможності до належного урядування, з урахуванням загальних засад цивільного права, який позивач вважає розумним та справедливим, а також забезпечить реалізацію права сторін на касаційне оскарження судових рішень у цій справі.

Отже вказане посилання не може бути доказом заподіяння позивачу моральної шкоди Національним банком України.

Посилання позивача на платіжну вимогу №54573267/12/1 від 03.10.2017 року, в якій платником зазначено Фонд гарантування вкладів фізичних осіб на суму 35 931, 15 грн., та зазначено призначення платежу: стягнення з ФГВФО на користь ОСОБА_5 боргу не може вважатись належним доказом по справі.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставини (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Вказана платіжна вимога не містить інформації щодо предмета доказування у даній справі.

Слід зазначити, що позивач є стягувачем у виконавчому провадженні, та за його заявою було відкрито ВП НОМЕР_1, в межах якого було направлено державним виконавцем платіжну інструкцію. Позивач не є особою, яка зверталась безпосередньо до Національного банку України з приводу виконання рішення суду. Таким чином, позивач як стягувач у виконавчому провадженні має право захищати свої права відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон №1404-VIII).

В ст. 2 Закону №1404-VIII визначено засади виконавчого провадження:

1) верховенства права;

2) обов`язковості виконання рішень;

3) законності;

4) диспозитивності;

5) справедливості, неупередженості та об`єктивності;

6) гласності та відкритості виконавчого провадження;

7) розумності строків виконавчого провадження;

8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями;

9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

За положеннями ч. 1 ст. 5 Закону №1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

В ст. 10 Закону №1404-VIII врегульовано заходи примусового виконання рішень.

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний:

1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом;

2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження;

3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання;

4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом;

5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки;

6) невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після одержання відповідного звернення від Державного концерну «Укроборонпром», акціонерного товариства, cтвореного шляхом перетворення Державного концерну «Укроборонпром», державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну «Укроборонпром» або на момент припинення Державного концерну «Укроборонпром» було його учасником, господарського товариства в оборонно-промисловому комплексі, визначеного частиною першою статті 1 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності», вчинити дії щодо зняття арешту з майна, щодо якого було здійснено заходи із заміни майна, передбачені статтею 11 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності».

В Розділі VII ЦПК України врегульовано судовий контроль за виконанням судових рішень. Відповідно до ст. 447 ЦПК сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи драгун державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Натомість позивач, заявляючи про порушення своїх прав як стягувача у виконавчому провадженні, не вказує про подальший хід виконавчих дій у ВП НОМЕР_1 та не позбавлений права оскаржувати дії державного виконавця.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 255, 256, 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 грудня 2023 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 16 квітня 2024 року.

Головуючий

Судді