Справа № 484/3496/21
Центральний районний суд м. Миколаєва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2024 року Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Черенкової Н.П.,

при секретарі Романової К.Т.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області з даним позовом до відповідача, в якому просив визнати протиправним несвоєчасну сплату штрафу суб`єкта владних повноважень - ОСОБА_2 та стягнути з відповідачки на його користь кошти в сумі 3 344,91 грн, а також компенсаційні втрати на індекс інфляції та 3% річних за період з 08.04.2020 року по 31.08.2021 року у сумі 3216,31 грн, а також комісію банку у сумі 105,10 грн та поштові витрати у розмірі 32,50 грн.

Заява обгрунтована наступним.

Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 лютого 2020 року відмовлено ГУ ПФУ в Миколаївській області у затвердженні звіту (четвертого), поданого 12.12.2019 року про виконання постанови суду від 26.12.2017 року у справі № 484/3245/15-а, встановлено новий строк подання звіту про виконання даної постанови та постановлено стягнути з керівника суб`єкта владних повноважень начальника ГУПФУ в Миколаївській області ОСОБА_2 штраф у сумі 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 42040,00 грн, стягнення провести наступним чином половину суми штрафу 10 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 21020,00 грн стягнути на користь ОСОБА_1 , а половина суми штрафу у сумі штрафу 10 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 21020,00 грн стягнути до Державного бюджету України. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 8 квітня 2020 року ухвалу Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 27.02.2020 року у справі № 484/3245/15-а залишено без змін. 23 квітня 2020 року ухвалою суду відповідачу відмовлено у задоволенні клопотання про відстрочення виконання судового рішення та встановлення способу і порядку виконання ухвали суду від 27.02.2020 року, та Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 8 квітня 2020 року вказану ухвалу залишено без змін.

Оскільки відповідач ОСОБА_2 з 8 квітня 2020 року по 31 серпня 2021 року уникала від сплати штрафу та тільки 30 липня 2021 року сплатила 995 гривен, а 31 серпня 2021 року сплатила 19919,90 грн, тобто 20914,90 грн, замість 21020,00 грн. За таких обставин, відповідач вказує, що з 8 квітня 2020 року у нього виникло право на стягнення штрафних санкцій в порядку ст. 625 ЦК України, які за його розрахунокм складають 3216,31 грн.

За такого, на підставі вищевказаного, позивач просить стягнути з відповідачки невиплачені кошти з врахуванням штрафних санкцій у відповідності до ст. 625 ЦК України, а також супутні витрати (комісія банку, поштові витрати).

22.11.2021 року позивач надав до Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області уточнену позовну заяву з уточненням прізвища відповідачки, в якій просив стягнути з відповідачки 3 344,91 грн, з яких: 2375,26 грн - інфляційні втрати, 841,05 грн - 3% річних, 105,10 грн - комісія банку, 23,50 грн - поштові витрати.

Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 22.11.2021 року дану цивільну справу передано на розгляд Корабельному районному суду м.Миколаєв, на підставі ч.9 ст. 28 ЦПК України.

Ухвалою Корабельного районного суду м.Миколаєва від 11.05.2023 року дану цивільну справу передано за підсудністю до Центрального районного суду м.Миколаєва на підставі ч.1 ст. 27 ЦПК України.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.06.2023 року дану справу передано на розгляд судді Черенковій Н.П. та отримана останньою 09.08.2023 року.

Ухвалою судді від 28.06.2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити певні дії залишено без руху, встановлено позивачу строк на усунення недоліків, а саме, позивачу необхідно: уточнити статус відповідача, а саме: вимоги до нього як до фізичної особи чи як до суб`єкта владних повноважень, оскільки ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 27.02.2020 року з ОСОБА_2 стягнуто штраф як з керівника суб`єкта владних повноважень; вказати строки виконання виплат відповідачем та чим дані строки підтверджено. позивачу необхідно уточнити чи не є це спір зі суб`єктом владних повноважень, який розглядається в порядку адміністративного судочинства.

06.07.2023 року від позивача, на виконання вимог ухвали від 28.06.2023 року, направлено пояснення, в якому вказав, що він знаходиться в цивільно-правових відносинах з відповідачкою, так як штраф вона сплачує за рішенням суду як фізична особа.

Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 06.07.2023 року відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання.

Судові засідання неодноразово відкладалися.

30.01.2024 року від відповідачки надійшло клопотання про закриття провадження, яке мотивовано тим, що ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 27.02.2020 по справі № 484/3245/15-а постановлено стягнути з керівника суб`єкта владнихповноважень начальника ГУ ПФУ в Миколаївській області ОСОБА_2 штраф у сумі 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 42040,00 грн. Отже, вимога щодо стягнення коштів за несвоєчасну сплату штрафу стосується її як начальника Головного управління, а не як фізичної особи.Оскільки, по даному предмету спору вона виступає як посадова особа суб`єкта владних повноважень, розгляд вказаної справи має здійснюватись в порядку адміністративного судочинства.

16.02.2024 року від ОСОБА_1 надійшло заперечення на клопотання про закриття провадження, в якому вказав, що відповідачем на наведено жодного доказу, який би підтверджував підстави застосування ст. 255 ЦПК України.

Сторони до підготовчого судового засідання не з`явилися, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, виходячи з наступного.

Стаття 124 Конституції України визначає, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У частині першій статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Пунктом 1 частини 1 статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Судом встановлено, що ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 16.11.2015 року у справі №484/3245/15-а відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м.Первомайськ та Первомайського району Миколаївської області про визнання протиправним та скасування рішення УПФ про утримання з 01.04.2015 р. частини призначеної позивачу на законних підставах пенсії, зобов`язання УПФ поновити ОСОБА_1 виплату пенсії з 01.08.2014 р. у призначеному розмірі 8733 грн. та стягнення з УПФ суму недоотриманої пенсії за період з квітня по серпень 2015р. у розмірі 1000 грн та призначення судового контролю за виконанням рішення суду по даному адміністративному позову відповідно до ст. 267 КАС України.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.02.2016 р. у справі №484/3245/15-а скасовано постанову Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 листопада 2015 року по адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Первомайську та Первомайського району Миколаївської області про визнання нечинним, скасування рішення та зобов`язання вчинити дії. Ухвалено у справі нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в м. Первомайську та Первомайського району Миколаївської області щодо зменшення розміру пенсійних виплат ОСОБА_1 з 01.08.2014 року. Зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в м. Первомайську та Первомайському районі Миколаївської області поновити ОСОБА_1 виплату пенсії у розмірах, визначених, постановою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 29.03.2012 року по справі № 1421/104/12 та рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 травня 2010 року у справі №2-984/10, а саме, в розмірі 8 733 грн., з 01 серпня 2014 року та здійснити відповідні нарахування та виплати.

Ухвалою Вищого адміністративного суду від 07.06.2017 року у справі К/800/22670/16 постанову Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 16.11.2015 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.02.2016 року у справі №484/3245/15-а скасовано. Справу направлено на новий розгляд.

Постановою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області 26.12.2017 року у справі №484/3245/15-а позов ОСОБА_1 до Первомайського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Миколаївської області, Управління державної казначейської служби України у Первомайському районі Миколаївської області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії та стягнення коштів задоволено частково;

визнано протиправними дії Первомайського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Миколаївської області щодо зменшення з 01.08.2014 р. розміру пенсії ОСОБА_1 ;

зобов`язано Первомайське об`єднане управління Пенсійного фонду України Миколаївської області поновити з 01.08.2014 р. виплату пенсії ОСОБА_1 в розмірі визначеному постановою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області у справі № 2-948/10 від 13.05.2010 р. виходячи з прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом за відповідний період;

зобов`язано Первомайське об`єднане управління Пенсійного фонду України Миколаївської області провести з 01.08.2014 р. нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсії в розмірі визначеному постановою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області у справі 2-948/10 від 13.05.2010 р. виходячи з прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом за відповідний період;

зобов`язано Первомайське об`єднане управління Пенсійного фонду України Миколаївської області провести нарахування та виплату ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати недоотриманої частини пенсії за період з 01.05.2014 р. по фактичну дату виплати недоотриманої частини пенсії;

в решті задоволення позовних вимог відмовлено;

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 28.02.2018 р. залишено без задоволення апеляційні скарги ОСОБА_1 , Первомайського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Миколаївської області, постанову Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 грудня 2017 року залишено без змін.

Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 квітня 2018 року встановлено Первомайському обєднаному управлінню Пенсійного фонду України Миколаївської області новий строк для подання звіту про виконання постанови Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 грудня 2017 року у справі № 484/3245/15-а за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Первомайського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Миколаївської області, Управління Державної казначейської служби України у Первомайському районі Миколаївської області про визнання неправомірними дії, зобов`язаннявчинити дії, стягнення 3% річних, інфляційних витрат - тривалістю 2 (два) місяці.

Відмовлено в стягненні з керівника суб`єкта владних повноважень начальника Первомайського обєднаного управління Пенсійного фонду України Миколаївської області Любченко В.В. штрафу за наслідками розгляду звіту, поданого 26 березня 2018 року, про виконання постанови Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 грудня 2017 року у справі № 484/3245/15-а за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Первомайського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Миколаївської області, Управління Державної казначейської служби України у Первомайському районі Миколаївської області про визнання неправомірними дії, зобов`язаннявчинити дії, стягнення 3% річних, інфляційних витрат.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12.07.2018 року апеляційну скаргу Первомайського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Миколаївської області залишено без задоволення, а ухвалу Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 квітня 2018 року без змін.

Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 жовтня 2019 року відмовлено Головному управлінню ПФУ в Миколаївській області (правонаступнику Первомайського об`єднаного УПФУ Миколаївської області) у затвердженні звіту, поданого 20.03.2019 року, про виконання постанови суду у справі №484/3245/15-а та встановлено відповідачу новий строк для подання звіту тривалістю 2 (два) місяці з дня набрання чинності даної ухвали. Стягнуто з начальника ГУ ПФУ в Миколаївській області ОСОБА_2 штраф в сумі 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб за наслідками розгляду звіту від 20.03.2019 року, половину якого присуджено до стягнення на користь ОСОБА_1 , а іншу половину до Державного бюджету України. Роз`яснено Головному управлінню ПФУ в Миколаївській області, що сплата штрафу не звільняє його від обов`язку виконати рішення суду і подачі звіту про його виконання.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 03.12.2019 року ухвалу Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 жовтня 2019 року в частині стягнення з начальника ГУ ПФУ в Миколаївській області ОСОБА_2 штрафу в сумі 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб за наслідками розгляду звіту від 20.03.2019 року про виконання постанови Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 26.12.2017р. по справі №484/3245/15-а скасовано. В іншій частині ухвалу Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 жовтня 2019 року залишено без змін.

Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 лютого 2020 року відмовлено Головному управлінню ПФУ в Миколаївській області у затвердженні звіту, поданого 12.12.2019р., про виконання постанови суду у справі №484/3245/15-а та встановлено відповідачу новий строк для подання звіту тривалістю 2 (два) місяці з дня набрання чинності даної ухвали. Стягнуто з начальника ГУ ПФУ в Миколаївській області ОСОБА_2 штраф в сумі 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 42040 грн., за наслідками розгляду звіту від 12.12.2019 р., половину якого присуджено до стягнення на користь ОСОБА_1 , а іншу половину до Державного бюджету України. Роз`яснено Головному управлінню ПФУ в Миколаївській області, що сплата штрафу не звільняє його від обов`язку виконати рішення суду і подачі звіту про його виконання.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 08.04.2020 року апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області залишено без задоволення, ухвалу Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 лютого 2020 року залишено без змін.

Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 01.07.2020 року відмовлено ГУ ПФУ в Миколаївській області у затвердженні звіту, поданого 29.04.2020 р., та встановлено відповідачу новий строк для подання звіту про виконання постанови Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 26.12.2017р. у справі №484/3245/15-а тривалістю два місяці з дня набрання чинності даної ухвали. Також, відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про накладення штрафу на керівника суб`єкта владних повноважень начальника Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області Сичугову О.А. за наслідками розгляду звіту, поданого 29.04.2020р.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01.09.2020 року ухвалу Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 01.07.2020 року скасувано, постановлено нову ухвалу, якою затверджено звіт Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 29.04.2020р. про виконання постанови Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 26.12.2017 р. по справі №484/3245/15-а.

Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 10.12.2020 року закрито провадження за заявою ОСОБА_1 про перегляд ухвали Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 01.07.2020 року за нововиявленими обставинами.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.02.2021 року ухвалу Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 10.12.2020 року залишено без змін.

За такого, аналізуючи вищевказані судові рішення, вбачається, що звернення позивача до суду пов`язано із здійсненням відповідачкою, як начальника ГУ ПФУ в Миколаївській області, тобто як суб`єктом владних повноважень, владних управлінських функцій.

А, отже, між сторонами виник публічно-правовий спір.

При цьому, визначення публічно-правового спору наведено у пункті 2 частини 1 статті 4 КАС України, відповідно до якої під таким розуміється спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи; такою є діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Під суб`єктом владних повноважень у пункті 7 частини 1 статті 4 КАС України розуміється орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою класифікації спору як публічно-правового.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Разом з тим, відповідно до частини п`ятої статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Пленум Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй постанові від 01 березня 2013 року № 3 вказав, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Предметом позову є визнання протиправними дії ОСОБА_2 , як суб`єкта владних повноважень при виконанні обов`язків начальника ГУ ПФУ в Миколаївській області.

Водночас, вимога позивача про стягнення коштів є похідною від зазначених позовних вимог.

Спори, які виникають у судах у зв`язку з невиконанням суб`єктом владних повноважень своїх функцій (щодо його незаконних дій та/або зобов`язання до виконання таких повноважень, визнання дій неправомірними), та ухвалення за результатами розгляду цих спорів судових рішень не змінює правову природу та характер правовідносин, які виникли між сторонами, а тому спори щодо порушення своїх зобов`язань суб`єктом владних повноважень, зокрема, щодо відшкодування шкоди, нарахування, виплати грошових сум, повинні розглядатись судами за юрисдикцією, визначеною відповідно до характеру цих правовідносин.

Відповідно до норми частини першої ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акту чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акту чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Згідно з частиною п`ятою ст. 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою про вирішення публічно-правового спору. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Оскільки позовна вимога про стягнення коштів заявлена позивачем в одному провадженні з вимогою про визнання протиправними дії відповідачки, які вчиненні останньою під час виконання обов`язків суб`єкта владних повноважень, то відповідно до частини п`ятої ст. 21 КАС України повинна розглядатися адміністративним судом.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що між сторонами виник публічно-правовий спір, пов`язаний зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, тому цей спір належить до юрисдикції адміністративних судів.

Право особи на доступ до правосуддя гарантоване ст. 55 Основного Закону, положення якого є нормами прямої дії. Відповідно до наведеної статті Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав та свобод і можливість оскаржити до суду рішення, дії та бездіяльність органів державної влади, місцевого самоврядування, громадських об`єднань і посадових осіб.

Свою позицію щодо застосування Конституції України при здійсненні правосуддя Верховний Суд України свого часу відобразив у постанові Пленуму «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 1 листопада 1996 року №9. Зокрема, в п. 8 цієї постанови зазначено, що правосуддя здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (ст. 124 Конституції), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. Ст. 55 Конституції України кожній людині гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, а тому суд не повинен відмовляти особі в прийнятті чи розгляді скарги з підстав, передбачених законом, який це право обмежує.

У рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Відповідно до ч. 1 і 3 ст. 124 Основного Закону України, правосуддя в Україні здійснюють виключно суди; юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення; у передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Згідно з ч. 1 та 5 ст. 125 Конституції України, судоустрій в Україні будується, зокрема, за принципом спеціалізації, відповідно до якого з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин діють адміністративні суди.

Тобто для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, процедурні гарантії, закріплені в ст. 6 Конвенції, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином втілюється право на звернення до суду, одним із аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження у судах з цивільних питань. Кожен має право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками; на це право, що є одним з аспектів права на доступ до суду, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав є неправомірним (рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), серія А №18, п. 2836).

Згідно з ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб з суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Позиція суду при відмові у відкритті провадження у досліджуваній категорії справ або закритті вже відкритого провадження полягає в такому.

У рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 Конституційний Суд України встановив, що положення ч. 2 ст. 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному; реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом. Таким чином, конституційне право особи на звернення до суду кореспондується з її обов`язком дотримуватися встановлених процесуальним законом механізмів (процедур).

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заяви №17160/06 та №35548/06; п. 33).

Суд також враховує вже зазначену позицію Європейського суду з прав людини у справі «Голдер проти Сполученого Королівства», згідно з якою саме «небезпідставність» доводів позивача про неправомірність втручання в реалізацію його прав є умовою реалізації права на доступ до суду. У п. 3032 рішення у справі «Наталія Михайленко проти України» (заява №49069/11) Суд повторює, що п. 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками цивільного характеру (див. рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), п. 36, Series A №18). На це «право на суд», в якому право на доступ до суду є одним з аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання в реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним, та скаржиться на те, що відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції йому не було надано жодних можливостей подати до суду скаргу (див. серед іншого (inter alia), рішення у справах «Рош проти Сполученого Королівства» (Roche v. the United Kingdom), заява №32555/96, п. 117, та «Салонтаджі-Дробняк проти Сербії» (Salontaji-Drobnjak v. Serbia), заява №36500/05, п. 132). Право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням; вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду «за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб» (див. рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ешингдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), п. 57, Series A №93). Встановлюючи такі правила, договірна держава користується певною свободою розсуду, однак обмеження, що застосовуються, не повинні обмежувати доступ, що залишається для особи, у такий спосіб або такою мірою, щоб сама суть права була порушена. Крім того, обмеження не відповідає п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету та якщо немає розумного співвідношення між засобами, що застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (див. рішення у справі «Кордова проти Італії» (№1) (Cordova v. Italy (no. 1)), заява №40877/98, п. 54, та рішення у справі «Фаєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. the United Kingdom), п. 65, Series A № 294-B).

Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Це особливо стосується гарантій, закріплених ст. 6 Конвенції, з огляду на визначне місце, яке у демократичному суспільстві займають право на справедливий суд разом з усіма гарантіями за цією статтею (див. рішення у справі «Принц Ліхтенштейну Альберт-Адам ІІ проти Німеччини» (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany) [ВП], заява №42527/98, п. 45). У п. 54 рішення у справі «Креуз проти Польщі (Kreuz v. Poland, заява №28249/95) Суд також погодився, що можуть бути справи, в яких майбутній позивач повинен мати попередній дозвіл до того, як йому дозволять процедуру подання позову (див. рішення суду у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), серія A, №93, п. 59).

Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення (висновок, що сформований у постанові Верховного Суду України від 15 листопада 2016 року у справі №800/301/16).

Відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту (висновок, сформований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №802/2474/17-а; провадження №11-1081апп18).

При вирішенні питання щодо наявності підстав для закриття провадження в цивільній справі за п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України поняття спору, який не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, слід тлумачити в контексті ч. 3 ст. 124 Конституції України в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підпадають під юрисдикцію саме цивільних судів, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

Так, хоча позивач і обґрунтовував свій позов нормами цивільного права, правильним є віднесення даного спору до категорії саме адміністративних, оскільки визначальними за наведених у ньому обставин є процедурно-правовий порядок.

Відповідач у даній справі є суб`єктом владних повноважень, який згідно діючого законодавства здійснює публічно владні управлінські функції.

Відтак, позивач оскаржує дії та рішення відповідачки, прийняті саме на виконання наданих відповідачці повноважень.

Предмет заявленого позову відноситься до спору фізичної особи їз суб`єктом владних повноважень з приводу прийнятого цим суб`єктом рішення (дій, бездіяльність).

Таким чином, справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Між тим, за п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст. 13, 255, 256, 261, 353-355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Закрити провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Суддя Н.П. Черенкова