Справа №760/6355/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2024 року суддя Солом`янського районного суду м. Києва Букіна О.М., розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина» про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2024 заявник звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу, у якій просив суд видати судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина» () заборгованість за оплату житлово-комунальних послуг за період з березня 2023 року по лютий 2024 року в розмірі 4 812 грн. 08 коп.; судові витрати в розмірі 2 802 грн. 80 коп., з яких: 302,80 грн. - витрати на оплату судового збору, 2 500 грн. 00 коп. - витрати на професійну правничу допомогу.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у видачі судового наказу в частині стягнення витрат на правову допомогу, з огляду на наступне.

Відповідно до положень статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається сум за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

В порядку пункту 3 частини першої статті 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, електронних комунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення з урахуванням індексу інфляції та 3 відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості.

У частині першій статті 165 ЦПК України наданий вичерпний перелік підстав для відмови у видачі судового наказу. Суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо:

1) заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу;

2) заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано;

3) заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу;

4) наявні обставини, передбачені частиною першою статті 186 цього Кодексу;

5) з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою;

6) судом раніше виданий судовий наказ за тими самими вимогами, за якими заявник просить видати судовий наказ;

7) судом раніше відмовлено у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої цієї статті;

8) із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу;

9) заяву подано з порушенням правил підсудності.

Відповідно до частини третьої статті 165 ЦПК України у разі якщо в заяві про видачу судового наказу містяться вимоги, частина з яких не підлягає розгляду в порядку наказного провадження, суд постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу лише в частині цих вимог. У разі якщо заявлені вимоги між собою взаємопов`язані і окремий їх розгляд неможливий, суд відмовляє у видачі судового наказу.

Так, представник заявника заявив, серед іншого, вимогу про стягнення з ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу.

Зі змісту заяви про видачу судового наказу вбачається, що ТОВ «Інвестбудгаличина» просить стягнути з ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2 500 грн. 00 коп.

При цьому, в матеріалах цивільної справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували факт понесення ТОВ «Інвестбудгаличина» витрат на професійну правову допомогу у вищевказаному розмірі.

Обґрунтовуючи свої вимоги щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, представник заявника посилається на положення статей 137, 141 ЦПК України.

За приписами частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

За змістом положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У частині другій статті 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до частини першої статті 42 ЦПК України сторони є учасниками справи у справах позовного провадження, тоді як справа, в якій постановлено оскаржувану ухвалу, розглянута в порядку наказного провадження.

У справах наказного провадження учасниками справи є заявник та боржник (частина друга статті 42 ЦПК України).

Порядок розгляду справ наказного провадження визначений розділом II ЦПК України, який не містить положень, які б передбачали можливість розподілу витрат на правничу допомогу.

З огляду на викладене, відшкодування витрат на правничу допомогу можливе у справах позовного провадження, а у справах наказного провадження, з урахуванням особливостей розгляду цих справ, такі судові витрати не відшкодовуються.

Варто відмітити, що висновок щодо можливості застосування положень статті 137 ЦПК України при стягненні витрат на правничу допомогу виключно у справах позовного провадження викладено у постанові Верховного Суду від 25 березня 2020 року в справі № 607/1219/18.

Заявником заявлено вимогу про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 2 500 грн. 00 грн., за якою не може бути видано судовий наказ, оскільки зазначене не входить до переліку, визначеному ч. 1 ст. 161 ЦПК України, та вказані витрати входять до предмету доказування по справі, що унеможливлює стягнення їх за правилами наказного провадження, а тому суд, враховуючи права заявника на компенсацію вказаних витрат, вважає за необхідне відмовити у видачі вказаного судового наказу в частині вимог про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 2 500 грн. 00 грн.

З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку про відмову у видачі судового наказу у частині вимог про стягнення витрат на правову допомогу.

Керуючись ст.ст. 161, 165, 260, 353 ЦПК України, суддя, -

УХВАЛИВ:

Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина» у видачі судового наказу в частині вимог про стягнення з ОСОБА_1 витрат на правову допомогу.

Ухвала суду може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя: О.М.Букіна