Номер провадження: 22-ц/813/1466/24
Головуючий у першій інстанції Абухін Р. Д.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Сегеди С.М.,

при секретарі судового засідання Нечитайло А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою представника Одеської міської ради Бондаренка Ігоря Олеговича на рішення Приморського районного суд м. Одеси від 31 березня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради, третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

25 червня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Приморського районного суду м. Одеси із позовними вимогами про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, як дружини та чоловіка, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу та визнання за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 на квартиру, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 . В обґрунтування позовних вимог зазначала, що в жовтні 1995 року вона зійшлась з ОСОБА_3 та почала з ним постійно проживати однією сім`єю у квартирі за адресою АДРЕСА_1 , як дружина та чоловік, проте шлюбні відносини вони не реєстрували. Квартира у якій вони проживали, належала ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, у зв`язку із чим після його смерті залишилась спадкова квартира, в якій продовжує проживати позивачка. При цьому, як зазначила позивач, інших спадкоємців, які б претендували на квартиру немає, єдина донька померлого на спадщину не претендує, так як постійно проживає в іншій країні. У зв`язку із тим, що прийняти спадщину та зареєструвати за собою право власності на вказане спадкове майно ОСОБА_1 не змогла, за відсутністю документів, які підтверджують факт спільного проживання однією сім`єю з померлим ОСОБА_3 , відповідно звернулася до суду із вказаним позовом (т. 1, а.с. 1-6).

01 грудня 2021 року позивач подала заяву про зменшення розміру позовних вимог, згідно з якою просила:

1) встановити факт спільного проживання однією сім`єю, як дружини та чоловіка ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 без реєстрації шлюбу;

2) визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 на 50/100 частин квартири (80,5 кв.м.), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 244-246).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 31 березня 2023 року позовні вимоги вирішено задовольнити, встановити факт спільного проживання однією сім`єю, як дружини та чоловіка ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 без реєстрації шлюбу; визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 на 50/100 частин квартири (80,5 кв.м.), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (т. 2, а.с. 85-91).

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, представник Одеської міської ради Бондаренко Ігор Олегович звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просив суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування апеляційної скарги зазначав, що вважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим, винесеним в результаті неповного з`ясування всіх обставин справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, тому відповідно таким, що підлягає скасуванню. На думку апелянта, судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні не враховано той факт, що для одержання права на спадкування в даному випадку необхідне встановлення двох фактів, а саме проживання однією сім`єю та на час відкриття спадщини має пройти принаймні п`ять років, протягом яких спадкоємець проживав зі спадкодавцем однією сім`єю, проте, надані позивачем докази, враховані судом під час ухвалення оскаржуваного рішення, за своїм змістом та суттю не підтверджують факт спільного проживання не менш як п`ять років на час відкриття спадщини та ведення спільного господарства, наявності спільних витрат тощо. При цьому, апелянт стверджує, що показання свідків, яких було допитано в процесі розгляду справи, не є належними доказами спільного проживання однією сім`єю позивача зі спадкодавцем, оскільки вони є суперечливими, носять узагальнений характер та підтверджують лише періодичні відвідування спадкодавця, відтак не підтверджують наявності усталених відносин, які притаманні сім`ї. При цьому, на думку апелянта, звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно є передчасним, оскільки нотаріусом в листі від 14 червня 2019 року прояснено останній лише про необхідність підтвердження факту проживання однією сім`єю з померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 (т. 2, а.с. 95-108).

19 жовтня 2023 року канцелярією Одеського апеляційного суду зареєстровано відзив на апеляційну скаргу, в якій представник ОСОБА_1 адвокат Воронюк Максим Олександрович просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін (т. 2, а.с. 158-161).

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 10, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці, тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило затягування розгляду справи по незалежним від суду причинам.

В судовому засіданні 21 березня 2024 року представник відповідача апеляційну скаргу підтримував, представник позивача та позивачка проти її задоволення заперечували. Позивачкою було надано відповіді на запитання апеляційного суду в контексті доводів апеляційної скарги щодо обставин знайомства, спільного проживання тощо.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення сторін, зокрема позивачки, апеляційним суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Приймаючи рішення по справі, суд першої інстанції виходив з того, що хоча позивачка ОСОБА_1 й зареєстрована за іншою адресою, втім інші докази вказують на її фактичне проживання разом зі спадкодавцем ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, з наданих позивачкою до суду першої інстанції доказів та пояснень судом було зроблено висновок, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, вели сумісне господарство, піклувалися один про одного, тощо, тобто дійсно мали всі риси притаманні подружжю (т. 2, а.с. 85-91).

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, проте вважає за необхідне вказати на наступне.

Предметом судового розгляду були позовні вимоги щодо встановлення факту спільного проживання однією сім`єю як дружини та чоловіка ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , без реєстрації шлюбу та визнання за ОСОБА_1 права власності в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 на 50/100 частин (80,5 кв.м.) квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . (т. 1, а.с. 246).

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції було правильно встановлено, що відповідно до Розпорядження органу приватизації від 12 грудня 1994 року за №53136 та Свідоцтва про право власності на житло від 12 грудня 1994 року, яке видане на підставі розпорядження №53136 від 12 грудня 1994 року та яке зареєстровано і записано у реєстрову книгу за №7-4703, спадкодавець ОСОБА_3 був власником 50/100 частин квартири спільного заселення за адресою: АДРЕСА_1 . (т. 1, а.с. 247-249).

26 лютого 2019 року ОСОБА_3 , який також був зареєстрований за цією ж адресою, помер (т. 1, а.с. 18, 19). Після його смерті за заявою позивачки було відкрито спадкову справу приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тітаренко О.С., копія якої приєднані до матеріалів справи (т. 2, а.с. 19-36).

З матеріалів справи вбачається, що з заявою про прийняття спадщини звернулась позивачка (т. 2, а.с. 21). Інші спадкоємці з заявами про прийняття спадщини не звертались.

Крім того, на адресу суду першої інстанції надійшла нотаріально засвідчена заява ОСОБА_2 , яка є єдиною донькою померлого ОСОБА_3 , згідно з якою ОСОБА_2 визнає позовні вимоги та не заперечує щодо задоволення позову ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 236).

Також, 25 листопада 2021 року на адресу суду надійшла заява ОСОБА_2 про визнання позовних вимог, відповідно до якої остання зазначає, що ОСОБА_1 проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , з 1995 року та проживала з її померлим батьком як дружина та чоловік без реєстрації шлюбу (т. 1, а.с. 239-240).

Згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. Тобто, при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю.

Спадкоємець та позивачка в зареєстрованому шлюбі в період, який досліджується, не знаходились.

До матеріалів справи позивачем було приєднано докази та допитано свідків. Зокрема, з копії Договору №СБ-17629/04-13 від 05 квітня 2013 року, укладеного між ОСОБА_1 з одної сторони, як замовника, та Інтернет-провайдером ТОВ «Соборка», з іншої сторони як виконавцем, ТОВ «Соборка» на замовлення ОСОБА_1 здійснило підключення та здійснювало обслуговування обладнання для доступу в мережу Інтернет за адресою: АДРЕСА_1 . Як вбачається з квитанцій про сплату послуг за користування мережею Інтернет у вказаній квартирі, сплату за користування цими послугами з червня 2013 року по лютий включно 2017 року, здійснювала ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 59-75). Відповідно до Заяви про договірне списання коштів від 02 березня 2015 року та меморіального ордеру №МАВ54683 від 02 березня 2015 року, ОСОБА_1 здійснила списання коштів з її особового рахунку, відкритого у ПАТ «Альфа Банк» в рахунок поповнення особового рахунку, відкритого на ім`я ОСОБА_3 у ТОВ «Істіл Телеком Україна», тобто за користування супутниковим телебаченням (т. 1, а.с. 76). В матеріалах справи наявні також докази сплати комунальних платежів (т. 1, а.с. 77-190), копії фотографій (т.1, а.с. 52-55), щодо яких позивачка надавала пояснення в суді апеляційної інстанції та зазначила всі життєві обставини, за яких вони зроблені, в тому числі той факт, що деякі з них зроблені в 90-х роках 20 століття та що це не всі фото, що є в наявності, оскільки були вибрані по одному фото з різних часів для ілюстрації того, що спільне проживання мало місце з 1995 року, тобто тривало більше 25 років.

За таких обставин посилання апелянта, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні не враховано той факт, що для одержання права на спадкування в даному випадку необхідне встановлення двох фактів, а саме проживання однією сім`єю та на час відкриття спадщини має пройти принаймні п`ять років, протягом яких спадкоємець проживав зі спадкодавцем однією сім`єю, проте, надані позивачем докази, враховані судом під час ухвалення оскаржуваного рішення, за своїм змістом та суттю не підтверджують факт спільного проживання не менш як п`ять років на час відкриття спадщини та ведення спільного господарства, наявності спільних витрат тощо, не відповідають правильно встановленим судом першої інстанції обставинам справи. Зокрема, апелянтом обрана позиція формального підходу до оцінки доказів без врахування фактичних обставин справи та реалій життя. Дійсно, судом першої інстанції не акцентувалася окремо увага на обставинах знайомства позивача зі спадкодавцем, проте він обґрунтовано задовольнив позовні вимоги, виходячи з того, що версія позивача щодо спільного проживання однією сім`єю зі спадкодавцем не просто не була спростована, але й навпаки повністю підтверджена належними доказами, які приєднані до матеріалів справи. Проте, наприклад, обставина знайомства позивачки та спадкодавця була обговорена в суді апеляційної інстанції та позивачка пояснила, що знайома зі спадкодавцем з часів спільної роботи на підприємстві, мала стосунки з ним та в 1995 році фактично лише відновила їх та як член сім`ї вона спілкувалась та продовжує спілкування з родичами спадкодавця, які мешкають за кордоном, в тому числі з тими, які в свій час відвідували м. Одеса в довоєнний період. Вказані пояснення є такими, що не викликають сумніву, а також не протирічать матеріалам справи, та апелянтом не спростовані.

Щодо тверджень апелянта, що показання свідків, яких було допитано в процесі розгляду справи, не є належними доказами спільного проживання однією сім`єю позивача зі спадкодавцем, оскільки вони є суперечливими, носять узагальнений характер та підтверджують лише періодичні відвідування спадкодавця, відтак не підтверджують наявності усталених відносин, які притаманні сім`ї, то, відхиляючи їх, апеляційний суд виходить з того, що жодних принципових протиріч позиції позивача вони не містили. Апеляційний суд також зазначає, що в контексті обставин, які датуються 25-річним періодом, в сучасних умовах не можуть бути абсолютно точними та ще й юридично виваженими, як того вимагає представник апелянта, оскільки б навпаки свідчили про їх «штучність» та «неприродність» надання їх до суду з метою отримання бажаного юридичного результату. Апеляційним судом перевірені посилання апелянта на недоведеність заявлених обставин, проте жодна з них не спростована апелянтом. Докази проживання позивача в іншому місці з іншою родиною тощо в матеріалах справи відсутні. Питання реєстрації позивачки за іншою адресою правильно було оцінено судом першої інстанції та навіть висновок про неможливість проживання за адресою реєстрації через конкретні життєві обставини (проживання там сім`ї доньки позивачки), хоч і не має безпосереднього правового значенням для вирішення цього спору, проте опосередковано підтверджує відповідність позиції позивача фактичним обставинам справи.

Таким чином, судом першої інстанції було обґрунтовано зроблено висновок не тільки щодо спільного проживання, але й щодо усталеності відносини, які притаманні подружжю та тривалості їх спільного проживання без реєстрації шлюбу.

Перевірка доводів апеляційної скарги виявила необхідність часткової зміни та доповнення мотивувальної частини рішення суду першої інстанції, а тому апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України частково задовольняє апеляційну скаргу.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Одеської міської ради Бондаренка Ігоря Олеговича задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31 березня 2023 року змінити та доповнити в частині мотивування. В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

М.М. Драгомерецький

С.М. Сегеда

Повний текст постанови складений 16 квітня 2024 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк