КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/1999/2024 Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Гуля В.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

за участю секретаря судового засідання Никифорова І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача Акціонерного товариства «Правекс-Банк» - Бурдюг Тетяни Вікторівни на рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Правекс-Банк», третя особа - ОСОБА_2 про визнання договору поруки №12206-123/06Р від 21 серпня 2006 року припиненим,-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати договір поруки №12206-123/06Р від 21 серпня 2006 року, укладений між ОСОБА_1 та АКБ «Правекс-Банк», припиненим.

В обґрунтування позову зазначав, що 21 серпня 2006 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Правекс-Банк» укладено договір поруки №12206-123/06Р, відповідно до умов якого він зобов`язався перед кредитором нести солідарну відповідальність за виконання у повному обсязі зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором №12206-123/06Р, укладеним між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Правекс-Банк» 21 серпня 2006 року, згідно якого банк надав кредит позичальнику на загальну суму 60 000 доларів США строком до 21 серпня 2027 року зі сплатою 12% річних.

Пунктом 4.1 договору поруки встановлено термін його дії - 21 липня 2030 року.

Вказував, що станом на 18 лютого 2016 року заборгованість позичальника за кредитним договором становила 52 608,76 доларів США, у зв`язку з чим банком на адресу позичальника 03 березня 2016 року було направлено вимогу щодо виконання договірних зобов`язань.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 лютого 2017 року у задоволенні позову ПАТ КБ «Правекс-Банк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі. Рішення набрало законної сили 17 березня 2017 року.

24 березня 2020 року АТ «Правекс-Банк» з пропуском строку позовної давності звернувся до Московського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Справа №643/4875/20 наразі перебуває у провадженні Дзержинського районного суду м. Харкова.

Зауважував, що відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором, наданого банком разом із позовною заявою, останньою датою фактичного погашення заборгованості за наданим кредитом є 03 лютого 2014 року.

Посилаючись на пункти 4.4 та 6.1.7 кредитного договору вважав, що строк користування кредитом припинився достроково 04 березня 2014 року на підставі пункту 4.4 кредитного договору.

На підставі викладеного вважав, що договір поруки припинив свою дію, у зв`язку з чим просив позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2023 року позов задоволено.

Визнано поруку, що виникла на підставі Договору поруки №12206-123/06Р від 21 серпня 2006 року, укладеного між ОСОБА_1 та АКБ «Правекс-Банк» такою, що припинена.

Стягнуто з АТ «Правекс-Банк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 073,60 грн.

Не погоджуючись з указаним рішенням представник відповідача Бурдюг Т.В. звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

У мотивування скарги зазначає, що кредитним договором передбачена наявність одночасно двох умов для зміни строку виконання основного зобов`язання: виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості та письмове повідомлення його банком про припинення строку користування кредитом.

Зауважує, що банк не надсилав позичальнику письмового повідомлення про припинення строку користування кредитом, а отже ні банк, ні позичальник не вважали, що строк користування кредитом за договором припинився.

Таким чином, вказує, що хоча сторони кредитних правовідносин і врегулювали у кредитному договорі (п.4.4) питання зміни строку виконання основного зобов`язання, однак умова настання такої зміни - письмове повідомлення банком позичальника про припинення строку користування кредитом - не була виконана.

Окрім того, посилаючись на часину десяту статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, вказує, що одержання позичальником від кредитодавця письмового повідомлення з вимогою про дострокове повернення кредиту (здійснення внесків, строк сплати яких не настав) було обов`язковою умовою для виникнення у позичальника обов`язку дострокового повернення кредиту (здійснення внесків, строк сплати яких не настав) з підстав, передбачених пунктом 4.4 кредитного договору.

Також зазначає, що судом першої інстанції не встановлено факту отримання позичальником від кредитодавця письмового повідомлення з вимогою про дострокове повернення кредиту (здійснення внесків, строк сплати яких не настав) з підстав, передбачених пунктом 4.4 кредитного договору.

Інші учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.

18 березня 2024 року через систему «Електронний суд» представником позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подано до суду заяву про розгляд справи без участі та присутності його та ОСОБА_1 , в якій останній також заперечує щодо задоволення апеляційної скарги та просить відмовити в її задоволенні у повному обсязі.

Учасники справи у судове засідання не з`явились, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності всіх учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором, наданого представником банку разом із позовною заявою (справа №643/4875/20), останньою датою фактичного погашення заборгованості за наданим кредитом є 03 лютого 2014 року.

Відповідно до п. 4.4 кредитного договору шляхом підписання даного Договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості за кредитом та/або сплатою відсотків за користування кредитом строк користування кредитом , зазначений у п. 1.2 даного Договору , припиняється достроково на 10 день місяця , наступного за місяцем у якому виник факт прострочення. Про припинення строку користування кредитом банк письмово повідомляє позичальника.

Тому визнав безпідставними посилання відповідача на те, що договір поруки діє до 21 липня 2030 року.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Проте, колегія не в повній мірі погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частинами першою, четвертою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом установлено, що 21 серпня 2006 року між ОСОБА_2 та АКБ «Правекс-Банк», правонаступником якого є АТ «Правекс-Банк», було укладено кредитний Договір №12206-123/06Р, відповідно до умов якого банк надав останній кредит на загальну суму 60 000 доларів США строком до 21 серпня 2027 року зі сплатою 12 (дванадцяти) відсотків річних.

21 серпня 2006 року між ОСОБА_1 та АКБ «Правекс-Банк» укладено договір поруки №12206-123/06Р, згідно якого поручитель зобов`язався перед кредитором нести солідарну відповідальність за виконання в повному обсязі зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 просив визнати договір поруки №12206-123/06Р від 21 серпня 2006 року, укладений між ОСОБА_1 та АКБ «Правекс-Банк», припиненим, оскільки строк користування кредитом припинився достроково 04 березня 2014 року на підставі пункту 4.4 кредитного договору.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 цього кодексу).

Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі дії мають бути ефективними, тобто призводити до того результату, на який вони спрямовані. Інакше кажучи, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. аналогічні висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі №469/1044/17, від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі №910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі №922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах №334/3161/17 (пункт 55) і №200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі №916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі №903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі №766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 рудня 2021 року у справі №643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі №904/1448/20 (пункт 5.31), від 25 січня 2022 року у справі №143/591/20 (пункт 8.31), від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 (пункт 21), від 22 лютого 2022 року у справі №761/36873/18 (пункт 9.21), від 09 лютого 2022 року у справі №910/6939/20 (пункт 11.87), від 13 липня 2022 року у справі №363/1834/17 (пункт 56), від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 (пункт 33.2), від 20 липня 2022 року у справі №923/196/20 (пункт 58), від 03 серпня 2022 року у справі №910/9627/20 (пункт 8.45)).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення правовідношення (пункт 7 частини другої статті 16 ЦК України).

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього кодексу (частини перша та друга статті 509 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України).

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частини перша, друга та четверта статті 202 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Поняття правочину, різновидом якого є договір, і поняття правовідносин, різновидом яких є зобов`язання, нетотожні: правочином є дії, спрямовані на створення юридичних наслідків, а правовідносини - це урегульовані суспільні відносини, змістом яких є права й обов`язки учасників цих відносин (суб`єктів правовідносин). Договірні правовідносини виникають на підставі договору. Останній є юридичним фактом (домовленістю, взаємопов`язаними діями), із яким пов`язане виникнення зобов`язання. Отже, виникнення правовідношення, зокрема зобов`язання, не є тотожним укладенню договору, а поняття «припинення правовідношення» (як спосіб захисту цивільних прав та обов`язків, передбачений пунктом 7 частини другої статті 16 ЦК України) не є тотожним поняттю «припинення договору».

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

З договору можуть виникати одне або декілька зобов`язань. Тобто за договором поруки, крім правовідношення поруки, можуть виникати інші зобов`язальні правовідношення, учасники (сторони) яких є одночасно сторонами поруки.

Підстави припинення поруки визначені у статті 559 ЦК України. За змістом статей 559 і 598 ЦК України припинення зобов`язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, за якого в силу передбачених законом обставин суб`єктивне право і відповідний йому юридичний обов`язок перестають існувати.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

Приписи, зокрема, статті 16 ЦК України не передбачають способом захисту права та інтересу визнання договору припиненим, а реалізація таких способів захисту як зміна або припинення правовідношення може відбуватися шляхом розірвання договору. Звертаючись до суду з вимогою про визнання договору припиненим, позивач прагне досягнути юридичної визначеності, тобто прагне отримати підтвердження судом припинення прав кредитора на одержання плати від боржника. Проте у такому разі належним способом захисту є визнання відсутності права відповідача (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі №905/2260/17 (пункт 59)).

Згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див., наприклад, постанови від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункт 82), від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 (пункт 50), від 06 квітня 2021 року у справі №910/10011/19 (пункт 94), від 20 жовтня 2021 року у справі №9901/554/19 (пункт 19), від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 (пункт 24)). Тому ефективність позовної вимоги про визнання відсутності права треба оцінювати, виходячи з обставин справи, залежно від того, чи зумовить задоволення такої вимоги дійсний захист інтересу позивача (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункт 71)).

Після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів поручитель не може окремо ініціювати вирішення спору про визнання відсутності у кредитора права вимоги (про визнання поруки припиненою). Такий окремий позов не є належним способом захисту, а тому його не можна задовольнити. Наявність у поручителя відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування банком боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення коштів.

Такий правовий висновок викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі №462/5368/16-ц.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (провадження №14-67цс20) зазначено, що «визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності. Для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема у таких випадках: кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку; особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником). Водночас Велика Палата Верховного Суду знову звертає увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права. Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним. Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту. Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання. Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений».

Змістом зобов`язальних правовідносин є обов`язок однієї сторони (боржника) вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії та кореспондуюче право кредитора вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Передбачений законом спосіб захисту у вигляді припинення судом існуючого правовідношення на майбутнє (пункт 7 частини другої статті 16 ЦК України) за своєю правовою суттю відрізняється від способу захисту у вигляді визнання судом припиненим договору в минулому, який законом не передбачений. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Тому позовна вимога про визнання іпотечного договору припиненим не підлягає задоволенню з тих підстав, що не передбачено такого способу захисту права та інтересу, як визнання договору припиненим. У зв`язку з наведеним судові рішення в цій частині підлягають скасуванню та в її задоволенні слід відмовити (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 квітня 2022 року у справі № 477/33/20 (провадження № 61-2817св21)).

Таким чином, зважаючи на викладені правові висновки Верховного Суду, які відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, є обов`язковими для врахування судами, позивач, звернувшись з позовом про припинення договору поруки, обрав неефективний спосіб захисту, у зв`язку з чим позов задоволенню не підлягає з тих підстав, що не передбачено такого способу захисту права та інтересу, як визнання договору припиненим.

Обрання позивачем неефективного або неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Окрім того, за інформацією з Єдиного державного реєстру судових рішень рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 06 лютого 2024 року у справі №643/4875/20 позов АТ КБ «Правекс-Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ «Правекс-Банк» заборгованість за кредитним договором №12206-123/06Р у розмірі 38 818,00 доларів США, що за курсом НБУ станом на 18 лютого 2020 року становить 948 929,30 грн, відсотки за користування ним до зміненої дати кінцевого строку кредитування (10.03.2014) у розмірі 762,10 доларів США, що за курсом НБУ станом на 18 лютого 2020 року становить 18 629,99 грн, пеню за несвоєчасне повернення кредиту до зміненої дати кінцевого строку кредитування (10.03.2014) у розмірі 4,44 доларів США, що за курсом НБУ станом на 18 лютого 2020 року становить 108,54 грн, пеню за несвоєчасне повернення відсотків до зміненої дати кінцевого строку кредитування (10.03.2014) у розмірі 7,46 доларів США, що за курсом НБУ станом на 18 лютого 2020 року становить 182,36 грн.

В іншій частині позову - відмовлено.

В указаному рішенні судом, зокрема, встановлено, що у зв`язку з неналежним виконанням умов договору та виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості за кредитним договором, строк дії кредитного договору і виконання основного зобов`язання було змінено на підставі умов договору (пункт 4.4. кредитного договору) до 10 вересня 2014 року і на момент звернення до суду з позовом у 2016 році та даним позовом (24 березня 2020 року) порука припинилася, що є підставою для відмови у позові до поручителя ОСОБА_1 .

Рішення суду станом на час розгляду даної справи в суді апеляційної інстанції набрало законної сили.

Таким чином, права та інтереси позивача ОСОБА_1 щодо припинення поруки за договором поруки №12206-123/06Р від 21 серпня 2006 року, укладеного між ОСОБА_1 та АКБ «Правекс-Банк», були відновлені у справі №643/4875/20.

Положеннями статті 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Наведені порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, є підставою для задоволення апеляційної скарги частково, скасування рішення суду першої статті 376 ЦПК України та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, з ОСОБА_1 на користь АТ «Правекс-Банк» підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 610,40 грн.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника відповідача Акціонерного товариства «Правекс-Банк» - Бурдюг Тетяни Вікторівни - задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2023 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Правекс-Банк», третя особа - ОСОБА_2 про визнання договору поруки №12206-123/06Р від 21 серпня 2006 року припиненим - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Правекс-Банк» судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 610,40 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий В.В. Гуль

Судді Ю.О. Матвієнко

Я.С. Мельник