ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 285/5662/22

провадження № 61-15517св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Звягельська міська рада Житомирської області,

третя особа - Державна інспекція архітектури та містобудування України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Житомирського апеляційного суду від 25 вересня 2023 року у складі колегії суддів: Коломієць О. С., Шевчук А. М., Талько О. Б.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Звягельської міської ради Житомирської області, третя особа - Державна інспекція архітектури та містобудування України, про визнання права власності на самочинне будівництво.

Позовна заява мотивована тим, що йому на праві власності належить земельна ділянка, площею 0,00275 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення якої - для будівництва індивідуальних гаражів, на якій протягом 2003 року він побудував одноповерховий гараж.

01 серпня 2022 року Новоград-Волинським міжміським бюро технічної інвентаризації Житомирської області на його ім`я було виготовлено технічний паспорт на вказаний гараж.

Відповідно до довідки № 10/20 від 16 вересня 2022 року одноповерховий гараж № НОМЕР_1 відповідає вимогам державних будівельних норм, побудований в межах відведеної земельної ділянки відповідно до містобудівних вимог відносно прилеглих земельних ділянок, будівель і споруд, та може використовуватись за призначенням.

Позивач зазначав, що у вересні 2022 року він вирішив зареєструвати право власності на вказаний гараж, але йому було відмовлено у зв`язку з відсутністю у повному обсязі документів.

Вказував, що, оскільки будівництво гаража було проведено ще у 2003 році, то на даний час у нього немає відповідної документації, яка давала б йому право виконувати будівельні робити та затвердженого в установленому прядку проекту. Гараж має статус самочинно збудованого об`єкту. Узаконення у позасудовому порядку гаража є неможливим, тому він змушений звернутися до суду із позовом про визнання права власності на гараж.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд:

- визнати за ним право власності на самочинно збудований гараж АДРЕСА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 06 квітня 2023 року у складі судді Літвин О. О. позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на гараж № НОМЕР_1 на АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що позивач самочинно побудував гараж на належній йому на праві власності земельній ділянці, яка була виділена саме для цих цілей, він не порушує нормативних містобудівних вимог, придатний до нормальної експлуатації і може використовуватись за призначенням, питання щодо прийняття гаража в експлуатацію було предметом розгляду компетентного державного органу, а іншого шляху оформлення права власності на гараж, ніж звернення з відповідним позовом до суду, у позивача немає.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Житомирського апеляційного суду від 25 вересня 2023 року апеляційну скаргу Державної інспекції архітектури та містобудування України задоволено.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 06 квітня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув увагу на ті обставини, що ОСОБА_1 здійснив будівництво гаража без відповідних документів, які дають право виконувати будівельні роботи: дозволу на будівництво (повідомлення про початок виконання будівельних робіт), проєкту (будівельного паспорта). При цьому, районний суд також не врахував, що довідка Управління містобудування, архітектури та земельних відносин № 10/22 від 16 вересня 2022 року встановлює лише відповідність розташування оскаржуваного об`єкта вимогам ДБН, однак вона не є доказом відсутності порушень будівельних норм.

Апеляційний суд зазначив, що звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що це питання було предметом розгляду компетентного державного орану, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Ураховуючи, що ОСОБА_1 здійснив будівництво гаража, хоча і на земельній ділянці, яка і була відведена йому для цієї мети, однак без відповідних документів, які дають право виконувати будівельні роботи: дозволу на будівництво (повідомлення про початок виконання будівельних робіт), проєкта (будівельного паспорта), і позивач не звертався до компетентного державного органу з приводу набуття права власності та введення об`єкта до експлуатації у встановленому законом порядку, відсутні підстави для задоволення позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить постанову Житомирського апеляційного суду від 25 вересня 2023 року скасувати та залишити в силі рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 06 квітня 2023 року.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У жовтні 2023 року касаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 грудня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу із суду першої інстанції.

У грудні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 березня 2024 року справу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що спірний гараж побудований у 2003 році, а відповідно до чинного на той час законодавства у нього не було обов`язку отримувати дозвіл на його будівництво та виготовлення проєкту (будівельного паспорту). На час звернення (07 березня 2023 року) ним до Державної інспекції архітектури та містобудування України змінилося законодавство, яке регулює порядок прийняття гаража в експлуатацію, тому він не міг ні подати загальну декларацію у зв`язку з відсутністю у нього дозволу на будівництво, ні декларацію згідно з Додатком № 5 до пункту 10 Порядкуприйняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13 квітня 2011 року у зв`язку з відсутністю рішення суду про визнання права власності на гараж.

Підставою касаційного оскарження зазначеного судового рішення ОСОБА_1 вказує неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанцій норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц (провадження № 14-445цс19), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19) та постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 557/1209/16-ц (провадження № 61-19875св18) від 25 березня 2019 року у справі № 1806/2-1093/2011 (провадження № 61-19025св18), від 10 квітня 2019 року у справі №459/28/11-ц (провадження № 61-13513св18), від 15 жовтня 2020 року у справі № 623/214/17 (провадження № 61-1978св20), від 04 серпня 2021 року у справі № 640/20369/18 (провадження № К/9901/30691/19), від 30 листопада 2022 року у справі № 753/7476/16 (провадження № 61-6470св21), що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Також підставою касаційного оскарження судового рішення ОСОБА_1 зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм права за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Фактичні обставини, встановлені судами

ОСОБА_1 на праві власності належить земельна ділянка, площею 0,00275 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва індивідуальних гаражів, що підтверджується копією державного акта на право приватної власності на землю серії ІІ-ЖТ №049650 від 03 січня 2002 року та витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-022 від 13.09.2022 року (а. с. 6-10).

01 серпня 2022 року КП «Новоград-Волинське міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської області виготовило на замовлення ОСОБА_1 технічний паспорт на гараж № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 12-16).

Згідно з довідкою Управління містобудування, архітектури та земельних відносин Новоград-Волинської міської ради № 10/20 від 16 вересня 2022 року одноповерховий гараж № НОМЕР_1 , розташований на АДРЕСА_1 , відповідає вимогам державних будівельних норм, побудований в межах відведеної земельної ділянки у відповідності до містобудівних вимог відносно прилеглих земельних ділянок, будівель і споруд та може використовуватись за призначенням (а. с. 11).

27 березня 2023 року ДІАМ України було надано відповідь № 2189/05/13-23 на звернення ОСОБА_1 від 07 березня 2023 року, в якій роз`яснено порядок отримання дозвільних документів, а також зазначено правові основи та порядок проектування, будівництва і введення в експлуатацію об`єктів (а. с. 51-52).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг висновків суду не спростовують.

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (частина перша статті 373 ЦК України). Елементом особливої правової охорони землі є норма частини другої статті 14 Конституції про те, що право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону; право власності на землю гарантується Конституцією України (частина друга статті 373 ЦК України).

Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (частина четверта статті 373 ЦК України).

Встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,00275 га, кадастровий номер :00:036:0745, цільове призначення якої - для будівництва індивідуальних гаражів.

На зазначеній земельній ділянці ОСОБА_1 побудовано гараж, який є самочинним будівництвом, що стало підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності на нього.

Згідно зі статтею 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно.

Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, правовий режим самочинного будівництва врегульовано статтею 376 ЦК України. Норми зазначеної статті є правовим регулятором відносин, які виникають у зв`язку із здійсненням самочинного будівництва.

Стаття 376 ЦК України розміщена у главі 27 «Право власності на землю (земельну ділянку)», тобто правовий режим самочинного будівництва пов`язаний з питаннями права власності на землю.

Згідно із частиною другою статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Частинами п`ятою, восьмою статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката.

Експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється.

Звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що це питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Апеляційний суд правильно врахував, що позивач не звертався до Державної інспекції архітектури та містобудування України для набуття права власності та введення об`єкту до експлуатації у встановленому законом порядку, а одразу звернувся до суду з позовом про визнання права власності.

При цьому Верховний Суд зазначає, що звернення позивача до Державної інспекції архітектури та містобудування України із листом від 07 березня 2023 року про надання роз`яснень щодо реєстрації права власності на гараж не є тотожним зі зверненням до вказаного органу для набуття права власності та введення об`єкту до експлуатації у встановленому законом порядку.

Інформація про наявність у позивача дозвільних документів на право виконання будівельних робіт з будівництва об`єкту та вводу його до експлуатації у встановленому законодавством порядку відсутня.

Наявність у позивача права власності на земельну ділянку, на якій розташований спірний самочинно збудований гараж, не спростовує необхідність дотримання позивачем приписів Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» для набуття права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

За таких обставин суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове рішення, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на гараж.

Наведені висновки узгоджується з правовими висновками Верховного Суду від 04 червня 2018 року у справі № 640/13030/16-ц (провадження № 61-1073св17) та від 18 лютого 2019 року у справі № 308/5988/17 (провадження № 61-39346св18).

Посилання ОСОБА_1 на застосування апеляційним судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц (провадження № 14-445цс19, від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19) та постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 557/1209/16-ц (провадження № 61-19875св18); від 25 березня 2019 року у справі № 1806/2-1093/2011 (провадження № 61-19025св18), від 10 квітня 2019 року у справі №459/28/11-ц (провадження № 61-13513св18), від 15 жовтня 2020 року у справі № 623/214/17 (провадження № 61-1978св20); від 04 серпня 2021 року у справі № 640/20369/18 (провадження № К/9901/30691/19), від 30 листопада 2022 року у справі № 753/7476/16 (провадження № 61-6470св21), є безпідставними, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки судом апеляційної інстанції належно досліджено всі зібрані у справі докази та надано їм правильну правову оцінку доказам, отже, спір вирішено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Отже, доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права.

Інші наведені в касаційній скарзі аргументи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не дають підстав вважати, що апеляційний суд порушили норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник, по своїй суті зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, які не були встановлені судами, що в силу положень статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає без задоволення касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Житомирського апеляційного суду від 25 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді:І. Ю. Гулейков Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець