КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 760/2227/21
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/3477/24
Головуючий у суді першої інстанції: Козленко Г.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючий - Немировська О.В.,

судді - Желепа О.В., Мазурик О.Ф.

секретар - Черняк Д.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Скульська Тетяна Анатоліївна про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та поділ майна

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 16 травня 2023 року,

встановив:

у січні 2021 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати недійсними в частині покупця Договори купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки від 11 травня 2016 року, укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , визнавши її покупцем за договорами. Також позивачка просила визнати недійсним Договір про поділ спільного майна, укладений 31 жовтня 2017 року в частині його сторони - ОСОБА_3 та визнати її стороною договору. Крім того, позивач просила скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 кадастровий номер :72:317:0015 та на квартиру АДРЕСА_2 .

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 16 травня 2023 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням представник позивачки - ОСОБА_5 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, які мають значення для справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

При розгляді справи в суді апеляційної інстанції в судовому засіданні 12.03.2024 представник позивачки - ОСОБА_5 заявив клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку з неявкою в судове засідання ОСОБА_1 . Заявлене клопотання представник позивачки обґрунтовував тим, що ОСОБА_1 бажає надати особисті пояснення. В задоволенні вказаного клопотання колегією суддів було відмовлено, оскільки в судове засідання, призначене на 07.11.2023, ОСОБА_1 не з`явилась, а її представник - ОСОБА_5 подав клопотання про відкладення розгляду справи, яке було задоволено. Наступне судове засідання було призначено на 23.01.2024, однак справу було знято з розгляду в зв`язку з оголошенням повітряної тривоги. Доказів щодо поважності причин неявки ОСОБА_1 представник не надав. Натомість неявка сторін в суд апеляційної інстанції не є обов`язковою, при розгляді справи в суді першої інстанції ОСОБА_1 була присутня та давала пояснення.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника позивача - ОСОБА_5 та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 , дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказувала, що вона з її чоловіком - ОСОБА_7 вирішили придбати у ОСОБА_2 земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :72:317:0015 вартістю 50 000 дол. США. Між ними була досягнута домовленість про будівництво за їх кошти на вказаній ділянці жилого будинку, після введення якого в експлуатацію вони повністю розрахуються з нею та оформлять договори купівлі-продажу. На забезпечення виконання вони передали ОСОБА_2 завдаток в розмірі 13 800 доларів США, а вона видала довіреність на право розпорядження земельною ділянкою ОСОБА_7 . Саме ОСОБА_7 замовив за особисті кошти будівництво жилого будинку на вказаній ділянці та здійснював після завершення будівництва оформлення документів.

Після реєстрації права власності на будинок за ОСОБА_2 , 11.05.2016 між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено 2 договори купівлі-продажу: договір купівлі-продажу земельної ділянки, кадастровий номер :72:317:0015, розташованої по АДРЕСА_1 та договір купівлі-продажу садового будинку АДРЕСА_1 .

При цьому, частки покупців земельної ділянки та садового будинку були розподілені наступним чином: позивачу було визначено право власності на 35/100 частин садового будинку та 35/100 частин земельної ділянки, ОСОБА_3 - також 35/100 частин садового будинку та 35/100 частин земельної ділянки; ОСОБА_4 - 30/100 частин садового будинку та 30/100 частин земельної ділянки.

31.10.2017 вона з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з метою здійснення оформлення трьох окремих об`єктів нерухомого майна - окремих квартир у будинку по АДРЕСА_1 уклали договір про поділ спільного майна між співвласниками, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Скульською Т.А. за реєстрованим № 3567.

Однак позивач вказує, що сторони, підписуючи договори від 11.05.2016 фактично приховали той факт, що не відповідач ОСОБА_3 , а саме вона придбала та розрахувалася за нерухоме майно з продавцем та є покупцем об`єктів нерухомого майна у частині, яка оформлена на відповідача ОСОБА_3 , який був близьким другом їх родини, з яким склались довірливі відносини. Це було викликано тим, що було доречно та необхідно розділити будинок на три окремі квартири з окремими входами і ОСОБА_3 погодився в майбутньому переоформити право власності на неї. Однак в липні 2020 року ОСОБА_3 відмовився від домовленості.

Тому договори від 11.05.2016 є удаваними в частині покупця ОСОБА_3 , без створення правових наслідків для нього, як фізичної особи, з підстав, передбачених ст.ст.203, 215, 217, 235 ЦК України. ОСОБА_3 не був покупцем та не є власником земельної ділянки та садового будинку у частині 35/100, є удаваним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства.

В зв`язку з цим позивач просила визнати недійсним в частині покупця 2 - ОСОБА_3 договір купівлі-продажу садового будинку АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна 00, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Скульською Т.А. 11.05.2016 за реєстрованим № 1099, визнати її покупцем 2 за вказаним договором купівлі-продажу;

- визнати недійсним в частині покупця 2 - ОСОБА_3 , договір купівлі-продажу земельної ділянки загальною площею 0,1200 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :72:317:0015, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Скульською Т.А. 11.05.2016 за реєстрованим № 1103, визнати її покупцем 2 за вказаним договором купівлі-продажу;

- визнати недійсним в частині сторони 1 - ОСОБА_3 , договір про поділ спільного майна між співвласниками, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Скульською Т.А. 31.10.2017 за реєстрованим № 3567, визнати її стороною 1 за вказаним договором про поділ спільного майна між співвласниками;

- скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на земельну ділянку загальною площею 0,1200 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :72:317:0015, у частині спільної сумісної власності на земельну ділянку та на квартиру АДРЕСА_2 , за зареєстрованим номером об`єкту нерухомого майна 000.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 16 травня 2023 року в задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що посилання позивача на те, що оспорювані договори від 11.05.2016 у частині покупця ОСОБА_3 є удаваними, оскільки придбані за кошти та для потреб позивача, без створення правових наслідків для себе, як фізичної особи, є безпідставними, оскільки нормами ЦК України не допускається такої правової конструкції, як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору.

Відповідно до чч. 1- 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В пп.1-5 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

Оскаржуване рішення відповідає вказаним вимогам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та посилався на положення ст. 6, 11, 12, 15, 16, 202, 203, 235, 638, 655 ЦК України.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ч.1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до положень статті 202 ЦК України під правочином розуміються дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних праві обов`язків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату.

Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За положеннями ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, що становить зміст права власності.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що 11.05.2016 між ОСОБА_2 з однієї сторони (продавець) та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з другої сторони (покупці) було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, за умовами якого продавець передав, а покупці в наступних частинах прийняли у власність земельну ділянку площею 0,1200 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер :72:317:0015: ОСОБА_1 - 35/100 частин; ОСОБА_3 - 35/100 частин, ОСОБА_4 - 30/100 частин.

Згідно з п. 4 вказаного договору продаж земельної ділянки вчинено за 452 400,00 грн., які покупці сплатили повністю продавцю до підписання цього договору. Своїми підписами під цим договором сторони стверджують факт повного розрахунку за вищевказану земельну ділянку та відсутність один до одного будь-яких претензій майнового та фінансового характеру.

11.05.2016 між ОСОБА_2 з однієї сторони (продавець) та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з другої сторони (покупці) було укладено договір купівлі-продажу садового будинку, за умовами якого продавець передав, а покупці в наступних частинах прийняли у власність садовий будинок АДРЕСА_1 : ОСОБА_1 - 35/100 частин, що дорівнює 169,3 кв.м.; ОСОБА_3 - 35/100 частин, що дорівнює 169,3 кв.м., ОСОБА_4 - 30/100 частин, що дорівнює 149,7 кв.м.

У відповідності до п. 3 цього договору за погодженням сторін продаж будинку вчинено за 486 830,00 грн., які продавець отримав від покупців в день підписання цього договору. Зазначена ціна встановлена за згодою сторін цього договору, є остаточною та не підлягає будь-яким змінам. Своїми підписами під цим договором сторони стверджують факт повного розрахунку за вищевказане майно та відсутність один до одного будь-яких претензій майнового та фінансового характеру.

31.10.2017 між ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір про поділ спільного майна між співвласниками, відповідно до умов якого сторони розподілили майно, яке є об`єктом спільної часткової власності, а саме: садовий будинок АДРЕСА_1 , що належить сторонам на підставі Договору купівлі-продажу садового будинку, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Скульською Т.А. 11.05.2016 за реєстровим номером 1099. Садовий будинок літер. «А-2» загальною площею 488,3 кв.м, основна площа 337,8 кв.м, розташований на земельній ділянці площею 0,1200 га, кадастровий номер земельної ділянки :72:317:0015, з цільовим призначенням: для ведення особистого підсобного господарства, садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби; категорія земель - землі сільськогосподарського призначення; вид використання - для ведення садівництва, яка належить сторонам на підставі спільної часткової власності, що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скульською Т.А. 11.05.2016 за реєстровим номером 1103.

Згідно з п. 1.6 цього договору, у зв`язку з укладенням цього договору припиняється право спільної часткової власності на майно, що є предметом цього договору, та у власність ОСОБА_1 переходить чотирьохкімнатна квартира АДРЕСА_4 ; у власність ОСОБА_4 переходить чотирьохкімнатна квартира АДРЕСА_5 ; у власність ОСОБА_3 переходить чотирьохкімнатна квартира АДРЕСА_6 .

31.10.2017 було зареєстровано право власності ОСОБА_3 на зазначені окремі об`єкти нерухомого майна.

Висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визнання вказаних договорів удаваними та відмови у задоволенні позовних вимог доводами апеляційної скарги не спростовується.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (чч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначає порушене, невизнане чи оспорюване право або охоронюваний законом інтерес,які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Всі доводи, викладені представником позивача в апеляційній скарзі є аналогічними доводам позовної заяви, були предметом перевірки суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку.

Посилання апелянта на ті обставини, що ОСОБА_1 передавала завдаток ОСОБА_2 з метою укладення в майбутньому договору купівлі-продажу земельної ділянки, а ОСОБА_7 був замовником будівництва жилого будинку за адресою: АДРЕСА_1 на підставі Договору купівлі-продажу від 05.10.2013, укладеним з СПД ОСОБА_8 , не свідчать про те, що ОСОБА_1 набула право власності на квартиру АДРЕСА_7 у вказаному будинку, оскільки 14.04.2016 право власності на будинок (реєстраційний номер об`єкта 00) було зареєстровано за ОСОБА_2 .

Доводи представника позивача - ОСОБА_5 про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у долученні до матеріалів справи світлокопії Конфіденційного договору від 04.04.2016, укладеного між ОСОБА_7 (Сторона 1) та ОСОБА_3 (Сторона 2), також не можуть бути підставою для скасування рішення суду та задоволення позовних вимог. Як видно з тексту договору, укладеного в простій письмовій формі, сторони: ОСОБА_7 (Сторона 1) та ОСОБА_3 (Сторона 2), домовились, що Сторона 1 зобов`язується передати у власність Стороні 2 житло у вигляді частини садового будинку, що був збудований Стороною 1 за власний кошти, розташований у АДРЕСА_1 та введений в експлуатацію 29.12.2015, на земельній ділянці з кадастровим номером :72:317:0015, якою управляє Сторона 1 на підставі доручення. Майно передається на наступних умовах: Сторона 2 зобов`язується не продавати, не дарувати, не заставляти від кредит, чи в інший спосіб відчужувати майно до повної його сплати вартості отриманого майна від Сторони 1 або без письмової згоди та дозволу від Сторони 1. Сторона 2 зобов`язується повернути вартість житла, частини садового будинку, яка має бути оформлена на ім`я Сторони 2, що за домовленістю складає 50 000 американських доларів та 10 000 американських доларів за частину земельної ділянки у гривневому еквіваленті по курсу НБУ на момент розрахунку, не пізніше як три роки з моменту укладення договору купівлі-продажу.

Зазначений доказ може бути визнаний належним, як такий, що містить інформацію щодо предмета доказування, на підтвердження існування грошового зобов`язання у ОСОБА_3 перед ОСОБА_7 , однак він не може вважатись доказом щодо удаваності вказаних договорів купівлі-продажу та договору про поділ спільного майна.

З огляду на викладене є безпідставним посилання апелянта на порушення відповідачем ОСОБА_3 вимог добросовісності, яке полягає в тому, що він відмовився виконувати умови Конфіденційного договору від 04.04.2016.

Також зі змісту вказаного договору видно, що сторонами обумовлювалось набуття саме ОСОБА_3 у власність частини жилого будинку та земельної ділянки, що спростовує посилання позивача на удаваність оспорюваних договорів та відсутність у ОСОБА_3 наміру придбати вказане нерухоме майно.

З наданих позивачем до матеріалів справи проектно-будівельної документації видно, що жилий будинок складається з трьох ізольованих квартир, кожна з яких обладнана окремим входом з огороженою частиною подвір`я. ОСОБА_1 відповідно до вказаних договорів купівлі-продажу набула у власність частину будинку, якою є квартира АДРЕСА_1 та частину земельною ділянки.

Предметом позову у справі, яка переглядається, є вимоги про визнання удаваними договорів купівлі-продажу та договору поділ спільного майна та застосування наслідків удаваного правочину, оскільки позивач стверджує, що насправді саме вона, уклала з ОСОБА_2 договори купівлі-продажу майна - 35/100 частин нерухомого майна,а не ОСОБА_3 .

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року (справа №522/14890/16) міститься правовий висновок, згідно якого слід відзначити, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, правочин який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Згідно з правовим висновком, що міститься у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 357/3132/15-ц для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановивши, що позивач не довела, що сторони оспорюваних договорів спрямовували свою волю на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, що передбачені насправді оспорюваними правочинами, суд першої інстанції правильно застосував статтю 235 ЦК України та з цих підстав відмовив у задоволенні позову.

Суд правомірно взяв до уваги, що договори купівлі-продажу мали реальні наслідки: реєстрація права власності ОСОБА_3 на частину жилого будинку та земельної ділянки відбулася в день укладення договорів. З урахуванням укладення в подальшому між ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 договору про поділ спільного майна та реєстрацією за ним права власності на окремий об`єкт нерухомого майна 31.10.2017, суд зробив обґрунтований висновок про відсутність ознак удаваності оспорюваних договорів.

Слід зауважити, що, представник позивачки - ОСОБА_9 при розгляді справи в суді апеляційної інстанції пояснив, що оформлення права власності ОСОБА_3 на 35/100 частин будинку та 35/100 частин земельної ділянки було викликано необхідністю мінімізувати оподаткування.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження№ 14-338цс18, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження 14-364цс19 (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, провадження № 14-499цс19 (пункт 7.23)).

В ч. 1 ст. 375 ЦПК України закріплено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції, а тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 16 травня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 16 квітня 2024 року.

Головуючий

Судді