ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 522/22156/18

провадження № 61-7089св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача Литвиненко І. В.,

суддів Грушицького А. І., Петрова Є. В., Пророка В. В., Ситнік О. М.,

розглянув в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 до Товариства з обмеженою відповідальністю Одеського ордена «Знак Пошани» заводу продовольчого машинобудування підприємства з колективною власністю заводу «Продмаш», Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, треті особи: Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради, Товариство з обмеженою відповідальністю «Темп Плюс Сервіс», про визнання недійсним дубліката реєстраційного посвідчення, скасування запису за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси

від 22 березня 2021 року під головуванням судді Малиновського О. М. та постанову Одеського апеляційного суду від 06 квітня 2023 року у складі колегії суддів:

Князюка О. В., Таварткіладзе О. М., Погорєлової С. О.,

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 звернулись з позовом, в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просили:

- визнати недійсним дублікат реєстраційного посвідчення, виданий 26 лютого

2003 року Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості заводу «Продмаш» від 20 травня 1994 року на підставі рішення Виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів № 49

від 22 січня 1993 року,

- скасувати запис в реєстраційній книзі № 1655-стр. 58-км. 12 м/с стосовно виданого дублікату реєстраційного посвідчення, виданого 26 лютого 2003 року Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості заводу «Продмаш» від 20 травня 1994 року на підставі рішення Виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів № 49 від 22 січня 1993 року.

В обґрунтування позовних вимог позивачі вказували, що вони у встановлений законом спосіб вселились та проживають у житлових квартирах в багатоквартирному житловому будинку

АДРЕСА_1 .

Позивачі мають право на приватизацію належних їм на праві користування квартир.

Разом з тим, відповідачем їм у реалізації права на приватизацію було відмовлено з тих підстав, що житловий будинок АДРЕСА_1 належить на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю Одеському ордену «Знак Пошани» заводу продовольчого машинобудування підприємство з колективною власністю заводу «Продмаш» (далі - завод «Продмаш») на підставі рішення виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів

від 19 квітня 1991 року за № 234.

Позивачі зазначають, що вказане рішення було скасовано рішенням виконавчого комітету тієї ж районної ради за № 49 від 22 січня 1993 року.

Проте, Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості (далі - Одеське БТІ) 26 лютого 2003 року заводу «Продмаш» видало дублікат реєстраційного посвідчення на житловий будинок АДРЕСА_1 .

На думку позивачів, дублікат був виданий без законних на те підстав. На час його видачі в книзі напроти запису про реєстрацію було внесено запис: «отменено см. Решение исполкома № 49 от 22.01.1993 р. Суворовского исполкома». Отримання такого дублікату порушує їхні права.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Суворовський районний суд м. Одеси рішенням від 22 березня 2022 року у задоволенні позову відмовив.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову місцевий суд виходив з того, що рішення Виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів

від 19 квітня 1991 року № 234 в частині реєстрації житлового будинку АДРЕСА_1 за заводом « Продмаш » станом на 26 лютого

2003 року було чинним, а тому Одеське БТІ мало достатньо правових підстав для видачі заводу «Продмаш» дубліката реєстраційного посвідчення. Оскільки рішення про оформлення права власності є правомірним, вимоги про визнання його недійсним не заявлялись, то й документ (дублікат реєстраційного посвідчення), якими оформлюється відповідне право не може бути визнаний недійсним.

Приймаючи до уваги, що позовні вимоги заявлені до Одеського БТІ про скасування запису про реєстрацію є похідними від позовних вимог про визнання недійсним дублікату реєстраційного посвідчення, місцевий суд дійшов висновку, що в їх задоволенні слід відмовити також.

Одеський апеляційний суд постановою від 06 квітня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнив частково. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 березня 2021 року змінив, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення місцевого суду залишив без змін.

Приймаючи постанову про часткове задоволення апеляційної скарги суд апеляційної інстанції погодився із висновками місцевого суду про відсутність підстав для задоволення позову, проте вважав, що у цьому випадку відмовити у задоволенні позову слід з підстав обрання позивачами неефективного способу захисту.

Спірний дублікат, який повністю відповідає оригіналу, не має самостійного значення і сили, оскільки його видання не встановлює, не змінює і не припиняє цивільних прав та обов`язків, а є документом, який лише дублює, відтворює зміст основного документа, та не може порушувати права позивача.

Апеляційний суд вказував, що реєстраційне посвідчення, в тому числі і його дублікат є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється або припиняється. Реєстраційне посвідчення (дублікат) не породжує виникнення у суб`єкта відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності та підтверджує державну реєстрацію.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 березня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 06 квітня 2023 року в якій просить оскаржені судові рішення скасувати, а у справі ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Наведені в касаційній скарзі доводи містили підстави, передбачені пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження.

Касаційна скарга містить аргумент про те, що судом апеляційної інстанції було ухвалено у справі рішення про права та обов`язки особи, не залученої до участі у справі - ОСОБА_11 , хоча клопотання про її залучення в якості третьої особи було долучено до матеріалів справи.

Заявник вважає, що відсутній висновок Верховного Суду стосовно неправомірного позбавлення позивачів права на справедливий суд. Суди здійснили тлумачення закону на свій розсуд. Позивач вказує, що суд посилається на статтю 2 Закону України «Про власність», частину першу статті 20 цього Закону, проте не звертає увагу частину першу статті 1 та приписи статті 21. Також судами порушені норми статей 144, 145 Конституції України.

Аргументом касаційної скарги також є те, що стороною позивачів було заявлено ряд клопотань про витребування у Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради та заводу «Продмаш» копії рішення про видачу свідоцтва про право власності на спірний житловий будинок, проте у судовому засіданні, яке відбулось 08 жовтня 2020 року суд у його задоволенні відмовив, про мотиви такої відмови обіцяв зазначити у судовому рішенні, однак такі мотиви відсутні.

Заявник вважає, що суди не врахували правових позицій Верховного Суду, викладених у постановах: від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18;

від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16, від 07 квітня 2020 року у справі

№ 916/2791/13; від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17; від 14 листопада

2018 року у справі № 161/3245/15-ц.

Касаційна скарга також містить доводи про те, що суди не звернули належну увагу на ту обставину, що станом на день реєстрації - 20 травня 1994 року дозвіл на правову реєстрацію будинку був скасований на підставі рішення Виконавчого комітету Суворовської районного ради народних депутатів № 49 від 22 січня 1993 року, а тому оскаржені судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням у справі нового про задоволення позову у повному обсязі.

Узагальнені доводи осіб, яка подали відзиви на касаційну скаргу

У поданому у липні 2023 року до Верховного Суду відзиві на касаційну скаргу представник відповідача Одеського БТІ - директор Швець Н. у задоволенні касаційної скарги просить відмовити, посилаючись на необґрунтованість її доводів.

Представник відповідача зазначає, що висновки суду апеляційної інстанції про відмову у задоволення позову з підстав обрання неналежного способу захисту обґрунтовані, оскільки обраний позивачами спосіб захисту, навіть за умови обґрунтованості позову, не призведе до відновлення їх прав.

У поданому у липні 2023 року до Верховного Суду відзиві на касаційну скаргу представник заводу «Продмаш» - адвокат Попроцький Д. М. у задоволенні касаційної скарги просить відмовити, посилаючись на необґрунтованість її доводів.

Вказує, що оскільки рішення про оформлення права власності є чинним, то й документ (дублікат реєстраційного посвідчення), яким оформлюється відповідне право не може бути визнаним недійсним.

Права позивачів завод «Продмаш» не порушував, а тому вони не підлягають захисту, адже рішення Суворівської районної ради народних депутатів від 22 січня 1993 року № 49 не відповідає вимогам закону та не має юридичних наслідків на які воно було спрямоване.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 21 червня 2023 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу № 522/22156/18 з місцевого суду.

21 липня 2023 року справа № 522/22156/18 надійшла до Верховного Суду.

Верховний Суд ухвалою від 07 лютого 2024 року справу призначив до розгляду колегією в складі п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Одеське бюро технічної інвентаризації, здійснило реєстрацію житлового будинку

АДРЕСА_1 за заводом « Продмаш ».

Реєстрація була проведена на підставі рішення Виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів № 234 від 19 квітня 1991 року.

Рішенням Виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів

від 22 січня 1993 року № 49 було скасовано рішення виконкому від 19 квітня

1991 року № 234 «Про правову реєстрацію в ОМБТІ будинків заводу «Продмаш».

Таке рішення було прийнято на підставі розгляду матеріалів, наданих СПТУ-8, постанови Ради Міністрів УРСР від 26 травня 1965 року № 396, доручення Кабінету Міністрів України від 29 травня 1992 року № 7935/33 та рішення арбітражного суду

від 15 жовтня 1992 року № 5/363.

Рішенням Арбітражного суду від 15 жовтня 1992 року (справа № 5/363) за позовом Одеського заводу «Продмаш» до СПТУ-8 м. Одеси про звільнення будівлі на

АДРЕСА_2 , було вирішено вимогу заводу «Продмаш» про звільнення гуртожитку на АДРЕСА_2 - відхилити, зобов`язано Одеський завод «Продмаш» звільнити будівлю на АДРЕСА_2 .

26 лютого 2003 року Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості видало заводу «Продмаш» дублікат реєстраційного посвідчення на домоволодіння АДРЕСА_1 .

Рішенням Господарського суду Одеської області від 27 листопада 2019 року у справі № 916/1107/19, яке набрало законної сили, участь у якій приймали учасники цієї справі, було встановлено, що рішенням виконкому Суворовської районної ради народних депутатів № 49 від 22 січня 1993 року безпідставно та без наявності на те повноважень було скасовано рішення виконкому № 234 від 19 квітня 1991 року у повному обсязі, незважаючи на те, що рішенням Арбітражного суду, на яке виконком посилався як на підставу скасування, було вирішено питання лише щодо будівлі за адресою: Паустовського, 12.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Звертаючись із цим позовом позивачі вказували, що вони у встановлений законом спосіб вселились та проживають у житлових квартирах в багатоквартирному житловому будинку АДРЕСА_1 .

Вважають, що вони мають право на приватизацію належних їм на праві користування квартир.

Проте відповідач відмовляє їм у реалізації права на приватизацію з тих підстав, що житловий будинок АДРЕСА_1 належить на праві власності заводу «Продмаш» на підставі рішення виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів від 19 квітня 1991 року за № 234.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України.

Зі змісту довідки Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 21 червня 2019 року № 506940.72.19 вбачається, що право власності на трьох поверховий 27 квартирний житловий будинок АДРЕСА_1 в цілому зареєстрований за заводом « Продмаш ». Додатково було повідомлено, що у будинку зареєстровані права власності на окремі 19 квартир за фізичними особами, а на нежитлові приміщення магазину і нежитлове приміщення першого поверху за іншою юридичною особою.

Відповідно до статті 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.

Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства.

Згідно з частиною третьою статті 9 ЖК України громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Приватизація житла здійснюється у порядку, встановленому Законом України

від 19 червня 1992 року № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон № 2482-XII).

Законом № 2482-XII (тут і далі - у редакції, чинній на час звернення з позовом) передбачено, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин..

Відповідно до статті 1 Закону № 2482-XII приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

До об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму (частина перша статті 2 Закону № 2482-XII).

Частинами першою, другою, п`ятою статті 8 Закону № 2482-XII визначено, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

У пункті 2 Положення про порядок передачі у комунальну власність державного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств, установ та організацій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06 листопада 1995 року № 891, зазначено, що передачі у комунальну власність підлягають житлові будинки відомчого житлового фонду (крім гуртожитків).

Відповідно до частин першої та другої статті 4-1 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» передача об`єктів соціальної інфраструктури здійснюється у порядку, встановленому цим Законом, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Ініціатива щодо передачі об`єктів соціальної інфраструктури у комунальну власність може виходити відповідно від органів, визначених статтею 3 цього Закону, підприємств, а також господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації).

Пунктом 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 05 вересня 1996 року № 1060 «Про поетапну передачу у комунальну власність об`єктів соціальної сфери, житлового фонду сільськогосподарських, переробних, обслуговуючих підприємств, установ, організацій агропромислового комплексу, заснованих на колективній та інших формах недержавної власності» передбачено, що передача об`єктів соціальної інфраструктури у комунальну власність здійснюється відповідно до Положення

№ 891, за яким передача житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні підприємства, провадиться за його згодою та за згодою відповідної ради.

Оскільки, спірний житловий будинок не перебуває у державній або комунальній власності, доказів того, що процедуру його приватизації розпочато повноважними органами матеріали справи не містять, з вимогами щодо визнання права на приватизацію позивачі не звертались, визнання недійсним дубліката реєстраційного посвідчення прав позивачів не відновить, а тому у задоволенні позову слід відмовити саме з цих підстав.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин першої, четвертої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, то оскаржувані судові рішення підлягають зміні, шляхом викладення їх мотивувальних частин в редакції цієї постанови.

Щодо судових витрат

Відповідно до частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки за наслідками касаційного перегляду змінено лише мотивувальні частини оскаржених судових рішень, підстави для перерозподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 141, 400, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 березня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 06 квітня 2023 року змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І. В. Литвиненко

Судді: А. І. Грушицький

Є. В. Петров

В. В. Пророк

О. М. Ситнік