печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2024 року

Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Хайнацького Є.С.,

при секретарі судового засідання - Сміян А.Ю.,

за участю:

позивача: не з`явився,

представника відповідача: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити дії та відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ «КБ «ПриватБанк») про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити дії та відшкодування шкоди.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що ним було відкрито в АТ «КБ «ПриватБанк» рахунок для виплати пенсії та поточний рахунок. Через неможливість користуватись належними йому коштами, які знаходяться на цьому рахунку, 05 червня 2023 року він звернувся до відділення № 42 АТ «КБ «ПриватБанк» у м. Луцьку зі зверненням щодо надання роз`яснень з приводу блокування його рахунку та надання інформації, у який спосіб він може погашати заборгованість за кредитом.

Згідно зі статтею 20 Закону України «Про звернення громадян» звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження. Відповідь на своє звернення від 05 червня 2023 року до 06 липня 2023 року він не отримав.

Відповідно до отриманої ним банківської виписки від 06 липня 2023 року на його пенсійному рахунку обліковуються кошти в сумі 2 093,00 грн, однак автоматичне списання коштів з цього рахунку на поточний рахунок для погашення заборгованості за кредитом, щомісячний платіж якого становить 1 770,00 грн, не здійснюється з невідомих йому причин

Вказує, що відповідач безпідставно порушує його право користуватись особистими грошовими коштами на свій розсуд.

Крім того, протиправними діями та бездіяльністю відповідача йому завдано моральної шкоди, яка полягає у переживаннях та душевних стражданнях, які він зазнав внаслідок цих дій та бездіяльності. Розмір такої шкоди, з огляду на практику Європейського Суду з прав людини, оцінює у 398 433,00 грн.

Посилаючись на вищенаведені обставини, керуючись Законом України «Про звернення громадян», просить суд: визнати протиправною бездіяльність АТ «КБ «ПриватБанк» щодо ненадання відповіді на звернення у терміни, передбачені Законом України «Про звернення громадян»; визнати протиправними дії АТ «КБ «ПриватБанк» щодо припинення можливості користуватись його грошовими коштами, які знаходяться на його рахунку; зобов`язати АТ «КБ «ПриватБанк» надати відповідь на звернення від 05 червня 2023 року; зобов`язати АТ «КБ «ПриватБанк» відновити користування його грошовими коштами, які знаходяться на рахунку у банківській установі; стягнути з АТ «КБ «ПриватБанк» на його користь 398 433,00 грн. у відшкодування завданої йому моральної шкоди.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21 липня 2023 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання дій та бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії та відшкодування шкоди та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 08 листопада 2023 року.

01 грудня 2023 року до суду надійшов відзив АТ «КБ «ПриватБанк» на позовну заяву. Відповідач зазначає, що заперечує проти заявленого позову в повному обсязі, вважає його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Позивач не надав жодного доказу, що співробітники АТ КБ «ПриватБанк» відмовити йому в наданні інформації про накладення арешту на його кошти у рамках виконавчого провадження, а також належних та допустимих доказів порушення його прав. Згідно відповіді, надісланої АТ «КБ «ПриватБанк» від 03 липня 2023 року, ОСОБА_1 повідомлено про те, що «15 вересня 2022 року банк отримав від державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Мирончук О. П. постанову про арешт коштів боржника від 15 вересня 2022 року у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_3. Постанова накладає арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належить боржнику ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення у розмірі 3 469 грн. Отримавши зазначений документ про арешт, банк був зобов`язаний прийняти його до виконання та накласти арешт. Водночас, у постанові не зазначено, що накладення арешту має здійснюватися банком на всі кошти, крім цільових. Тому, якщо арешт було накладено на грошові кошти, на які не може бути звернено стягнення відповідно до чинного законодавства України, а також позивачу було рекомендовано сформувати у системі Інтернет-банкінгу Приват24 довідку про цільове призначення картки та звернутися з вказаною довідкою до державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Мирончук Оксани Петрівни для зняття арешту з таких грошових коштів».

Також вказує, що позивач не довів наявність завданої йому моральної шкоди в результаті протиправних дій відповідача та підстави для її відшкодування..

Оскільки жодних протизаконних дій АТ «КБ «ПриватБанк» не вчинило, тому підстави для задоволення позову відсутні.

29 листопада 2023 року ОСОБА_1 подав відповідь на відзив та заяву про зміну позовних вимог. Зазначає, що доводи відповідача про надання відповіді на звернення від 05 червня 2023 року листом від 03 липня 2023 року не зовсім відповідають дійсності. Лист від 03 липня 2023 року банк направив на його адресу 10 липня 2023 року рекомендованим листом № 696, що підтверджується доданим ним чеком АТ «Укрпошта» від 10 липня 2023 року на суму 496,80 грн, та отриманий ним 15 липня 2023 року. Отже, банк пропустив, установлений статтею 20 Закону України «Про звернення громадян», 30-денний термін для надання відповіді. Крім того, банк не надав жодної інформації, у який спосіб, на його думку, він може погашати заборгованість за кредитом за умови арешту рахунків. Посилання на те, що банк рекомендував сформувати у системі інтернет-банкінгу Приват-24 довідку про цільове призначення картки та звернутись з вказаною довідкою до державного виконавця для зняття арешту не відповідають дійсності та у жодному із своїх листів банк таких рекомендацій не надав. Також зазначає, що відповідач не вказав, якими нормами права встановлено його обов`язок формувати такі довідки і надавати їх державному виконавцю. Усвідомлюючи і не заперечуючи протиправність накладення арешту на належні йому кошти, банк не вчинив передбачених законодавством України дій для зняття арешту з цих коштів. Зазначає, що відповідач не вчинив жодних дій для захисту прав, зокрема звільнення з-під незаконного арешту коштів, спричинивши цим неможливість погашення ним заборгованості за кредитом. Зважаючи на вищевикладене, позовні вимоги позивач викладає у такій редакції: визнати протиправною бездіяльність АТ «КБ «ПриватБанк» щодо ненадання відповіді на звернення у терміни, передбачені Законом України «Про звернення громадян»; визнати протиправною бездіяльність АТ «КБ «ПриватБанк» щодо неповідомлення ним виконавця про цільове призначення рахунку для виплати пенсії та неповернення постанови виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на цьому рахунку; визнати протиправною бездіяльність АТ «КБ «ПриватБанк» щодо звільнення з-під арешту кредитних коштів, наслідком чого стало неможливим погашення заборгованості; зобов`язати АТ «КБ «ПриватБанк» повідомити виконавця про цільове призначення рахунку для виплати пенсії та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на цьому рахунку; визнати протиправними дії АТ «КБ «ПриватБанк» щодо припинення можливості користуватись його грошовими коштами, які знаходяться на його рахунку у банку; зобов`язати АТ «КБ «ПриватБанк» надати відповідь по суті на звернення від 05 червня 2023 року; зобов`язати АТ «КБ «ПриватБанк» відновити можливості користуватись його грошовими коштами, які знаходяться на його рахунку у банку; стягнути з АТ «КБ «ПриватБанк» 398 433,00 грн на відшкодування завданої йому моральної шкоди.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08 листопада 2023 року розгляд справи відкладено на 11 березня 2024 року.

Позивач у судове засідання не з`явився; про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, у відповіді на відзив просить розглядати справу за його відсутності та задовольнити позов в повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідно до частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи щ такого.

Суд установив, що 05 травня 2015 року між АТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання банківських послуг № SAMDNWFC9 та відповідач відкрив позивачу банківський картковий рахунок № НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ).

Згідно з наданою АТ «КБ «ПриватБанк» випискою від 06 липня 2023 року, за період із 01 січня 2023 року до 05 липня 2023 року на вказаний рахунок зараховувались виплати Пенсійного фонду - пенсія й на ньому обліковуються кошти в сумі 2 093,00 грн.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 зазначає, що позбавлений можливості користуватися своїм рахунком через його блокування банківською установою та відсутністю належних пояснень з цього приводу.

Заперечуючи проти позову, АТ «КБ «ПриватБанк» посилається на те, що 15 вересня 2022 року банк отримав від державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Мирончук О.П. постанову про арешт коштів боржника від 15 вересня 2022 року у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_3. Постанова накладає арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належить боржнику ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення у розмірі 3 469 грн.

Обґрунтовуючи вимогу про визнання неправомірною бездіяльності банку, що полягає у ненаданні відповіді на звернення від 05 червня 2023 року та ненаданні запитуваної інформації, позивач посилається на порушення відповідачем положень Закону України «Про звернення громадян».

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про звернення громадян», громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Статтею 3 Закону України «Про звернення громадян» визначено, що під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

Згідно зі статтею 4 Закону України «Про звернення громадян», до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина які-небудь обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.

Частиною першою статті 15 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про звернення громадян», органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

Згідно з частиною першою статті 20 Закону України «Про звернення громадян», звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

З матеріалів справи вбачається що 05 червня 2023 року ОСОБА_1 звернувся з письмовим зверненням до АТ «КБ «ПриватБанк» про направлення йому копії рішення, яким заблоковано його рахунки, а також з проханням повідомити, у який спосіб він може погашати кредитну заборгованість.

У відзиві на позов представник АТ «КБ «ПриватБанк» вказує, що банківська установа 03 липня 2023 року надала ОСОБА_1 відповідь на його звернення, у якій повідомила про те, що «15 вересня 2022 року банк отримав від державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Мирончук О. П. постанову про арешт коштів боржника від 15 вересня 2022 року ВП № НОМЕР_3. Постанова накладає арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належить боржнику ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення у розмірі 3 469 грн.

Отримавши зазначений документ про арешт, банк був зобов`язаний прийняти його до виконання та накласти арешт.

Водночас, у постанові не зазначено, що накладення арешту має здійснюватися банком на всі кошти, крім цільових. Тому, якщо арешт було накладено на грошові кошти, на які не може бути звернено стягнення відповідно до чинного законодавства України, рекомендуємо сформувати у системі Інтернет-банкінгу Приват24 довідку про цільове призначення картки та звернутися з вказаною довідкою до державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Мирончук Оксани Петрівни для зняття арешту з таких грошових коштів.».

У відповіді на відзив ОСОБА_1 не заперечує, що отримав зазначену відповідь, проте не погоджується з її змістом та вважає, що банк пропустив установлений статтею 20 Закону України «Про звернення громадян» 30-денний термін для надання відповіді, оскільки лист від 03 липня 2023 року банк направив на його адресу 10 липня 2023 року та отримав він цей лист 15 липня 2023 року.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Положеннями частини першої статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Наявна в матеріалах справи заява ОСОБА_1 , адресована АТ «КБ «ПриватБанк» й датована 05 червня 2023 року, не містить відмітки про її отримання уповноваженою особою банку. Натомість, позивач не заперечує, що отримав відповідь на своє звернення.

Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача у частині визнання неправомірною бездіяльності відповідача щодо ненадання відповіді на звернення у терміни, передбачені Законом України «Про звернення громадян», та зобов`язання АТ «КБ «ПриватБанк» надати відповідь по суті на звернення від 05 червня 2023 року, через недоведеність зазначених обставин.

Щодо вимог про неправомірність дій відповідача

Відповідно до статті 129-1 Конституції України. судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно із частиною другою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

За змістом статей 1, 5 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно з пунктом 7 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей

Арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі (стаття 56 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до частини третьої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження», не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.

Згідно з абзацом другим частини другої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону.

Відповідно до частин першої та другої статті 68 Закону України «Про виконавче провадження», стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів. За іншими виконавчими документами виконавець має право звернути стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника без застосування заходів примусового звернення стягнення на майно боржника - за письмовою заявою стягувача або за виконавчими документами, сума стягнення за якими не перевищує п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Згідно із пунктом 1 частини другої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.

Відповідач не заперечує, що 15 вересня 2022 року банк отримав від державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Мирончук О.П. постанову про арешт коштів боржника від 15 вересня 2022 року у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_3.

Позивач, у свою чергу, не заперечує протиправність накладення арешту на належні йому кошти, проте вважає, що банк не вчинив передбачених законодавством України дій для зняття арешту з цих коштів.

Зобов`язання виконавця зняти арешт на підставі повідомлення банку не виключає зняття такого арешту на підставі повідомлення боржника та за наслідками здійснення контролю за правильністю стягнення на підставі наданих звітів про стягнення, оскільки відповідно до підпункту 1 частини четвертої статті 59 цього Закону підставами для зняття виконавцем арешту з майна боржника або його частини є отримання ним документального підтвердження, що звернення стягнення на такі кошти боржника заборонено законом.

Для боржника надання вказаних підтверджуючих документів є процесуальною можливістю відновити свої права, порушені у зв`язку із накладенням незаконного арешту, а для виконавця зняття такого арешту є здійсненням повноважень для усунення спричинених негативних наслідків.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі № 338/1549/21 (провадження № 61-9264св23).

Доказів, що позивач у передбаченому законом порядку звертався до державного виконавця із заявою про зняття арешту із належного йому майна, у тому числі грошових коштів, що знаходяться на його банківському рахунку, суду не надано. За умови чинності постанови державного виконавця про накладення арешту на рахунок позивача відповідач не має законних повноважень зняти арешт з рахунку, тому на відповідача не може бути покладена заявлена у позові цивільна відповідальність.

Доказів, що на банківський рахунок, на який перераховується пенсія ОСОБА_1 накладено арешт та із цього рахунку ОСОБА_1 не може здійснювати видаткові операції, суду також не надано.

За таких обставин, суд приходить до висновку про безпідставність зазначених вимог та відмову в їх задоволенні.

Щодо відшкодування моральної шкоди

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 на обґрунтування своїх вимог посилається на положення статті 23, 1167 ЦК України, вказуючи на заподіяння йому моральної шкоди у зв`язку з неправомірними діями банку.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, яка вимагає її відшкодування, що відповідає змісту частини третьої статті 12 та статті 81 ЦПК України.

Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

Згідно із пунктами 2, 5 частини першої статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: належну якість продукції та обслуговування; відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

У контексті цієї справи, з урахуванням її фактичних обставин, позивач не довів завдання йому моральної шкоди відповідачем у силу вимог вказаного закону.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 09 січня 2023 року в справі № 520/15186/19 (провадження № 61-9317св21), від 18 вересня 2023 року у справі № 947/7538/22 (провадження № 61-219св23).

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди.

Аналізуючи викладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог позивача та відмову в їх задоволенні в повному обсязі.

Враховуючи викладене, керуючись Законом України «Про звернення громадян», Законом України «Про виконавче провадження», ст.ст. 23, 1167 Цивільного кодексу України, ст.ст. 12, 13, 76-81, 200, 247, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити дії та відшкодування шкоди - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги на рішення подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено та підписано суддею 21.03.2024 року.

Суддя Є.С. Хайнацький