Справа № 175/9022/23
Провадження № 2/175/2266/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2024 року смт. Слобожанське

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Бойко О.М.

при секретареві судового засідання Радонському М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт. Слобожанське цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет», третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню,-

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет», третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

15 листопада 2023 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області із вищезазначеним позовом.

15 листопада 2023 року за автоматичним розподілом програми «Д-3» у відповідністю зі ст. 11-1 ЦПК України справу розподілено на суддю Бойко О.М.

Ухвалою від 04 грудня 2023 року суддя Бойко О.М. прийняв дану цивільну справу до свого провадження та призначив справу до судового розгляду у загальному позовному провадженні.

В позовних вимогах позивач просить визнати виконавчий напис №8097 від 18.02.2021 року вчинений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем, про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет» заборгованості за кредитним договором № від 08.11.2018 року, в розмірі 18 650,25 грн. таким, що не підлягає виконанню.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у листопаді 2023 року ОСОБА_1 дізналась про наявність постанови державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Ніколаєвої Анастасії Анатоліївни про відкриття виконавчого провадження № 65730615.

Вказана постанова була винесена при примусовому виконанні виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенко Євгена Михайловича № 8097 виданий 18.02.2021 року про стягнення з ОСОБА_1 невиплачених в строк грошових коштів на користь ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» за Кредитним договором № від 08 листопада 2018 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Інфінанс» та ОСОБА_1 , право вимоги за яким, в свою чергу, було передано на підставі договорів факторингу: №250121ФК від 25 січня 2021 року, №25/01/21 від 25 січня 2021 року, №13062019 від 13 червня 2019 року.

У відповідності до виконавчого напису приватного нотаріуса стягнення відбулось за період з 12.06.2019 року по 18.02.2021 року включно, у розмірі: 4700,00 гривень - заборгованість за тілом кредиту; - 13900,25 гривень - заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами і комісією; - 50,00 гривень - плата за вчинення виконавчого напису, що становить загальну суму 18650,25 гривень.

Вчиняючи спірний виконавчий напис, нотаріусом було порушено вимоги Закону України «Про нотаріат» та Постанови Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року №1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», зокрема, виконавчий напис вчинено поза строками позовної давності; нотаріусом не перевірено безспірність заборгованості; не передбачено вчинення виконавчого напису на кредитному договорі, який не є нотаріально посвідченим.

Ухвалою суду від 05 лютого 2024 року було витребувано у Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенко Євгена Михайловича, належним чином завірену копію виконавчого напису Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенко Євгена Михайловича №8097 виданий 18.02.2021 року та документи на підставі яких було зроблено такий виконавчий напис.

Відповідач 05 березня 2024 року направив до суду заяву про часткове визнання позовних вимог.

В заяві про визнання позовних вимог зазначив, що визнає позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання оскаржуваного виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, проте відповідач зазначив, що розмір витрат на професійну правничу допомогу не обґрунтований.

Також, відповідач просив, що відповідно до вимог частини першої статті 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

А тому просить стягнути з Відповідача лише 50 відсотків сплаченого позивачем судового збору, інші 50 відсотків повернути позивачу з державного бюджету в порядку частини 1 ст. 142 ЦПК України, а також відмовити в стягненні витрат на професійну правничу допомогу.

Треті особи письмових пояснень з приводу позовних вимог не направляли.

У судовому засіданні позивачка не з`явилась. Надала клопотання в якому свої позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, у заяві про визнання позовних вимог подав клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає, просить суд стягнути лише 50 відсотків судового збору на користь позивачки, оскільки справа вирішена до початку розгляду по суті та відмовити у вимогах щодо стягнення сум на професійну правничу допомогу.

Виходячи з наведеного, а також положень ч. 3 ст. 211 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності сторін.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи.

Вивчивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані суду докази, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав.

Частина 1 статті 4 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як встановлено в судовому засіданні,

08.11.2018 року між ТОВ «Інфінанс» та ОСОБА_1 був укладений договір №0, право вимоги за яким, в свою чергу, було передано на підставі договорів факторингу: №250121ФК від 25 січня 2021 року, №25/01/21 від 25 січня 2021 року, №13062019 від 13 червня 2019 року. Та в останню чергу право вимоги до ОСОБА_1 було набуте Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет».

У відповідності до виконавчого напису приватного нотаріуса стягнення відбулось за період з 12.06.2019 року по 18.02.2021 року включно, у розмірі: 4700,00 гривень - заборгованість за тілом кредиту; - 13900,25 гривень - заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами і комісією; - 50,00 гривень - плата за вчинення виконавчого напису, що становить загальну суму 18650,25 гривень.

Договір вчинений в простій письмовій формі та не є нотаріально посвідченим.

18.02.2021 року Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем вчинено виконавчий напис №8097, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінпром Маркет» заборгованості за кредитним договором №0 від 08.11.2018 року, в розмірі 18650,25 грн.

Як зазначено у виконавчому написі, строк платежу за кредитним договором настав, Боржником допущено прострочення платежів. Стягнення заборгованості проводиться за період з 12.06.2019 року по 18.02.2021 року, сума заборгованості складає 18650,25 грн.

Державний виконавець Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління міністерстваа юстиції (м. Дніпро) Ніколаєва Анастасія Анатоліївна 09.06.2021 року відкрила виконавче провадження №65730615 з примусового виконання виконавчого напису №8097 виданого 18.02.2021 року Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем.

Відповідно ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і порядку, встановлених законом.

Відповідно до п. 19 частини 1 ст. 34 Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис є нотаріальною дією, що вчиняють нотаріуси.

У відповідності до ст. 87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Главою 16 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012р. №296/5 передбачено порядок вчинення виконавчих написів.

Згідно п. 1.1 даної Глави, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів.

Згідно п. 1.2 Інструкції, перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 1 Переліку документів за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999р. №1172, для одержання виконавчого напису надаються: оригінал нотаріально посвідченої угоди, документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Відповідно до ст. 89 Закону України «Про нотаріат» у виконавчому написі повинні зазначатися:

дата (рік, місяць, число) його вчинення, посада, прізвище, ім`я, по батькові нотаріуса, який вчинив виконавчий напис;

найменування та адреса стягувача;

найменування, адреса, дата і місце народження боржника, місце роботи (для громадян), номери рахунків в установах банків (для юридичних осіб);

строк, за який провадиться стягнення;

суми, що підлягають стягненню, або предмети, які підлягають витребуванню, в тому числі пеня, проценти, якщо такі належать до стягнення;

розмір плати, сума державного мита, сплачуваного стягувачем, або мита, яке підлягає стягненню з боржника;

номер, за яким виконавчий напис зареєстровано;

дата набрання юридичної сили;

строк пред`явлення виконавчого напису до виконання.

Виконавчий напис скріплюється підписом і печаткою нотаріуса.

Пунктом 3.1 Інструкції визначено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи:

якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем;

за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Крім того, пункт 3.3 Інструкції передбачає, що якщо для вимоги, за якою вчиняється виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис вчиняється у межах цього строку.

Пунктом 3.5 Інструкції передбачено, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172.

Як передбачено ст.88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Як зазначено у виконавчому написі, він вчинений за період з 12.06.2019 року по 18.02.2021 року.

Відповідно до п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні» при вирішенні справ пов`язаних з оскарженням відмови у видачі виконавчого напису або його видачею відповідно до Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис може бути вчинено нотаріусом за умови, що наявність безспірної заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується відповідними документами.

Пунктом 8 зазначеної вище постанови передбачено, що суд при вирішенні питання про обґрунтованість повинен виходити з того, що нотаріальні дії повинні вчинятись у суворій відповідності з встановленими для даного органу чи особи компетенцією і порядком їх вчинення.

На думку суду, у даному випадку, нотаріус при вчиненні оспорюваного виконавчого напису не переконався належним чином у безспірності боргу, що підлягає стягненню за виконавчим написом, чим порушив норми Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Відповідно до Постанови Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі за № 6-887цс17 суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Крім того, вказані висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц (провадження № 14-557цс19).

Так, належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Такими доказами можуть бути, зокрема, платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо.

Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 310/9293/15 (ЄДРСР № 71825964).

Підпунктом 3.2 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі - Перелік), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.

Відповідно до пункту 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів «Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно», для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

В той же час варто зауважити, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі №826/20084/14-ц визнано незаконною та не чинною Постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», а саме в частині змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів:

«Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин

2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями.

Для одержання виконавчого напису додаються:

а) оригінал кредитного договору;

б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.».

Зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та не чинною Постанови Кабінету Міністрів України №662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили.

Тобто, на день вчинення виконавчого напису, редакція переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів передбачала можливість вчинення виконавчого напису лише на підставі оригіналу нотаріально посвідченого договору.

Верховний Суд у своїй постанові від 12 березня 2020 року у справі № 757/24703/18-ц (провадження № 61-12629св19) дійшов висновку, що оскільки серед документів, наданих банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису, відсутній оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, а наданий нотаріусу кредитний договір не посвідчений нотаріально, отже не міг бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника.

Оскаржений виконавчий напис був вчинений приватним нотаріусом 18.02.2021 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14.

Як вбачається з матеріалів справи, укладений між ТОВ «Інфінанс» та ОСОБА_1 договір, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису не був посвідчений нотаріально, а тому суд вважає, що з врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин наявні правові підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису, подання стягувачем неналежних документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника, а також поданням позивачем доказів погашення заборгованості.

Аналогічна позиція підтверджується зокрема Постановою ВС КЦС від 15.04.2020 р. по справі № 158/2157/17.

Отже, процедура стягнення боргу за кредитним договором на підставі виконавчого напису нотаріуса умовно передбачає два етапи:

перший, підготовчий етап, який включає повідомлення боржника. Цей етап спрямований на забезпечення прав та інтересів боржника, якому має бути відомо, що кредитор розпочинає процедуру стягнення боргу за кредитним договором на підставі виконавчого напису нотаріуса;

другий, учинення виконавчого напису, який полягає в подачі нотаріусу документів, що підтверджує безспірність вимоги, у тому числі й повідомлення боржника (письмова вимога про порушення зобов`язань за кредитним договором) та перевірки нотаріусом поданих документів і вчинення безпосередньо самого виконавчого напису.

Не дотримання одного з перелічених етапів процедури стягнення боргу за кредитним договором на підставі виконавчого напису нотаріуса є підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Аналогічний висновок викладено у правовій позиції Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду згідно з Постановою від 13.10.2021 у справі №554/6777/17 та правовій позиції Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду згідно з Постановою від 10 листопада 2021 року у справі № 758/14854/20.

Враховуючи вищенаведені норми Закону та судової практики варто зазначити, що Позивачка у 2013 році під час купівлі побутової техніки отримала від представників Відповідача кредитну картку з правом отримання кредитних коштів. До цього часу Позивач від Відповідача не отримала жодного належним чином оформленого повідомлення про наявність боргу з вимогою його погасити. Крім цього, Позивачка також не отримувала повідомлень від Відповідача про намір чи вчинення виконавчого напису нотаріусом.

За таких обставин вбачається, що Відповідачем нотаріусом під час стягнення боргу за кредитним договором на підставі виконавчого напису нотаріуса не дотримано вимог закону та правил щодо вчинення виконавчого напису нотаріуса, що є достатньою правовою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Згідно ст.12 та ст.81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і сторони у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що оспорюваний виконавчий напис нотаріусом було вчинено з порушенням вимог чинного законодавства, а тому він підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню.

За приписами ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Оскільки відповідач надав до суду заяву про визнання позовних вимог у повному обсязі, визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд, ухвалює рішення про задоволення позову.

За приписами частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до вимог ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Оскільки, відповідач визнав позовні вимоги до закриття підготовчого судового засідання та початку розгляду справи по суті, тому суд вважає за доцільне стягнути з відповідача лише 50 відсотків сплаченого позивачем судового збору, інші 50 відсотків повернути позивачу з державного бюджету в порядку ч.1 ст.142 ЦПК України.

Отже з урахуванням задоволення позову в повному обсязі з відповідача на користь позивача підлягає відшкодуванню судовий збір в розмірі 536,80 грн.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати з надання правової допомоги.

Проте суд не може погодитись із розміром, яку позивач просить стягнути з відповідача для отримання професійної правничої допомоги.

Позивачка зазначила, що розмір витрат на професійну правничу допомогу складає 16 000,00 грн. з яких: 1400,00 грн. підготовка позовної заяви; 1600,00 грн. підготовка заяв у кількості 4 штук; 2800,00 грн. підготовка клопотань у кількості 4 штук; 800,00 грн. відправка доказів 4 рази; 4000,00 грн. участь представника у судовому засіданні 4 рази; 3200,00 грн. ознайомлення зі справою 4 рази; 2400,00 грн. - отримання документів із суду 4 рази.

Суду при визначенні розміру компенсації слід ураховувати (а сторонам доводити) співмірність витрат на оплату послуг адвоката із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.4 ст. 137 ЦПК України).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.

З приводу наведеного приймається до уваги те, що суд не має права втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Водночас, в силу вимог процесуального закону суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських вимог, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

Фактично, з огляду на матеріали справи, вбачається, що захисником було підготовлено позовну заяву, одну заяву про витребування доказів.

Захисник жодного разу не з`явився у судових засіданнях. Позовна заява була надіслана засобами системи «Електронний суд». Ознайомлень із матеріалами справи не проводилось. Документи із суду представник не отримував.

Тобто, суд вважає за доцільне задовольнити стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1800,00 грн. (підготовка позовної заяви та підготовка однієї заяви про витребування доказів). В іншій частині вимог щодо стягнення суми коштів на професійну правничу допомогу відмовити.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4, 77-81, 141, 263, 265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет», третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню задовольнити.

Визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №8097 від 18.02.2021 року вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем, про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет» заборгованості за кредитним договором № від 08 листопада 2018 року, в розмірі 18 650,25 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 536,80 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 1 800,00 грн., загалом 2 336,80 грн.

Повернути ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір у розмірі 50 відсотків від ставки судового збору сплаченої ОСОБА_1 за подання позовної заяви до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет» у відповідності до частини 1 статті 142 ЦПК України.

Зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, , повернути позивачу ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), 50 відсотків від сплаченого судового збору в сумі 1073,60, а саме - 536,80 грн., за платіжним дорученням № 239551511 від 14.11.2023 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня отримання рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду .

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Бойко О.М.