Справа № 372/5085/23
Провадження № 2-346/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

03 квітня 2024 року Обухівський районний суд Київської області в складі :

головуючого судді Потабенко Л.В.,

при секретарі Буртовій О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2023 року позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. Позовні вимоги мотивовані тим, що нею особисто було передано в борг відповідачу грошові кошти в сумі 5 000 доларів США, на день звернення до суду грошові кошти відповідач не повернув, щодо повернення коштів будь якої інформації не повідомляє. 19.09.2023 року враховуючи факт неповернення грошових коштів позивач направила письмову вимогу, однак відповідач ухиляється від її отримання. Грошові кошти не повернув до цього часу, а тому вона змушена була звернутись до суду з даним позовом в якому просила стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 7 706 доларів США 89 центів, що еквівалентно згідно курсу НБУ станом на 29.09.2023 року 281 830,18 гривень у рахунок погашення боргу за розпискою від 02 жовтня 2020 року, а також понесені судові витрати.

Ухвалою судді від 19 грудня 2023 року відкрито провадження по справі та призначено розгляд у порядку спрощеного позовного провадження.

Представником позивача до суду було подано клопотання, в якому він позовні вимоги підтримує та просить розглянути справу за відсутністю представника позивача на підставі наявних доказів, що додані до позову, не заперечує проти ухвалення заочного рішення в разі неявки відповідача.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомлено, заяв та клопотань від нього до суду не надходило, відзив до суду не подано.

Положеннями ст. 280 ЦПК України передбачається, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Суд визнав можливим провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, враховуючи те, що відповідач, будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився у судове засідання без поважних причин.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на надруковану розписку відповідача від 02 лютого 2020 року.

За змістом вказаної розписки від 02.10.2020 року, відповідач ОСОБА_2 в особі ОСОБА_3 позичає у ОСОБА_1 суму 5 000 доларів США для особистих потреб.

Тобто, відповідач у даній розписці відобразив факт отримання від позивача грошових коштів, без зазначення строку та зобов`язання повернення грошових коштів.

19.09.2023 року позивач направив відповідачу вимогу про повернення коштів.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (ч. 1 ст. 1046 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Дослідивши та проаналізувавши зміст вказаної розписки від 02.10.2020 року, з урахуванням положень наведених статей матеріального права, змісту наданих письмових доказів, суд приходить до висновку, що позики грошових коштів між сторонами не було, а тому, у відповідача не виникло зобов`язання повернути позивачу таку ж суму грошових коштів (суму позики), оскільки договір позики між сторонами, відповідно до статті 1046 ЦК України - не укладався.

Тобто, позивачем під час розгляду справи не доведено факту отримання відповідачем зазначеної суми грошових коштів саме в борг із зобов`язанням їх повернення.

Зокрема, суд звертає увагу на той факт, що за змістом розписки відсутня констатація факту отримання відповідачем від позивача у борг грошових коштів в зазначеній сумі.

Зі змісту вказаної розписки вбачається, що у ній відсутня вказівка на обов`язок відповідача повернути позивачу отримані грошові кошти.

При цьому, вирішуючи питання про обґрунтованість позову та існування підстав для задоволення позовних вимог, суд виходить з правових висновків Верховного Суду України, що містяться у постанові № 6-1967цс15 від 11 листопада 2015 року, згідно із якими розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Таким чином, у відповідача немає обов`язку, відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, повертати позивачу, як позикодавцеві позику, а саме: грошові кошти у такій самій сумі, оскільки вони не були передані відповідачу в борг.

Отже, надана позивачем на підтвердження своїх вимог розписка відповідача від 02.10.2020 року не є документом, що підтверджує боргове зобов`язання, оскільки не містить умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення.

Оскільки, під час розгляду справи судом не встановлено існування позики між сторонами, відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів за доданою до заяви розпискою від 02.10.2020 року, а також 3% річних за користування коштами за період з 02.10.2020 року по 19.09.2023 року.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правиламист.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1ст.77ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6ст.81ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Крім того, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Таким чином, враховуючи вищевстановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами його позовні вимоги.

На припущеннях суд позбавлений можливості будувати свою позицію в рішенні.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов є безпідставним і необґрунтованим, а тому в його задоволенні слід відмовити в повному обсязі.

На підставі пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України, у зв`язку із відмовою у позові судові витрати слід покласти на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 1046, 1049 ЦК України, статтями . 2, 10, 76-81, 141, 263-265, 273 ЦПК України,суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, відмовити повністю.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Л.В. Потабенко