Справа №761/9736/23 Головуючий в суді І інстанції Матвєєва Ю.О.
Провадження № 22-ц/824/2384/2024 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Гуля В.В.,

за участі секретаря Медведчук Д.Ю.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКФ Фарби України» про стягнення пені за договором,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтовував тим, що 28.01.2015 року між сторонами укладено договір купівлі-продажу майнових прав №40/2/ШК, за яким об`єкт нерухомості, майнові права на який передається, розташований за будівельною адресою: АДРЕСА_1 , 18 поверх, 2 секція , загальною площею 64,15 кв.м. Запланований термін будівництва та введення в експлуатацію об`єкта капітального будівництва - 2 квартал 2016 р., загальна вартість майнових прав складає 578953,75 в тому числі ПДВ 20% - 96492,29 грн.

Вказував, що ним було сплачено повністю вартість майнових прав, а саме 578 953,75 грн. Відповідач порушив умови договору, не завершив будівництво житлового будинку, не ввів його в експлуатацію.

За договором, у разі не введення в експлуатацію секції в запланований термін продавець перераховує покупцю щомісячно 5 % неустойки від фактично сплаченої суми на протязі 60 днів від запланованої дати введення в експлуатацію, якщо строк порушено більш ніж на 30 днів, що стало підставою для нарахування пені на підставі ст. 10 ч.5 Закону України «Про прав споживачів» в розмірі 3 % вартості робіт за кожен день прострочення, а саме за період з 01.07.2016 р. по 13.03.2023 р. у розмірі 708 349,91 грн.

У зв`язку з вищевикладеним, просив суд стягнути з відповідача 708 349,91 грн. пені та судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішення, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції не враховано, що договір купівлі продажу майнових прав №40/2/ШК від 28.01.2015 не є інвестицією у будівництво житлового будинку, оскільки за даним Договором ним було придбано виключно майнові права на квартиру № 291 , будь-яке інвестування та залучення сплачених коштів на забезпечення будівництва та введення в експлуатацію умовами договору не передбачено, а тому висновок суду першої інстанції про те, що положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» про стягнення пені не поширюються на правовідносини, які виникли між сторонами на підставі договору інвестування у будівництві житла не стосується спірних правовідносин.

Вважає, що з урахуванням фактичних у цій справі обставин, правовідносини між ним та відповідачем слід кваліфікувати, як правовідносини що виникли з угоди про надання послуг з будівництва житла, а укладений договір купівлі-продажу №40/2/ШК від 28.01.2015 нерухомості через майнові права відповідає ознакам споживчого договору, оскільки його предметом є набуття у власність товару у вигляді квартири, що в подальшому буде використовуватись для власних потреб. Тобто, вважає, що він є споживачем за Договором, а саме результатів будівельної діяльності відповідача - об`єкту житлового будівництва, одиниці нерухомості, передачею якої забезпечувалось виконання зобов`язань згідно укладеного договору. Тобто, до цих відносин застосовується Закон України «Про захист прав споживачів».

Крім цього, вказує, що строки позовної давності при подачі позову про стягнення пені за порушення умов Договору не пропущені, оскільки правовідносини між ним та відповідачем закінчуються у момент завершення будівництва, введення його в експлуатацію та набуття права власності на квартиру, а будівництво так і не закінчено.

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він вказує, що в умовах договору не передбачено кінцевий строк виконання зобов`язання, оскільки йдеться про запланований, орієнтовний термін завершення будівництва, що свідчить про відсутність підстав для застосування цивільно-правової відповідальності у вигляді стягнення неустойки.

Від представника позивача - адвоката Мамаєва Д.Ю. та представника відповідача - адвоката Мороз С.С. надійшли до суду заяви про розгляд справи без участі позивача та відповідача, а тому, колегія суддів вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що аналіз змісту положень договору №40/2/ШК свідчить про те, що між сторонами відсутні договірні правовідносини щодо надання послуг у розумінні ч.1 ст.901 ЦК України, оскільки за умовами договору повинен закріпити за позивачем майнові права на Об`єкт нерухомості та забезпечити будівництво та введення в експлуатацію, що не включає в себе надання такої послуги як виконання робіт з будівництва. Крім цього, у даному договорі купівлі-продажу майнових прав на квартиру у даній справі термін прийняття об`єкта будівництва до експлуатації конкретною датою не визначено, а вказана планова дата, що виключає можливість застосувати до відповідача цивільно-правову відповідальність у вигляді стягнення неустойки (штрафу).

Таким чином, суд дійшов висновку, що в даному випадку відсутні правові підстави для застосування до спірних правовідносин штрафних санкцій, регламентованих ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім цього, суд вказав, що у зв`язку з відмовою у позові, відсутні підстави для застосуванням позовної давності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 28.01.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ВКФ Фарби Україна» (Продавець) та ОСОБА_1 (Покупець) було укладено договір № 40/2/ШК купівлі-продажу майнових прав, відповідно до якого Продавець продає, а Покупець купує Майнові права на Об`єкт нерухомості у порядку та на умовах, передбачених цим договором, та у відповідності до норм Цивільного кодексу України, що визначається загальні положення про купівлю-продаж майнових прав. Сторони домовилися, що Об`єкт нерухомості, Майнові права на який передаються за даним договором, є об`єкт нерухомості, розташований в Об`єкті капітального будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_1 , з наступними характеристиками: квартиру №291 , 18 поверх, 2 секція , загальною площею 64,15 кв.м.

Згідно із п. 2.4. запланований термін будівництва та введення в експлуатацію Об`єкта капітального будівництва - 2 квартал 2016 року.

Відповідно до п. 3.1. Договору, майнові права на Об`єкт нерухомості за цим Договором передаються Продавцем Покупцеві шляхом підписання Акту прийому-передачі майнових прав на Об`єкт нерухомості. Акт підписується Сторонами не пізніше 60 робочих днів з дати настання останньої з таких подій: здійснення Покупцем оплати 100% загальної площі Об`єкта нерухомості, що визначена у п. 2.2 цього договору, введення Об`єкта капітального будівництва в експлуатацію та здійснення розрахунків відповідно до п. 4.3. даного Договору.

Згідно із 3.3. Договору сторони погоджуються, що у випадку часткової оплати вартості зазначеної площі Об`єкта нерухомості, Покупець не набуває права власності на частину майнових прав.

Відповідно до п. 4.2. Договору загальна вартість майнових прав на Об`єкт нерухомості у день укладення цього договору складає 578953,75 грн., в тому числі ПДВ 20% - 96492,29 грн.

Згідно п.п. 4.3.1. сторонами визначено порядок розрахунків за Договором.

Відповідно до п. 5.4.1. Покупець зобов`язується здійснити оплату майнових прав в порядку та на умовах, передбачених даним Договором.

Відповідно до довідки від 03.02.2015 р. про 100 % фінансування згідно договору № 40/2/ШК від 28.01.2015 р. ОСОБА_1 сплатив продавцю 578953,75 грн., в тому числі ПДВ, що складає 100 % вартості майнових прав на об`єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , 18 поверх, 2 секція , загальною площею 64,15 кв.м.

Позивач на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» просив стягнути з відповідача пеню за кожний день прострочення виконання зобов`язання з 01.07.2016 по 13.03.2023 у розмірі 708 349,91 грн.

Згідно ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Пеня, передбачена ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів», застосовується у разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача.

Згідно із ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів», базою нарахування пені слід вважати розмір процентів на суму або дохід в іншій формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг, одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відтак для кваліфікації послуги головним є предметний критерій: предметом договору про надання послуг є процес надання послуги, що не передбачає досягнення матеріалізованого результату, але не виключає можливість його наявності.

Якщо внаслідок надання послуги й створюється матеріальний результат, то він не є окремим, віддільним від послуги як нематеріального блага, об`єктом цивільних прав, через що відповідний результат не є обігоздатним сам по собі.

При цьому переважно наголошується, що послуга тісно пов`язана з особою виконавця та процесом вчинення ним певних дій (здійснення діяльності) і навіть невіддільна від них, але все ж таки не збігається з такими діями (діяльністю) й існує як окреме явище - певне нематеріальне благо, що споживається в процесі вчинення відповідних дій (здійснення діяльності) виконавцем.

Згідно з приписами п. 17 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів» послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

У цьому випадку вкладається істотно розширений зміст: послугами згідно із цим Законом є всі види комерційної взаємодії суб`єктів господарювання зі споживачами, які не вписуються в набагато більш конкретні й чіткі визначення понять «товари» та «роботи» і є набагато ширшими за аналогічне поняття, що вжите в ЦК України, адже включає в себе, наприклад, прокат, який ЦК України однозначно кваліфікується як різновид договору майнового найму.

У загальноприйнятому розумінні поняття «вартість послуги» - це грошові кошти у визначеному сторонами відповідного договору розмірі, які споживач сплачує виконавцю за надану останнім послугу. У разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення (абзац 1 ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів»).

Тлумачення абзацу 1 ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» свідчить, що цей абзац застосовується до договорів підряду та договорів про надання послуг, та не поширюється на договори купівлі-продажу майнових прав. Відповідно, прострочення зобов`язань, що виникли із договору підряду або договору про надання послуг зумовлює нарахування пені у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги) або в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Тлумачення абзацу першого частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» свідчить, що ця норма не поширюється на договори купівлі-продажу майнових прав.

Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду у постанові від 04 червня 2020 року у справі № 369/10606/17, від 04 серпня 2021 року у справі № 587/823/19 та від 15 червня 2022 року у справі № 711/1032/21.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу, що у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року по справі № 759/9026/21 за подібних правовідносин, Верховний Суд зауважив, що способи захисту прав покупця за споживчим договором купівлі-продажу передбачені статтями 8, 9 Закону України «Про захист прав споживачів».

Перевіривши наявні у матеріалах справи докази в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин абзацу першого частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», позаяк зміст договору № 40/2/ШК та тлумачення його умов дозволяють зробити висновок про те, що між сторонами укладено договір купівлі-продажу майнових прав, який не містить елементів ні договору підряду, ні договору про надання послуг.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, враховуючи норми законодавства та надані сторонами докази, проаналізувавши встановлені обставини у справі, оцінивши надані докази в їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, позаяк жодних належних, достатніх та достовірних доказів, які б доводили викладені у позовній заяві твердження, суду не надано, а твердження позивача ґрунтуються на припущеннях та власному тлумаченні норм законодавства, що свідчить про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги з приводу того, що за укладеним договором сторони узгодили, що на відповідача покладається обов`язок з будівництва об`єкта нерухомості й останній надає відповідні послуги з будівництва, спростовується текстом укладеного Договору купівлі-продажу майнових прав № 40/2/ШК, за яким сторони передбачили, що продавець продає, а покупець купує майнові права на об`єкт нерухомості у порядку та умовах, передбачених цим Договором, та у відповідності до норм Цивільного кодексу України, що визначають загальні положення про купівлю-продаж.

Доводи апеляційної скарги про необхідність стягненні пені за договором, оскільки будівництво так і не завершено, відхиляються колегією суддів з огляду на те, що п. 2.4. Договору передбачає запланований (орієнтовний) термін будівництва та введення в експлуатацію, а не конкретну дату, що виключає можливість застосування до відповідача цивільно-правової відповідальності у вигляді стягнення неустойки (штрафу), позаяк відсутній склад цивільно-правового порушення зі сторони відповідача.

Вказане узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 22.07.2020 у справі № 369/6303/19 (провадження № 61-6531св20).

Твердження апелянта про те, що строки позовної давності при подачі позову про стягнення пені за порушення умов Договору не пропущені, колегія суддів відхиляє з огляду на те, що у задоволенні позову відмовлено за безпідставністю. Інші доводи апелянта зводяться до суперечливого тлумачення норм матеріального права та незгоди із висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не можуть бути підставою для скасування обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: