Провадження № 2/359/759/2024
РІШЕННЯ

Іменем України

15 квітня 2024 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі :

головуючої судді Яковлєвої Л.В.,

при секретарі Русан А.М.,

розглянувши y відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Борисполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Бориспільської міської ради про визнання права власності у порядку спадкування,-

встановив:

08 листопада 2023 року представник позивача - адвокат Іващенко Р.В. звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом та уточнивши який, просив визнати за ОСОБА_1 , право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 в порядку спадкування після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 ; визнати за позивачем, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , право на завершення приватизації земельної ділянки площею 5,0906 га з кадастровим номером :06:003:0008, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в порядку спадкування після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 . Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 . Крім того, до спадщини входить земельна ділянка площею 5,0906 га з кадастровим номером :06:003:0008 передана для ведення товарного сільсько- господарського виробництва на території Кіровської сільської ради Бориспільського району Київської області. За життя спадкодавець склала заповіт, яким все своє майно заповіла позивачу ОСОБА_1 . Позивач у встановлений законом строк звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Інших спадкоємців після смерті ОСОБА_2 немає. У видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок та земельну ділянку позивачу було відмовлено через відсутні правовстановлюючі документи. З цих підстав позивач вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав на спадкове майно з позовом про визнання права власності на вказане домоволодіння.

Ухвалою суду від 10 листопада 2023 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Сторонам роз`яснено права, обов`язки та встановлено строки для вчинення процесуальних дій.

09 лютого 2024 року ухвалою суду підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судове засідання сторони, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не з`явились. Від представника позивача надійшла заява з проханням слухати справу без його участі, позовні вимоги повністю підтримав та просив задовольнити.

Від відповідача Бориспільської міської ради Київської області надійшла заява, якою просили розгляд справи проводити без участі їх представника, прийняти рішення за наявними матеріалами справи.

Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За змістом вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Згідно постанови КЦС Верховного Суду від 30 вересня 2022 року у справі за №761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбулось, то датою його ухвалення є дата складання повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Відповідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Дослідивши подані заяви та матеріали справи, в тому числі належним чином завірену копію спадкової справи, відкритої після смерті ОСОБА_2 , суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Приписами ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд також приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.

Так, враховуються висновки, зазначені у рішенні в справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року (серія А, № 303А, п. 2958), згідно якого Суд повторює, що згідно усталеної практики, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла бабуся позивача ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданим 16 грудня 2004 року виконкомом Кіровської сільської ради Бориспільського району Київської області.

Родинні відносини між спадкодавцем ОСОБА_2 та позивачем ОСОБА_1 підтверджуються копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 виданого 20 грудня 1994 року відділом реєстрації актів громадянського стану Мінської райдерж-адміністрації м. Києва; Повним витягом з Державного реєстру цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 5 сформованого 29 вересня 2023 року.

На випадок своєї смерті ОСОБА_2 склала заповіт 14 березня 2001 року, яким все своє майно заповіла ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина, до складу якої входить: житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який розташовується за адресою: АДРЕСА_1 ; та право на завершення приватизації земельної ділянки площею 5,0906 га з кадастровим номером :06:003:0008, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробниц-тва в порядку спадкування після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2

У встановлений законом строк позивач звернулась до Бориспільської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, де була заведена спадкова справа, що підтверджується копією Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі за №33108698 від 23 січня 2013 року.

Відомості про інших спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку майна ОСОБА_2 матеріали цивільної та спадкової справи не містять.

30 вересня 2023 року державним нотаріусом Другої бориспільської державної нотаріальної контори Вікулкіною Г.В. позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 5,0906 гектарів, кадастровий номер :06:003:0008, розташовану за адресою : Київська область, Бориспіль-ський район, Кіровська сільська рада та на житловий будинок АДРЕСА_1 , що належали ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказана відмова обґрунтована відсутністю документів, що посвідчують право власності спадкодавця на житловий будинок та земельну ділянку.

29 вересня 2022 року КП БРР БР БТІ на ім`я ОСОБА_1 виготовлено технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, який розтало-ваний за адресою : АДРЕСА_1 , з якого вбачається, що будинок побудований в 1969 році.

З наявних в матеріалах справи документів встановлено, що спору про спадкове майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_2 , не має. Доказів протилежного суду не надано.

Спірні правовідносини регулюються книгою шостою Цивільного кодексу України «Спадкове право». Як вбачається із статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно ст. 1220, 1223 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Як встановлено ч.1, 2, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Частиною 1, 2 ст. 1269 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Частиною 1 ст. 1297 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до частини першої статті 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Стаття 40 ЗК України передбачає, що громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.

У частині 1 ст. 116 ЗК України вказано, що громадяни та юридичні особи набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

Згідно ч. 1, 2, 7 ст. 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначе-них статтею 122 цього Кодексу.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повно-важень, визначених ст. 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Згідно ч. 1 ст. 25 Закону України «Про землеустрій» документація із землеустрою розробляється у вигляді схеми, проекту, робочого проекту або технічної документації.

Встановлено, що на підставі рішення Бориспільської районної державної адміністрації Київської області від 16 квітня 2004 року за заявою ОСОБА_3 та інших громадян, власників сертифікатів на право на земельну частку (пай) в тому числі ОСОБА_2 , надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки взамін сертифікатів на право на земельні частки (пай) виданих ВАТ «Кіровське».

18 жовтня 2005 року Бориспільською районною державною адміністрацією Київської області видано Розпорядження №708 «Про затвердження проектно-технічної документації із землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) та видачі державних актів на право власності на земельну ділянку громадянам за рахунок земель колективної власності реформованого ВАТ «Кіровське». Однак дане розпорядження видано після смерті спадкодавця ОСОБА_2 .

Відповідно до пояснень позивача та матеріалів справи за життя ОСОБА_2 розпочала виготовлення проекту, збір необхідних документів, але не встигла за життя отримати правовстановлюючий документ, зареєструвати за собою право власності на земельну ділянку.

ЗК України визначав, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю чи укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження меж земельної ділянки із власниками чи користувачами суміжних земельних ділянок; державна реєстрація права власності на земельну ділянку.

Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до статті 1216 ЦК України не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія пункту 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України.

У випадку, якщо за життя спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування.

До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема, на земельну ділянку.

Наведене свідчить, що якщо спадкодавець не набув право власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, однак розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, але органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звернутися до суду із позовами про визнання відповідного права у порядку спадкування - права на завершення приватизації.

Такий висновок щодо застосування норма права у подібних правовідносинах, міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц, а також аналогічні висновки висловлені у постановах Верховного Суду: від 13 червня 2018 року у справі № 128/1911/15-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 723/1061/17, від 29 серпня 2019 року у справі № 554/1195/17, від 25 березня 2020 у справі № 158/1672/17, від 30 червня 2020 року у справі № 623/633/17 та від 25 листопада 2020 року у справі № 686/6189/18.

За встановлених судом обставин, суд приходить до висновку, що до спадкоємця ОСОБА_1 , згідно зі статтею 1218 ЦК України перейшло право на завершення приватизації спірної земельної ділянки.

Відповідно до частини першої, пункту «г» частини третьої статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Враховуючи, що спадкодавець за життя розпочав процедуру приватизації, до позивача перейшло право на завершення такої процедури з подальшою реєстрацією права власності на земельну ділянку за собою. Інших обставин судом не встановлено.

Згідно абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно ч. 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Частиною 4 ст. 3 зазначеного Закону вказано, що права на нерухоме майно, які виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року за № 56, Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністер-ства юстиції України від 07 лютого 2002 року за №7/5.

Відповідно вказаних нормативних актів передбачалась державна реєстрація будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Таким чином, судом встановлено, що у відповідності до законодавства, яке діяло на момент закінчення будівництва будинку та регулювало відносини пов`язані із виникнен-ням права власності на споруджений житловий будинок у спадкодавця ОСОБА_2 виникло право власності на вказаний житловий будинок.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивач ОСОБА_1 , яка прийняла спадщину після смерті ОСОБА_2 , в тому числі на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, та земельну ділянку набула право власності на дане майно в порядку спадкування з моменту відкриття спадщини.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання не закон-ними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Зважаючи на вказане, суд вважає доведеними обставини, зазначені в позовній заяві, а відтак наявні підстави для її задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ч.3 та ч.4 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», абз.3 ч.2 ст.331, ч.1 ст.1268, ч.1 ст.1269 та ч.1 ст.1270 Цивільного кодексу України, п.2 ч.1 ст.258, ч.3 ст.259, ст.ст.263-265 та ст.268 Цивільного процесуального України, суд, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до Бориспільської міської ради про визнання права власності у порядку спадкування, - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 в порядку спадкування після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) право на завершення приватизації земельної ділянки площею 5,0906 га з кадастровим номером :06:003:0008, переданої для ведення товарного сільського-подарського виробництва в порядку спадкування після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 .

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Київського апеляційного суду через Бориспільський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення виготовлено 15 квітня 2024 року.

Суддя Яковлєва Л.В.