Провадження №2/359/506/2024
Справа №359/8794/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2024 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Чирки С.С.

при секретарі судового засідання Дьяченку В.В.

за участю

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Бориспіль цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності та усунення перешкод

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вище вказаним позовом (а.с.2-10) в обґрунтування якого зазначив, що квартира під АДРЕСА_1 , належать позивачу та відповідачу на праві спільної власності з визначенням 1/2 частки кожного із співвласника, придбаної сторонами на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 26 травня 2020 року приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу, Дудкою О.С., та зареєстрованого в реєстрі під № 92.

Будучи зареєстрований як суб`єкт господарської діяльності, фізична особа - підприємець з 15 травня 2000 року, ОСОБА_1 за власний рахунок та власними силами здійснив поточний ремонт та перепланування зі зміною функціонального призначення житлової квартири на групу вбудованих нежитлових приміщень, які відповідають необхідним технічним вимогам та використовуються без їх порушень, згідно із діючим законодавством, що не потребує будь-яких документів дозвільного характеру, а тому його дії є правомірними та не порушують права чи інтереси іншого співвласника нерухомого майна.

Однак, позивач посилається на те, що відповідач чинить йому перешкоди в користуванні нежитловими приміщеннями під АДРЕСА_1 , шляхом зміни замків від вхідних дверей до приміщення, вивезення речей, які належать на праві власності фізичній особі підприємцю ОСОБА_1 та використовувалися ним у господарській діяльності та оперативному управлінні бізнесом, не допускаючи позивача та його працівників до спірних приміщень посилаючись на те, що увесь в цілому об`єкт нерухомого майна був придбаний за рахунок виключно грошових коштів, що належали йому на праві особистої приватної власності.

За таких умов, на думку позивача, відповідач своїми діями, порушив його право користування, а тому останній з цих підстав заявив вимогу про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження групою вбудованих нежитлових приміщень під АДРЕСА_1 , шляхом заборони відповідачу вчиняти будь-які дії з метою перешкоджання у користування спірним об`єктом нерухомого майна.

Крім того, як зазначив позивач, відповідач не визнає його право спільної часткової власності на 1/2 частку об`єкту нерухомого майна, оспорює його на тих підставах, що вважає себе єдиним та дійсним власником усієї групи вбудованих нежитлових приміщень під АДРЕСА_1 , оскільки таке майно з позиції відповідача було придбано лише за рахунок його грошових коштів.

Оскільки відповідач не визнає право спільної часткової власності позивача, він просив суд визнати за ним права власності на 1/2 частку групи вбудованих нежитлових приміщень під АДРЕСА_1 , відповідно до вимог ст. 392 ЦК України.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 6 вересня 2023 року відкрито провадження у справі № 359/8794/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності та усунення перешкод - в порядку загального позовного провадження та призначено розгляд справити до підготовчого засідання (а.с.41).

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 січня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті (а.с.71).

Позивач ОСОБА_1 , під час судового розгляду справи підтримав пред`явлений позов, наполягав на його задоволенні повністю, за обставин, що містяться в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 , в судові засідання з розгляду справи по суті не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином та неодноразово. Натомість від відповідача дійшли письмові пояснення в яких вона повністю заперечила проти задоволення позову, посилаючись на те, що приміщення №92, що в АДРЕСА_2 , були придбані за її особисті кошти та вона є фактичним власником вказаного приміщення, а відповідач лише за власні кошти мав би зробити в приміщенні ремонт, перепланування та взяв на себе зобов`язання сплачувати щомісячно плату за користування спірними приміщеннями. Однак, з 24 лютого 2022 року позивач припинив здійснювати плату за користування приміщеннями, а тому враховуючи те, що позивач на думку відповідача не є власником 1/2 частки такого майна, останній обмежив його у праві користуватися таким майном, що на думку останнього є правомірним, а вимоги позивача в цій частині небунтованими, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеного 26 травня 2020 року між ОСОБА_3 з одного боку та ОСОБА_2 і ОСОБА_1 з іншого боку, посвідченого приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу, Дудкою О.С., та зареєстрованого в реєстрі за № 1102, ОСОБА_1 придбав у власність 1/2 частку квартири під АДРЕСА_1 , на першому поверсі, загальною площею 51,2 кв.м. (а.с.11-14).

В результаті вчинення нотаріальних дій, пов`язаних із посвідченням правочину щодо відчуження нерухомого майна, нотаріус, виконуючи функції державного реєстратора, на підставі договору купівлі-продажу квартири, 26 травня 2020 року прийняв рішення про державну реєстрацію права спільної власності на 1/2 частку квартири під АДРЕСА_1 , що підтверджується даними, які містяться у Витязі з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26 травня 2020 року за № 210221013 (а.с.15-16).

Також, на підставі цього ж договору купівлі-продажу квартири, укладеного 26 травня 2020 року за № 1102, ОСОБА_2 придбала у власність іншу 1/2 частку квартири під АДРЕСА_1 , на першому поверсі, на підставі якого проведено держану реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 26 травня 2020 року.

Таким чином, зі змісту договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 26 травня 2020 року приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу, Дудкою О.С., та зареєстрованого в реєстрі під № 92 вбачається, що квартира під АДРЕСА_1 , належать позивачу та відповідачу на праві спільної власності з визначенням 1/2 частки кожного із співвласника.

З фактичних даних, які містяться у Витязі з ЄДРПОУ вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрований як суб`єкт господарської діяльності, фізична особа - підприємець з 15 травня 2000 року та здійснює господарську діяльність в сфері роздрібної торгівлі непродовольчими товарами (а.с.30-32).

Як встановлено судом, позивач здійснив поточний ремонт та перепланування зі зміною функціонального призначення житлової квартири на групу вбудованих нежитлових приміщень, які відповідають необхідним технічним вимогам та використовуються без їх порушень, згідно із діючим законодавством, що підтверджується наданим позивачем висновком щодо технічної можливості експлуатації об`єкта нерухомого майна під № 000011/23, складеного 27 травня 2023 року ТОВ «Атлас Інжинірінг» (а.с.17).

З письмовій відповіді ОСОБА_2 від 18 травня 2021 року вбачається, що нею згоду ОСОБА_1 на використання квартири під АДРЕСА_1 , як приміщень під розміщення офісу суб`єкта господарювання фізичної особи підприємця ОСОБА_1 (а.с.28).

Частина 1 ст. 319 ЦК України передбачає право кожного розпоряджатись нерухомим майном чи його частиною на власний розсуд. Аналогічна норма міститься у ст. 150 ЖК України.

Перелік випадків, які обмежують право власника житлового приміщення міститься у нормах ст. 383 ЦК України, в якій вказано, що обмеження використання житла стосуються виключно організації промислового виробництва або потреб промислового характеру. Заборони щодо розміщення в житловому приміщення адміністративного офісу (бухгалтерського чи юридичного відділу), в законодавстві не міститься.

Правомірність такого використання неодноразово підтверджував Державний комітет України з питань регуляторної політики та підприємництва, вказуючи, що громадяни, які використовують жиле приміщення відповідно до його призначення (мешкають в ньому), дотримуються правил користування жилими приміщеннями (не використовують житлові приміщення для провадження господарської діяльності промислового характеру), не завдають шкоди навколишньому середовищу, не порушують права та охоронювані законом інтереси громадян, юридичних осіб і держави - можуть використовувати жиле приміщення для здійснення підприємницької діяльності. (Лист Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва від 15.09.2006 № 6700). Аналогічну за змістом відповідь Комітет надавав листом від 31.07.2007 № 5620.

Відповідно до правового висновку, що міститься в Постанові Верховного Суду України від 30 жовтня 2018 року у справі № 524/7508/15-а, власник квартири має право на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Використання об`єкта власності обмежується мотивами не завдання шкоди правам, свободам та гідності інших громадян, інтересам суспільства. При цьому, право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності в порядку та з обмеженнями, встановленими законом, прямо закріплене статтею 320 Цивільного кодексу України.

Таким чином, суд приходить до висновку про правомірність використання позивачем квартири під АДРЕСА_1 , як нежитлових приміщень для розміщення офісу суб`єкта господарювання в цілях підприємницької діяльності, що прямо дозволено приписами ст. 320 ЦК України, та не стосується виключних обмежень у використанні житлових приміщень таких як здійснення організації промислового виробництва або потреб промислового характеру, унормованих ст. 383 ЦК України, при цьому судом не встановлено не виконання позивач вимоги актів законодавства України щодо дотримуються правил користування приміщеннями, здійснення таких дій без згоди іншого його співвласника, завдання шкоди навколишньому середовищу та порушення права чи охоронюваних законом інтересів інших як фізичних так і юридичних осіб.

Також, суд зауважує, що за визначенням, наведеним в п. 2 Порядку виконання підготовчих та будівельних робіт, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 № 466, будівельні роботи є роботами з нового будівництва, реконструкції, технічного переоснащення діючих підприємств, реставрації, капітального ремонту.

Згідно п. 3.21 ДБН - 2.2-3-2014 «Склад та зміст проектної документації на будівництво» реконструкція - перебудова введеного в експлуатацію в установленому законом порядку об`єкту будівництва, що передбачає зміну його геометричних розмірів та/або функціонального призначення, в наслідок чого відбудеться зміна основних техніко економічних показників.

Отже, суд вважає, що сам по собі факт зміни функціонального призначення об`єкту будівництва не є достатньою ознакою реконструкції, оскільки реконструкція в будь-якому випадку має наслідком зміну основних техніко-економічних показників об`єкту будівництва.

Проведення поточного ремонту та перепланування жилого приміщення, виконання яких не передбачає втручання в огороджувальні та несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування відповідно до п. 1 Переліку будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких не підлягають прийняттю в експлуатацію, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 7 червня 2017 року під № 406, - відноситься до робіт, що не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію.

Судом не встановлено, а відповідачем не підтверджено того факту, що мало місце факт перебудови позивачем чи виконання ним робіт по реконструкції у групі приміщень під № НОМЕР_1 , які знаходяться в АДРЕСА_2 , а тому зміна його основних техніко-економічних показників не відбулася, що в розумінні ДБН-2.2-3-2014 не є реконструкцією і як наслідок не вимагає отримання позивачем документів, що дають право на їх виконання.

За результатами проведеної технічної інвентаризації групи приміщень під АДРЕСА_1 , ТОВ «Атлас Інжинірінг» був наданий висновок щодо технічної можливості експлуатації об`єкта нерухомого майна під № 000011/23 від 27 травня 2023 року, яким встановлено, що група приміщень відповідає необхідним технічним вимогам та використовується без їх порушень, згідно діючого законодавства, і не потребує дозволу на реконструкцію та введення в експлуатацію.

Аналогічні правові висновки знайшли своє відображення в Постановах Верховного Суду від 20 травня 2021 року у справі № 334/2101/16-а та від 3 листопада 2020 року у справі № 814/162/16

Таким чином, судом встановлено, що позивач провів поточний ремонт та перепланування зі зміною функціонального призначення житлової квартири на групу вбудованих нежитлових приміщень під АДРЕСА_1 , для її використання в цілях підприємницької діяльності, що дозволено приписами ст. 319 ЦК України та ст. 150 ЖК України і такі дії позивача є правомірними і не потребують отримання будь-якого із документів дозвільного характеру відповідно до вимог Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Порядку виконання підготовчих та будівельних робіт, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 № 466 та ДБН - 2.2-3-2014 «Склад та зміст проектної документації на будівництво».

Тобто, в результаті проведення поточного ремонту та перепланування квартири під АДРЕСА_1 , змінилося її функціональне призначення на нежитлові приміщення під АДРЕСА_1 .

Крім цього, судом встановлено, що відповідач з 24 лютого 2022 року чинить позивачу перешкоди в користуванні нежитловими приміщеннями під АДРЕСА_1 , шляхом зміни замків від вхідних дверей до приміщення, вивезення речей, які належать на праві власності фізичній особі підприємцю ОСОБА_1 та використовувалися ним у господарській діяльності та оперативному управлінні бізнесом, не допускаючи позивача до спірних приміщень.

У своїх письмових поясненнях наданих суду, відповідач визнає факт вчинення таких перешкод з посиланням на те, що увесь в цілому об`єкт нерухомого майна був придбаний за рахунок виключно грошових коштів, що належали їй на праві особистої приватної власності з посиланням на зміст розписки, яка була надана покупцем, ОСОБА_3 , під час укладання 26 травня 2020 року договору купівлі-продажу про отримання нею від відповідача, ОСОБА_2 , грошової суми коштів, у розмірі 587 790 грн.

Натомість, суд погоджується з доводами позивача, що відповідач як один із покупців лише передавав грошові кошти за придбання квартири покупцю у розмірі 587 790 грн., на підтвердження чого покупець надав відповідачу письмову розписку про проведення повного розрахунку за продаж нерухомого майна згідно договору купівлі-продажу від 26 травня 2020 року під № 1102.

Вказані обставини, на думку суду, підтверджуються положенням п. 5 вказаного договору, за змістом якого продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 587 790 грн, які повністю сплачені покупцями продавцю до підписання цього Договору, взамін чого позивач набув право власності на 1/2 частку квартири під АДРЕСА_1 .

Зі змісту такої умови договору обґрунтовано випливає, що позивач як один із покупців здійснював оплату вартості своєї частки продавцю.

Більш того, дружина позивача, відповідно до умов п. 14 Договору купівлі-продажу від 26 травня 2020 року під № 1102 надала письмову згоду на придбання 1/2 частки квартири, справжність підпису на якій засвідчено нотаріально.

Після чого за позивачем було проведено державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на 1/2 частку нерухомого майна на підставі вказаного договору купівлі-продажу.

Таким чином, суд приходить до обґрунтованого висновку, що сам по собі факт передання грошових коштів відповідачем як одним із покупців продавцю не свідчить про природу походження таких грошових коштів і не може підтверджувати належність таких коштів відповідачу на праві особистої приватної власності, та не спростовує умови договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 26 травня 2020 року приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу, Дудкою О.С., та зареєстрованого в реєстрі під № 92 за яким позивач та відповідач набували право власності на спірне майно так і здійснювали проведення оплати його вартості до укладання цього договору.

Тому, сама по собі розписка, на яку посилається відповідач, не свідчить про передання продавцю власних грошових коштів та набуття виключно відповідачем права особистої приватної власності на увесь об`єкт нерухомого майна.

В цьому випадку, процесуальний обов`язок доказування належності саме відповідачу грошових коштів, що були сплачені за договором купівлі-продажу від 26 травня 2020 року під № 1102 у вигляді вартості (ціни) квартири покладається саме на відповідача, який в силу вимог процесуального закону не довів такі обставини належними допустимими, достатніми та достовірними доказами у їх сукупності, а наявності між сторонами інших спірних питань, що випливають з користування приміщеннями, його ремонту, тощо не є підставою для висновку про його належність відповідачу на праві особистої приватної власності і може бути вирішено між сторонами у визначеному законом порядку, однак не входить до предмету спору в межах розгляду даної справи.

Така позицію у тому числі ґрунтується на приписах ст. 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню

З цього приводу, Верховний Суд у своїй Постанові від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 виклав правовий висновок про те, що статтею 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

За такого правового регулювання, оскільки договір купівлі-продажу від 26 травня 2020 року під № 1102 є чинним та не визнаний недійсним на підставі рішення суду, або ж не є нікчемним в силу вимог закону, такий правочин є правомірним, який породжує виникнення у позивача права власності на 1/2 частку нерухомого майна на підставі вказаного договору купівлі-продажу, за яким позивачем було сплачено продавцю до укладання договору повну грошову суму коштів вартості відчужуваної частки.

Відповідно до положення ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, в п. 33 Постанови Пленуму «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року за № 5 роз`яснив судам, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК ), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Крім того, як зазначив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 15 Узагальнення судової практики «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок» від 25 вересня 2015 року, підставою для подання негаторного позову є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Крім того, негаторний позов має на меті усунення триваючих порушень зазначених повноважень власника. Однією з умов подання негаторного позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову.

Верховний суд України в Узагальненні судової практики «Судова практика щодо права власності при розгляді цивільних справ Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод» від 1 липня 2014 року в розділі «Захист права власності. Превентивний спосіб захисту права власності» роз`яснив судам, що відповідно до положень норм статей 16, 391, 386 ЦК власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

За таких умов, суд приходить до висновку, що відповідач своїми діями, які полягають у вчиненні перешкод позивачу у самовільній заміні ключів від вхідних дверей до спірних приміщень та вчинення інших дій з недопущення позивача до них, порушив його право користування, а тому вимога позивача про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження групою вбудованих нежитлових приміщень під АДРЕСА_1 , шляхом заборони відповідачу вчиняти будь-які дії з метою перешкоджання у користування спірним об`єктом нерухомого майна є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Також, з таких встановлених судом обставин випливає, що відповідач не визнає право спільної часткової власності позивача на 1/2 частку об`єкту нерухомого майна, оспорює його на тих підставах, що вважає себе єдиним та дійсним власником усієї групи вбудованих нежитлових приміщень під АДРЕСА_1 .

Однак, приписами ст. 41 Конституції України задекларовано основоположний принцип, за яким ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушеним

Як передбачено ст. ст. 316, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до змісту ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

В силу вимог ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що незаборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Оскільки відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України, потрібно враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

Суб`єктом вимог про визнання права власності може будь-яка особа, яка вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів у третіх осіб або претензіями третіх осіб чи необхідністю отримати правовстановлюючі документи.

Позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів.

Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин.

Отже, у випадку оспорювання чи невизнання за позивачем первісного права власності на об`єкт нерухомого майна, ефективним способом захисту такого права є визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України.

Спосіб захисту, передбачений статтею 392 ЦК України, є різновидом загального способу захисту - визнання права, а тому його може бути використано у зобов`язальних відносинах за відсутності іншого, окрім судового, шляху відновлення порушеного права. Тобто зазначений спосіб захисту як різновид загального способу захисту - визнання права може бути використаний не тільки в речово-правових відносинах, але й у зобов`язально-правових, оскільки самий лише факт перебування осіб у тих чи інших відносинах, у тому числі договірних, не може перешкоджати застосуванню до цих відносин правових норм інститутів загальної частини цивільного права.

Такі висновки щодо застосування статті 392 ЦК України викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц, Постанові Верховного Суду від 15 серпня 2023 року у справі № 628/66/21, від 15 травня 2023 року у справі № 352/371/21 та від 10 травня 2023 року у справі № 757/15097/18-ц.

Оскільки відповідач не визнає право позивача на 1/2 частку групи вбудованих нежитлових приміщень під АДРЕСА_1 , право власності на яку набуто на підставі договору купівлі-продажу від 26 травня 2020 року під № 1102, який є чинним і в установленому законом порядку не визнаний недійсним, суд вважає є всі передбачені вказаними вище нормами закону підстави для задоволення вимог позивача про визнання за ним права власності на 1/2 частку групи вбудованих нежитлових приміщень під АДРЕСА_1 .

Відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення є однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства, що закріплені у п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч.ч.1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підтвердження сплати судового збору, позивачем було додано до позовної заяви оригінал квитанції про сплату судового збору у розмірі 4012,55 грн.

Враховуючи це, позивачем документально підтверджено належними засобами доказування понесення ним судових витрат, вони підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача. Керуючись ст.ст. 2, 57-59, 141, 259, 354 ЦПК України, ст.. 50, 204, 319, 320, 321, 328, 329, 383, 386, 391, 392, 396 ЦК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 право власності на частку нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_2 , група нежитлових приміщень під №92.

У власності ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 залишити право власності на іншу частку нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_2 , група нежитлових приміщень під №92.

Усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 права користування групою нежитлових приміщень під № НОМЕР_1 , яка знаходиться в АДРЕСА_2 шляхом зобов`язання ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 не чинити перешкоди ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 у вчиненні ним будь-яких дій, що випливають зі змісту права користування нежилими приміщеннями.

Стягнути з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_4 судовий збір в розмірі 4012,55 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 23 лютого 2024 року.

Суддя Чирка С.С.