ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 644/2822/21 Номер провадження 22-ц/814/1825/24Головуючий у 1-й інстанції Самсонова О.А. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі Коротун І.В.

учасники справи:

представник відповідача ОСОБА_1

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 14 листопада 2023 року, ухвалене суддею Самсоновою О.А., повний текст рішення складено 14 листопада 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» про захист прав споживача

та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

31 березня 2021 року ОСОБА_2 звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова з позовом до ТОВ «Споживчий центр» про захист прав споживача, в якому просив суд визнати недійсним договір №100006328 від 07.08.2020 року, укладений між ним та ТОВ «Споживчий центр».

Позовні вимоги мотивовані тим, що 07.08.2020 року між ним та відповідачем було укладено кредитний договір №100006328, згідно якого він отримав позику у розмірі 8 000 грн. Кредит оформлявся шляхом заповнення електронної заявки на отримання кредиту через сайт відповідача. Вважає, що при укладанні вказаного кредитного договору було порушено його права як споживача, а саме: при видачі кредиту йому як споживачу не була надана інформація, яка стосується суті наданих йому фінансових послуг; відсутні письмові підтвердження про ознайомлення його з такою інформацією, що порушує ЗУ «Про захист прав споживачів». Вказував, що відповідач порушив вимоги діючого законодавства, не надав йому повної інформації про умови кредитування. Також зазначав, що договір передбачає несправедливі умови, зокрема, у розмірі пені 3% від простроченої суми за кожен день прострочки, сума компенсації становить більше 100% і є не справедливою умовою. Договір передбачає подвійну відповідальність за одне порушення зобов`язань. Крім того, відповідач не повідомляв йому про умови та строки обробки його персональних даних. Всі зазначені в позовній заяві обставини дають позивачу підстави стверджувати, що укладений між ним та відповідачем кредитний договір є недійсним.

Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 14 квітня 2021 року відкрито провадження за вказаною позовною заявою, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін (а.с. 14-15).

30.07.2021 року ТОВ «Споживчий центр» звернулося до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 13600 грн. та судового збору (а.с. 45-47).

Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що 07.08.2020 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Споживчий центр» було укладено кредитний договір №07.08.2020-100006328, згідно умов якого позичальник підтвердив, що він уклав цей договір, повністю усвідомлюючи значення своїх дій та згідно з вільним волевиявленням, повністю розуміє та вважає справедливими щодо себе усі умови договору, свої права та обов`язки за договором і погоджується з ними. 07.08.2020 року ТОВ «Споживчий центр» видало ОСОБА_2 кредит у розмірі 8 000 грн., що підтверджується фіскальним чеком, тобто виконав свої зобов`язання своєчасно та в повному обсязі. Проте, відповідачем умови кредитного договору не виконані, кредитні кошти у встановлені договором строки не повернуті, тому виникла заборгованість у розмірі 13600 грн., яку і просив суд стягнути з відповідача.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 03 серпня 2021 року зустрічний позов прийнято до спільного розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом (а.с. 55-56).

Розпорядженням голови Верховного Суду від 14 березня 2022 року №7/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану», відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність судових справ окремих судів Донецької, Запорізької та Харківської областей.

Відповідно до даного Розпорядження справи, які перебували у провадженні Ленінського районного суду м. Харкова та Орджонікідзевського районного суду м. Харкова, підсудні Київському районному суду м. Полтави.

18.04.2023 року дана справа надійшла до Київського районного суду м. Полтави (а.с. 73).

Ухвалою судді Київського районного суду м. Полтави від 04 травня 2023 року справу прийнято до свого провадження, розгляд справи вирішено продовжувати за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого провадження (а.с. 79).

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 14 листопада 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» про захист прав споживача - відмовлено.

Судові витрати зі сплати судового збору за позовними вимогами про захист прав споживача віднесено за рахунок держави.

Зустрічні позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» заборгованість за договором №07.08.2020-100006328 від 07.08.2020 року у розмірі 8 000 грн., заборгованість за процентами 5 600 грн., на відшкодування судових витрат зі сплати судового збору у розмірі 2 270 грн., а всього стягнуто 15 870,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оспорюваний кредитний договір був укладений відповідно до ст. 10 Закону України «Про електронну комерцію», в якій встановлено, що електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт), тому, укладення кредитного договору без прийняття пропозиції з боку ОСОБА_2 було б не можливим. Оскільки саме позивач ініціював укладення такого договору, оформивши заявку на сайті відповідача, підписавши договір з використанням аналогового підпису, суд дійшов висновку, що між сторонами склались договірні правовідносини. Також суд першої інстанції визнав, що під час реалізації позивачем прав позичальника як споживача фінансової послуги на отримання кредиту не було порушено чи обмежено його права на свободу вибору, не порушено свободи волевиявлення. Позивач мав можливість відмовитися від наданої банком послуги та скористатися послугами інших банків. Принципів нерівності сторін у кредитному договорі не встановлено та права позичальника на одержання перед укладенням кредитного договору необхідної, доступної, достовірної та своєчасно інформації про умови кредитування не обмежено, а відтак судом не встановлено порушень споживача у розумінні статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» при укладанні кредитного договору. Позивач не надав жодних доказів, які б свідчили про невідповідність умов укладеного між сторонами кредитного договору вимогам законодавства та про несправедливість його умов, так як доводи позивача про ненадання повної інформації щодо умов та настання ризиків при укладенні договору та несправедливі умови договору ґрунтуються виключно на припущеннях позивача і спростовуються самим змістом договору, а тому у задоволенні первісного позову слід відмовити.

Вирішуючи зустрічні позовні вимоги, суд встановив, що згідно кредитного договору від 07.08.2020 року ОСОБА_2 одержав кредитні кошти у розмірі 8 000 грн., що підтверджується копією чека від 07.08.2020 року. Позивачем зобов`язання перед відповідачем виконано, надано йому кредитні кошти. ОСОБА_2 у повному обсязі взяті на себе зобов`язання не виконав, вчасно кредитні кошти не повернув, у зв`язку з чим за кредитним договором у нього виникла заборгованість у розмірі 13 600 грн., яка підлягає стягненню у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити первісні позовні вимоги у повному обсязі, у зустрічному позові - відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що банки зобов`язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту. Зазначає, що ТОВ «Споживчий центр» не ознайомило його у письмовій формі з інформацію про умови кредитування, зокрема, з інформаційним листом про сукупну вартість вказаних кредитних зобов`язань, з усією інформацією, що повинна бути відображена у вказаному листі. Просить врахувати той факт, що надана копія договору не містить його підпису. Крім того, суду не надано докази перерахування кредитних коштів на його рахунок (рахунок, виписка). Так само графік платежів та паспорт споживчого кредиту не містять його підпису. Відповідно, можна дійти висновку, що його не ознайомлювали з умовами кредитування. ТОВ «Споживчий центр» не надані суду докази на обґрунтування того, що ОСОБА_2 був ознайомлений з умовами наданого кредиту та взагалі отримував кредитні кошти. Просить врахувати той факт, що ТОВ «Споживчий центр» посилається на Правила надання грошових коштів, але матеріали справи не містять підтверджень, що саме з цими Правилами ознайомлювався ОСОБА_2 при укладенні договорів. Правила, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані позичальником. Вважає, що заявлені позивачем суми процентів до стягнення не ґрунтуються на умовах договору і наданому самим же позивачем розрахунку, а тому і не підлягають задоволенню. Іншого належного розрахунку, який би узгоджувався із матеріалами справи, умовами договору, ТОВ «Споживчий центр» не надало, хоча в цій частині саме на ньому лежить процесуальний обов`язок доказування, а тому цей позов не може бути задоволений, оскільки він є необґрунтованим, а позовні вимоги - недоведені. Крім того вважає, що оскільки позовна давність у цій справі до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, то вона спливла і до додаткової вимоги про стягнення з відповідача штрафу та пені. Отже, не може бути стягнута неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена. Крім того, право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування, а вимога про стягнення нарахованої на проценти неустойки за один рік до звернення до суду є необґрунтованою. З врахуванням викладеного вважає, що зустрічна позовна заява про стягнення кредитної заборгованості, подана Товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» є поданою з порушенням норм матеріального та процесуального права, є необґрунтованою і підлягає залишенню без задоволення.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Споживчий центр» просить залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У відповіді на відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить врахувати цю відповідь, у задоволенні зустрічних вимог відмовити повністю, провадження у справі закрити.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції не з`явився позивач ОСОБА_2 , належним чином він повідомлений про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення 22.03.2024 року судової повістки у цивільній справі до суду на його офіційну електронну адресу у порядку ч. 6 ст. 128 ЦПК України (а.с. 127), яка доставлена до електронної скриньки 22.03.2024 року 10:52:37. Крім того, інформація про дату, час та місце розгляду справи доступна на сайті «Судова влада». Учасники справи мали процесуальний час для надання суду обґрунтування власних позицій. Учасники справи про судове засідання повідомлені завчасно, в справі наявні достатні для прийняття рішення матеріали, підстав для відкладення розгляду справи не встановлено. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що згідно з кредитним договором №07.08.2020-100006328 ОСОБА_2 отримав кредит від Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» у розмірі 8 000 грн., строком на 14 днів за умовою «Короткий кредит», або на 28 днів за умовою «Довгий кредит». Проценти за користування кредитом за умовою «Короткий кредит» до 21.08.2020 року становлять 2 240,00 грн. Проценти за користування кредитом за умовою «Довгий кредит» до 04.09.2020 року становлять 5 600,00 грн. (а.с. 25-26).

У позовній заяві позивач ОСОБА_2 не заперечує факту отримання кредитних коштів від ТОВ «Споживчий центр», однак, посилається на те, що при видачі кредитних коштів його не ознайомили як позичальника з умовами кредитування та ризиками, у зв`язку з чим він вважає даний договір є недійсним.

Судом першої інстанції встановлено, що оспорюваний кредитний договір був укладений відповідно до ст. 10 Закону України «Про електронну комерцію», в якій встановлено, що електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Комерційні електронні повідомлення поширюються лише на підставі згоди на отримання таких повідомлень, наданої особою, якій такі повідомлення адресовані. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» визначений порядок укладання електронного договору.

Так, відповідно порядку зазначено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

З викладеного вбачається, що укладення кредитного договору без прийняття пропозиції з боку ОСОБА_2 було б не можливим.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.

Враховуючи вище викладені обставини, суд першої інстанції зазначив, що ТОВ «Споживчий центр» має в мережі Інтернет сторінку з розміщеною пропозицією (офертою). На даній сторінці розміщена інформація про підприємство, скановані копії правовстановлюючих документів, фінансові звіти про діяльність підприємства, та пропозиції (оферти) щодо видачі кредитів з правилами їх отримання та повернення.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», встановлений порядок прийняття пропозиції (оферти) шляхом прийняття пропозиції (акцепту).

Вище вказана стаття регламентує, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону.

На сайті ТОВ «Споживчий центр» встановлені Правила, щодо отримання кредитних коштів. Таким чином, в момент коли ОСОБА_2 заповнив заяву з метою отримання кредитних коштів, він автоматично прийняв пропозицію (оферту) відповідача та приєднався до умов публічного договору, щодо правил оформлення та видачі кредитних коштів.

Клієнт обирає персональний логін і пароль для входу в Особистий Кабінет. При підписанні документів на телефонний номер Клієнта, направляється повідомлення з одноразовим ідентифікатором у вигляді коду, який Клієнт зобов`язаний ввести на веб-сторінці («електронний підпис одноразовим ідентифікатором»). Електронний підпис одноразовим ідентифікатором як аналог власноручного підпису є підтвердженням особи Клієнта.

Законом України «Про електрону комерцію» визначено, що саме договором оферти визначається технологію (порядок) укладення договору, порядок створення та накладання електронних підписів сторонами договору, спосіб та порядок прийняття пропозиції укласти електронний договір (акцепту), технічні засоби ідентифікації сторони.

Саме у договорі оферти відповідача чітко визначено, що всі документи щодо надання кредиту підписуються клієнтом з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Враховуючи вказане та те, що позивач ініціював укладення такого договору, оформивши заявку на сайті відповідача, підписавши договір з використанням аналогового підпису, суд першої інстанції дійшов висновку, що між сторонами склались договірні правовідносини.

У позовній заяві позивач посилається на те, що при видачі кредиту йому як споживачу не була надана інформація, яка стосується суті наданих йому фінансових послуг.

Судом першої інстанції дане твердження оцінено критично з наступних підстав.

На офіційному сайті ТОВ «Споживчий центр» розміщено публічну пропозицію (оферту), а також сам договір, в яких зазначена вся повна інформація щодо умов укладення кредитного договору, а саме визначено: порядок укладення договору та надання фінансового кредиту; предмет та строк дії договору; права і обов`язки сторін; порядок нарахування процентів за користування кредитом та механізм повернення кредиту; продовження строку користування кредитом (пролонгація); реструктуризація договору; відповідальність сторін; внесення змін і доповнень.

Така інформація є відкритою та доступною для невизначеного кола осіб. Позивач мав змогу перш ніж укласти договір, детально ознайомитися з його умовами, у тому числі, з розміром відсотків за користування кредитними коштами та порядком їх повернення, а отже, доводи ОСОБА_2 про те, що відповідач не надав йому повної інформації про умови кредитування визнано судом першої інстанції хибним та такими, що не відповідає дійсності.

Відповідно до умов договору №07.08.2020-100006328 від 07.08.2020 року позивач отримав грошові кошти, про що не заперечує, а тому був обізнаний про необхідність повернення кредиту разом з відсотками, які передбачені умовами договору.

Суд першої інстанції також визнав, що під час реалізації позивачем прав позичальника як споживача фінансової послуги на отримання кредиту не було порушено чи обмежено його права на свободу вибору, не порушено свободи волевиявлення. Позивач мав можливість відмовитися від наданої банком послуги та скористатися послугами інших банків. Принципів нерівності сторін у кредитному договорі не встановлено та права позичальника на одержання перед укладенням кредитного договору необхідної, доступної, достовірної та своєчасно інформації про умови кредитування не обмежено, а відтак, судом не встановлено порушень споживача у розумінні статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» при укладанні кредитного договору.

Позивач не надав жодних доказів, які б свідчили про невідповідність умов укладеного між сторонами кредитного договору вимогам законодавства та про несправедливість його умов, так як доводи позивача про ненадання повної інформації щодо умов та настання ризиків при укладенні договору та несправедливі умови договору ґрунтуються виключно на припущеннях позивача і спростовуються самим змістом договору, а тому у задоволенні первісного позову слід відмовити.

Вирішуючи зустрічні позовні вимоги, судом першої інстанції встановлено, що згідно Договору № 07.08.2020-100006328 від 07.08.2020 року ОСОБА_2 одержав кредитні кошти у розмірі 8 000 грн., що підтверджується копією чека від 07.08.2020 року (а.с. 27).

Як встановлено судом, позивачем зобов`язання перед відповідачем виконано, надано йому кредитні кошти.

ОСОБА_2 у повному обсязі взяті на себе зобов`язання не виконав, вчасно кредитні кошти не повернув, у зв`язку з чим за кредитним договором у нього виникла заборгованість у розмірі 13 600 грн., з яких заборгованість за тілом кредиту - 8 000 грн., заборгованість за процентами 5 600 грн. за умовою «Довгий кредит».

На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність задоволення зустрічного позову у повному обсязі. З позивача на користь відповідача підлягає до стягнення заборгованість за тілом кредиту у розмірі 8 000 грн. та заборгованість за відсотками у розмірі 5 600 грн.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Предметом даного спору є визнання кредитного договору №07.08.2020-100006328 від 07.08.2020 року недійсним та стягнення заборгованості за вказаним договором.

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частинами 1-3 ст. 1056-1 ЦК України визначено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Частиною 1 ст.1055 ЦК України встановлено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно ч.2 ст. 639 ЦК України договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч. ч. 3 - 6, 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Відповідно до ч.12 ст.11 вказаного Закону, електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Згідно ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно з пунктом 1 статті 9 ЗУ «Про споживче кредитування» кредитодавець розміщує на своєму офіційному веб-сайті інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем. Така інформація повинна містити наявні та можливі схеми кредитування у кредитодавця. Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення.

Згідно матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 пройшов реєстрацію в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Споживчий центр», отримавши відповідний цифровий пароль на номер свого мобільного телефону, що свідчить, про те що він ознайомилася з Правилами (примірним договором) та іншою наданою інформацією.

Для оформлення кредиту та коштів відповідач обрав бажану суму кредиту та строк кредитування; ознайомився з текстом договорів, що пропонувалися для укладання. Правилами, інформацією, зазначеною в статті 12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансовий послуг» та іншою необхідною інформацією, шляхом перенаправления (відсилання) до них/неї, що повністю відповідає частині 5 статті 11 ЗУ «Про електронну комерцію», про що відповідач поставив відповідну відмітку в електронній системі Товариства, після чого створив заявку на отримання коштів згідно обраних ним умов.

Після прийняття кредитодавцем позитивного рішення щодо надання кредиту позичальнику кредитодавець зробив позичальнику пропозицію в особистому кабінеті укласти електронний кредитний договір, який містив усі істотні умови, з якими заявник мав можливість ознайомитись до моменту укладання кредитного договору.

Після прийняття позичальником умов кредитного договору, він уклав з Товариством електронний кредитний договір, який був підписаний у відповідності до вимог частини 6 та 8 статті 11 і статті 12 ЗУ «Про електронну комерцію», а саме за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Таким чином, за результатами перегляду справи в апеляційному порядку, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що між сторонами укладено договір споживчого кредиту в електронному вигляді шляхом підписання ОСОБА_2 одноразовим ідентифікатором пропозиції про укладення кредитного договору (оферта), сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору, у кредитному договорі міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Доводи апеляційної скарги про те, що заявлені позивачем суми процентів до стягнення не ґрунтуються на умовах договору і наданому самим же позивачем розрахунку, а тому і не підлягають задоволенню, то такі доводи є безпідставними, оскільки згідно умов договору за умовою «Довгий кредит» чітко передбачено сума кредиту 8 000 грн. та проценти у розмірі 5 600 грн., і саме у такому розмірі пред`явлені вимоги про стягнення заборгованості.

Доводи апеляційної скарги щодо безпідставності вимог про стягнення штрафу, пені та неустойки, застосування наслідків пропуску строків позовної давності, то ці доводи є необґрунтованими, оскільки вказані вимоги про стягнення штрафу, пені та неустойки не є предметом розгляду даної справи, оскільки ТОВ «Споживчий центр» не були пред`явлені.

Інші доводи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновками суду першої інстанції, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavinandothersv. Ukraine, № 4909/04, § 58).

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, встановив правовідносини, що склалися між сторонами, й обґрунтовано відмовив ОСОБА_2 у задоволенні позову та задовольнив позовні вимоги ТОВ «Споживчий центр» про стягнення заборгованості.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 14 листопада 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 квітня 2024 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов