Номер провадження: 22-ц/813/1591/24
Справа № 513/754/22
Головуючий у першій інстанції Рязанова К.Ю.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.04.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя Кострицький В.В. (суддя - доповідач),

судді Лозко Ю.П., Коновалова В.А.,

за участю секретаря судового засідання Пухи А.М.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

представник позивача ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

представник відповідача ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Саратського районного суду Одеської області від 02 травня 2023 року, ухвалене у складі судді Рязанової К.Ю., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 в особі її представника адвоката Власенко Лілії Вікторівни до ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини,-

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовної заяви та обставини справи

У серпні 2022 року позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просить надати їй додатковий строк три місяці, достатній для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини за заповітом, після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позов обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її бабуся ОСОБА_5 .

Після її смерті відкрилась спадщина на належне їй майно в с. Новоселівка Саратського (тепер Білгород-Дністровський) району Одеської області.

За життя бабуся залишила заповіт, яким заповідала позивачці належну їй земельну ділянку площею 2,57 га, розташовану на території Новоселівської сільської ради Саратського (тепер Білгород-Дністровський) району Одеської області, а земельну ділянку площею 2,43 га, розташовану на території Новоселівської сільської ради Саратського (тепер Білгород-Дністровський) району Одеської області ОСОБА_3 , однак, про існування заповіту їй стало відомо лише восени 2020 року.

Копію заповіту їй надала ОСОБА_3 , позивачка зазначає, що постановою нотаріуса від 08 липня 2021 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, так як вона звернулася із відповідною заявою з пропуском строку. Причини пропуску строку для прийняття спадщини вважає поважними, оскільки не знала про заповіт.

Короткий зміст оскаржуваного рішення

Рішенням Саратського районного суду Одеської області від 02 травня 2023 року позов ОСОБА_1 в особі її представника адвоката Власенко Лілії Вікторівни до ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини задоволено.

Визначено ОСОБА_1 додатковий строк три місяці з дня набрання чинності наявного рішення суду, для подачі нею заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як вбачається із дослідженої спадкової справи № 438-2019, нотаріусом не було скеровано повідомлення про відкриття спадщини позивачці.

Також, в матеріалах спадкової справи відсутні відомості про виклик позивачки шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі.

Доказів того, що позивачка була присутня під час складання заповіту, або їй була вручена копія такого заповіту або доведено його зміст іншим чином, як за життя спадкодавиці та в межах шестимісячного строку, після її смерті, матеріали справи не містять.

Той факт, що позивачка вказує на те, що бабуся говорила, що після своєї смерті щось їй залишить у спадок, не свідчить про її обізнаність про наявність заповіту, відповідно до якого спадкодавиця заповіла позивачці земельну ділянку площею 2,57 га.

Враховуючи викладене, суд вважав причину пропуску позивачкою встановленого законом строку для подання заяви про прийняття спадщини, можна визнати поважною, оскільки вона не була обізнана про існування заповіту, а також наведені позивачкою причини є об`єктивними та істотними труднощами, у зв`язку з чим позивачка була позбавлена можливості звернутися до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини в межах визначеного законом строку.

Відповідачкою та її представником належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів протилежного суду не надано.

Виходячи з досліджених в судовому засіданні доказів, з урахуванням обставин справи, суд вважав за необхідне визначити позивачці додатковий строк три місяці для подачі нею заяви про прийняття спадщини, яка залишилася після смерті спадкодавця ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки вона пропустила вказаний строк з поважних причини.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись з таким рішенням, представник відповідача звернувся до Одеського апеляційного суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просила скасувати оскаржуване рішення та відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник зазначив, що в судовому засіданні при дачі пояснень позивачка, пояснила суду що вона знала за слів заповідачки про те що після її смерті вона залишить її спадкове майно, однак яке саме майно заповідачка не розповіла.

Тобто на час смерті зі слів позивачки вона знала, що є спадкове майно яке залишилось після смерті заповідачки, однак не інтересувалась цім питанням більш ніж пів року з часу смерті заповідачці, тобто (бабусі ОСОБА_5 ), та ніби то не знала про існування заповіту.

Однак її пояснення у судовому засіданні суперечать інформації вказаної у позивної заяві:

У судовому засіданні відповідач пояснила, що померла її сестра ОСОБА_5 .. За життя ОСОБА_5 склала заповіт, в якому заповіла одну земельну ділянку її, а іншу своїй онучці позивачці. З сільської ради до дому до ОСОБА_5 прийшли секретар сільської ради с. Новоселівка Саратського району Одеської області ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Також була присутня вона та її сестра. Працівники сільської ради запитали, який саме заповіт вона буде складати і на чиє ім?я. Заповідачка підтвердила, що заповідає по одній земельній ділянці їй та своїй онучці ОСОБА_1 . Сам заповіт складався вже в сільській раді. Потім вона, її сестра ОСОБА_8 та два працівника сільської ради повернулися до додому до ОСОБА_5 , прочитали у голос заповіт, тим самим ознайомили її зі змістом. Заповіт був складений в одному екземплярі. На другий день, вона викликала до дому до покійної ОСОБА_5 , ОСОБА_1 і в її присутності та присутності ОСОБА_8 ознайомили позивачку зі змістом заповіту. Позивачка власноруч тримала заповіт, і сама його читала. Отже про заповіт складений на її ім?я їй було відомо з самого початку. Після складання заповіту приблизно через тиждень, вона пішла писати заяву до нотаріуса для оформлення спадщини. Перед тим, вона пропонувала позивачці піти до нотаріуса разом і написати заяви, але остання відмовилася. Згодом приблизно восени вона зустріла знов позивачку і запитала її, чи ходила вона до нотаріуса, на що вона відповіла що не ходила. Потім приблизно через вісім місяців після смерті ОСОБА_5 , позивачка сама прийшла до неї додому і попросила заповіт.

Так як заповіт був складений в одному екземплярі і знаходився у нотаріуса, вона дала позивачці копію цього заповіту.

Свідок ОСОБА_8 , також підтвердила у судовому засіданні те, що позивачці було відомо про існування заповіту, та те, що після смерті заповідачці, відповідачка неодноразово пропонувала позивачці піти до нотаріуса подати заяву для відкриття спадкової справи або вступу у спадщину після смерті ОСОБА_5 , однак відповідачка відмовилась.

Судом у своєму рішення вказано: «Як вбачається із дослідженої спадкової справи N? 438-2019, нотаріусом не було скеровано повідомлення про відкриття спадщини позивачці. Також, в матеріалах спадкової справи відсутні відомості про виклик позивачки шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі. Доказів того, що позивачка була присутня під час складання заповіту, або їй була вручена копія такого заповіту або доведено його зміст іншим чином, як за життя спадкодавиці та в межах шестимісячного строку, після її смерті, матеріали справи не містять.»

Однак суд не зважаючи на те, що позивачем не надано суду будь яких належних та допустимих доказів на спростування тверджень відповідачки та свідка ОСОБА_8 про те, що її було ознайомлено зі змістом заповіту на другий день після його складання, задовольнив позовні вимоги, та визначив додатковий строк для прийняття спадщини.

Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Відзив на апеляційну скаргу

Не погоджуючись з вимогами та доводами апеляційної скарги, представник позивача звернулась з відзивом на апеляційну скаргу, відповідно до якого зазначала, що оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга залишенню без задоволення.

В обґрунтування відзиву зазначала, що позивачка ОСОБА_1 зазначила, що у грудні 2019 року померла її бабуся ОСОБА_5 . Ще за життя бабуся хворіла, була лежачою і казала їй про те, що після своєї смерті щось їй залишить у спадок, але що саме бабуся їй не говорила.

Вже після смерті бабусі, приблизно у вересні місяці 2020 року, ОСОБА_3 покликала її до себе до дому, і віддала їй колію заповіту, та додала, що вона має піти до нотаріуса для оформлення спадщини.

Отримавши копію заповіту вона приблизно через два тижні звернулася до нотаріуса, який їй відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки нею пропущений шестимісячний строк.

Тому вона мусила звернутися до суду. Ніяких повідомлень від сільської ради, нотаріуса вона не отримувала.

Ніхто нічого їй не говорив про існування заповіту, у померлої бабусі є діти, які є спадкоємицями першої черги, а позивачка є онукою і спадкоємицею п?ятої черги.

Позивачка не мала слідкувати за тим кого померла визначить спадкоємцем свого майна. Померла сама мала би повідомити позивачку про це та надати їй заповіт або його копію, але за життя вона цього не зробила.

Про заповіт позивачці стало відомо восени 2020 року. Всі інші ствердження відповідачки є неправдивими.

Також у судовому засіданні була допитана відповідачка та свідки зі сторони відповідачки, які давали неправдиві покази у суді, плутались у своїх поясненнях, то вони говорили, що позивачка була присутня при складанні заповіту, потім говорили, що не була присутня.

На підтвердження того факту, що позивачка дійсно знала про наявність заповіту та мала його копію, відповідачка доказів не надала, але підтвердила, що дійсно восени 2020 року вона дала позивачці копію заповіту.

Відповідачка ОСОБА_3 зазначила, що оголосила зміст заповіту на наступний день після його складання позивачці, та неодноразово пропонувала ОСОБА_1 піти до нотаріуса разом, але остання відмовилася, однак при цьому, не надає жодного доказу на підтвердження вказаного нею.

Допитана свідок ОСОБА_8 вказала на те, що на наступний день вона ні з ким із присутніх при складанні заповіту не зустрічалась, хоча відповідачка ОСОБА_3 вказує на те, що ОСОБА_8 була присутня, коли вона зачитувала заповіт позивачці.

Також, свідок ОСОБА_8 зазначає, що відповідачка взагалі була присутня в день складання заповіту, тобто покази свідка ОСОБА_8 є суперечливими та не узгоджуються із доказами наявними в матеріалах справи, та поясненнями наданими самою відповідачкою ОСОБА_3 , у зв?язку із чим суд оцінив покази даного свідка критично.

Той факт, що позивачка вказує на те, що бабуся говорила, що після своєї смерті щось їй залишить у спадок, не свідчить про її обізнаність про наявність заповіту, відповідно до якого спадкодавиця заповіла позивачці земельну ділянку площею 2,57 га.

Вважає, що право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов?язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Зазначає, що на нотаріуса покладено обов?язок щодо повідомлення спадкодавця про необхідність подачі заяви про прийняття спадщини за заповітом чи про відмову від її прийняття, щоб не допустити пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини.

Надаючи додатковий строк для прийняття спадщини, суд має дослідити, чи вчиняв нотаріус дії для повідомлення про відкриття спадщини, чи викликав спадкоємця, у тому числі шляхом публічного оголошення у пресі. Особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320це 17, від 06 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17. 3 вказаними висновками погодився Верховний Суд у постановах від 12 вересня 2018 року у справі № 484/3221/17 (провадження № 61-22510св18), від 10 січня 2019 року у справі № 263/1221/17 (провадження № 61-18261св18), від 25 березня 2020 року у справі № 642/2539/18-Ц (провадження № 61-5609св 19), №761/42165/17-ц від 28.10.2019 року.

Явка в судове засідання

04 квітня 2024 року на адресу Одеського апеляційного суду надійшла заява від ОСОБА_2 , в якій вона просила розглядати справу без її участі.

09 квітня 2024 року на адресу Одеського апеляційного суду надійшла заява від ОСОБА_4 про відкладення розгляду справи у зв`язку із перебуванням на даний час на лікарняному, яка задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки.

Як вбачається з матеріалів справи, представник ОСОБА_4 завчасно повідомлений належним чином про час та дату судового засідання, крім того, минуле судове засідання призначене на 23.01.2024 не відбулось у зв`язку із надходженням клопотання про відкладення розгляду справи від представника відповідача.

Крім того, колегією суддів враховані положення ст.129 Конституції України та ст.2 ЦПК України, якими передбачено, що одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. При цьому, захищаючи права одних осіб, суд не може порушувати права інших осіб. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/1, від 16 липня 2020 року у справі № 924/369/19.

Враховуючи наведене, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи у судовому засіданні 09 квітня 2024 року у відсутності сторін, належним чином повідомлених про розгляд справи, що в розумінні вимог ч.2 ст.372 ЦПК України не є перешкодою розгляду справи.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України,- судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено,що згідно копії паспорта громадянина України НОМЕР_1 , виданого 24 жовтня 2014 року Саратським РС ГУ ДМС України в Одеській області, позивачка ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 у с. Новселівка Саратського району Одеської області.

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 виданого 05 лютого 1988 року Новоселівською сільською радою Саратського району Одеської області, батьками позивачки є ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Як вбачається з копії свідоцтва про шлюбу серії НОМЕР_3 , виданого 17 жовтня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Саратського районного управління юстиції в Одеській області, позивачка 17 жовтня 2014 року уклала шлюб з ОСОБА_11 , та змінила прізвище з ОСОБА_12 .

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , виданого Саратським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області.

З копії свідоцтва про право на спадщину за законом убачається, що 15 жовтня 2013 року приватним нотаріусом Саратського районного нотаріального округу Одеської області Сулаковим І.І. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 2,57 га, з них 2,57 гектарів рілля, яка розташована на території Новоселівської сільської ради Саратського району Одеської області, ділянка № НОМЕР_5 , кадастровий номер :01:002:0426, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала померлому ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_13 , на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 295174, виданого 20 квітня 2005 року Саратською районною державною адміністрацією Одеської області, та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею договорів оренди землі №88.

Відповідно до заповіту, посвідченого ОСОБА_14 , секретарем виконавчого комітету Новоселівської сільської ради Саратського району Одеської області 26 листопада 2018 року, зареєстрованого у реєстрі за №79, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , заповіла ОСОБА_1 земельну ділянку площею 2,57 га.

08 липня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Саратського районного нотаріального округу Одеської області Сулакова І.І. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до постанови приватного нотаріуса Саратського районного нотаріального округу Одеської області Сулакова І.І. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 08 липня 2021 року позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, так як вона пропустила строк для подання заяви про прийняття спадщини.

Судом досліджено спадкову справу № 438-2019 заведену 26 грудня 2019 року щодо майна ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до довідки № 513 від 05 серпня 2022 року виданою Саратською селищною радою Білгород-Дністровського району Одеської області, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на момент смерті, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 була зареєстрована у АДРЕСА_1 . На момент смерті за даною адресою проживала одна.

З довідки № 512 від 05 серпня 2022 року виданою Саратською селищною радою Білгород-Дністровського району Одеської області убачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , але проживає за адресою: АДРЕСА_3 , за цією адресою проживають та до складу сім`ї входять: чоловік ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , син ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , донька ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , донька ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

25 серпня 2020 року за реєстровим № 1538 ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 2,4342 га, кадастровий номер :01:002:0275.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що суд вважав причину пропуску позивачкою встановленого законом строку для подання заяви про прийняття спадщини, можна визнати поважною, оскільки вона не була обізнана про існування заповіту, а також наведені позивачкою причини є об`єктивними та істотними труднощами, у зв`язку з чим позивачка була позбавлена можливості звернутися до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини в межах визначеного законом строку.

Апеляційний суд погоджується з вказаним висновком з огляду на наступне.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно зі статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Статтею 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 34 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси вчиняють такі нотаріальні дії: посвідчують правочини (договори, заповіти, довіреності, вимоги про нотаріальне посвідчення правочину тощо); вживають заходів щодо охорони спадкового майна; видають свідоцтва про право на спадщину.

На нотаріусів може бути покладено вчинення інших нотаріальних дій згідно із законом (частина друга статті 34 Закону України «Про нотаріат»).

Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; ці обставини суд визнав поважними.

Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. Визначаючи спадкоємцеві додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, суд не повинен вирішувати питання про визнання за ним права на спадщину. Спадкоємець після визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини має право прийняти спадщину в порядку, установленому статтею 1269 ЦК України, звернувшись в нотаріальну контору, після чого вважається таким, що прийняв спадщину.

При розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. За наявності у спадковій справі заяви спадкоємця про відмову від права на спадщину його вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини задоволенню не підлягають.

Предметом спору є встановлення додаткового строку для прийняття спадщини позивачкою, оскільки остання після смерті ОСОБА_5 , будучи спадкоємцем за заповітом, пропустила строк для прийняття спадщини. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивачка вказує, що вона не знала про існування вищевказаного заповіту, тому не зверталася до нотаріуса з відповідною заявою протягом визначеного законом строку.

Відповідно до положень статті 63 Закону України «Про нотаріат» в редакції, яка діяла на момент відкриття спадщини, нотаріус, який одержав від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язаний повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких йому відоме. Нотаріус може також зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі.

Отже, на нотаріуса покладено обов`язок щодо повідомлення спадкодавця про необхідність подачі заяви про прийняття спадщини за заповітом чи про відмову від її прийняття, щоб не допустити пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини.

Особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України.

У вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини у такому випадку потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права.

Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17, від 06 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17.

З вказаними висновками погодився Верховний Суд у постановах від 12 вересня 2018 року у справі № 484/3221/17 (провадження № 61-22510св18), від 10 січня 2019 року у справі № 263/1221/17 (провадження № 61-18261св18), від 25 березня 2020 року у справі № 642/2539/18-ц (провадження № 61-5609св19).

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 76 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окрему, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Застосування принципу змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно згаданий принцип не передбачає обов`язок суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Як вбачається із дослідженої спадкової справи № 438-2019, нотаріусом не було скеровано повідомлення про відкриття спадщини позивачці. Також, в матеріалах спадкової справи відсутні відомості про виклик позивачки шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі. Доказів того, що позивачка була присутня під час складання заповіту, або їй була вручена копія такого заповіту або доведено його зміст іншим чином, як за життя спадкодавиці та в межах шестимісячного строку, після її смерті, матеріали справи не містять.

Відповідачка ОСОБА_3 зазначає, що оголосила зміст заповіту на наступний день після його складання відповідачці, та неодноразово пропонувала ОСОБА_1 піти до нотаріуса разом, але остання відмовилася, однак при цьому, не надає жодного доказу на підтвердження вказаного нею.

Допитана свідок ОСОБА_8 вказала на те, що на наступний день вона ні з ким із присутніх при складанні заповіту не зустрічалась, хоча відповідачка ОСОБА_3 вказує на те, що ОСОБА_8 була присутня, коли вона зачитувала заповіт позивачці.

Також, свідок ОСОБА_8 зазначає, що відповідачка взагалі була присутня в день складання заповіту, тобто покази свідка ОСОБА_8 є суперечливими та не узгоджуються із доказами наявними в матеріалах справи, та поясненнями наданими самою відповідачкою ОСОБА_3 , у зв`язку із чим суд оцінює покази даного свідка критично.

Той факт, що позивачка вказує на те, що бабуся говорила, що після своєї смерті щось їй залишить у спадок, не свідчить про її обізнаність про наявність заповіту, відповідно до якого спадкодавиця заповіла позивачці земельну ділянку площею 2,57 га.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає причину пропуску позивачкою встановленого законом строку для подання заяви про прийняття спадщини, можна визнати поважною, оскільки вона не була обізнана про існування заповіту, а також наведені позивачкою причини є об`єктивними та істотними труднощами, у зв`язку з чим позивачка була позбавлена можливості звернутися до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини в межах визначеного законом строку. Відповідачкою та її представником належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів протилежного суду не надано.

Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що стороною відповідача не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано суду будь яких належних та допустимих доказів на спростування тверджень відповідачки та свідка ОСОБА_8 про те, що її було ознайомлено зі змістом заповіту на другий день після його складання, спростовуються матеріалами справи.

Також апеляційний суд враховує, що допитані відповідачка та свідки зі сторони відповідачки давали суперечливі покази у суді першої інстанці.

На підтвердження того факту, що позивачка дійсно знала про наявність заповіту та мала його копію, відповідачка доказів не надала, але підтвердила, що дійсно восени 2020 року вона дала позивачці копію заповіту.

Відповідачка ОСОБА_3 зазначила, що оголосила зміст заповіту на наступний день після його складання позивачці, та неодноразово пропонувала ОСОБА_1 піти до нотаріуса разом, але остання відмовилася, однак при цьому, не надає жодного доказу на підтвердження вказаного нею.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Наведені в апеляційній скарзі які були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги не впливають на правильність судового рішення, не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Саратського районного суду Одеської області від 02 травня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 09 квітня 2024 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді Ю.П. Лозко

В.А. Коновалова