10 квітня 2024 року м. Київ
справа № 704/345/17
Постановою Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2024 року касаційну скаргу Державної казначейської служби України задоволено.
Рішення Лиснянського районного суду Черкаської області від 28 липня 2022 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 08 листопада 2022 року скасовано та ухвалене нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, треті особи: суддя Тальнівського районного суду Черкаської області Фролов Олександр Леонідович, суддя Катеринопільського районного суду Черкаської області Зінченко Микола Григорович, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями судових органів, відмовлено.

Компенсовано Державній казначейській службі України 13 795 грн судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у судах апеляційної та касаційної інстанцій, за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Скасовуючи судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалюючи нове судове рішення про відмову у позові, Верховний Суд, виходячи з того, що кримінальна справа відносно ОСОБА_1 порушена за скаргою потерпілої ОСОБА_2 , а не за ініціативою правоохоронних органів, дійшов висновку про те, що у контексті положень частини першої статті 1176 ЦК України, пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» держава в особі суду не є суб`єктом правової відповідальності за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності у разі порушення судом кримінальної справи приватного обвинувачення за скаргою потерпілого відповідно до статті 27 КПК України 1960 року.

Отже, у ОСОБА_1 не виникло право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»,

Однак з висновками колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду не погоджуємся з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України від 1 грудня 1994 року «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду.

Системний аналіз положень статті 1 та 2 Закону свідчить про те, що постановлення виправдувального вироку суду є підставоюдля відшкодування особі, відносно якої порушувалась кримінальна справа, а в подальшому цю особу визнано невинуватою у вчиненні злочину і виправдано за відсутністю в її діянні складу злочину.

Та обставина, що кримінальна справа порушена за скаргою потерпілої особи, а не за ініціативою правоохоронних органів, не може бути підставою для висновку про відсутність права на компенсацію моральної шкоди, оскільки у цій справі відносно ОСОБА_1 кримінальна справа порушувалась, він звинувачувався у скоєнні кримінального діяння, двічі визнавався судом винним й останнім (третім) вироком суду визнаний невинуватим у вчиненні злочину і виправданий за недоведеністю його участі у вчиненні такого злочину.

За таких обставин вважаємо, що суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди у порядку та розмірі, визначених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки йому завдано моральної шкоди у зв`язку із розглядом справи судом внаслідок обвинувачення його у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 125 КК України, та незаконного засудження за вчинення вказаного кримінального правопорушення.

Судді М. Є. Червинська

А. Ю. Зайцев