КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/8062/2024 Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сушко Л.П., суддів Гаращенка Д.Р., Олійника В.І., розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 23 березня 2023 року у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Юнівес» про відшкодування збитків,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року позивач фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 завдані збитки в порядку регресу у розмірі 24374 грн 82 коп. та витрати по сплаченому судовому збору в розмірі 704 грн 80 коп..

Позов мотивований тим, що 09.09.2016 року між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО», як страховиком, та ОСОБА_3 , як страхувальником, було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту № 3-01, предметом якого були майнові інтереси страхувальника, пов?язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом «RAVON R2» державний реєстраційний номер « НОМЕР_1 ». У відповідності до умов даного Договору ПрАТ «СК «ВУСО» взяло на себе зобов?язання у разі настання страхового випадку сплатити на користь ОСОБА_3 страхове відшкодування. 01.08.2017 року в м. Київ по вул. Мостицька, мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Kia Rio», державний реєстраційний номер « НОМЕР_2 », під керуванням відповідача, та автомобіля «RAVON R2», державний реєстраційний номер « НОМЕР_1 », що належить ОСОБА_3 . Внаслідок вище вказаної дорожньо-транспортної пригоди, застрахованому транспортному засобу «RAVON R2», державний реєстраційний номер « НОМЕР_1 », було завдано механічних ушкоджень, що підтверджується актом огляду транспортного засобу від 07.08.2017 року, відповідно до чого ОСОБА_3 зазнав матеріального збитку. Згідно Калькуляцій № Т548 від 01.08.2017 року і Т605 від 05.09.2017 року, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «RAVON R2», державний реєстраційний номер « НОМЕР_1 », склала 111734 грн. 00 коп. Виконуючи взяті на себе зобов?язання по Договору страхування, на підставі страхового акту № 8688-02 від 09.10.2017 року, ПрАТ «СК «ВУСО» виплатило ОСОБА_3 страхове відшкодування у розмірі 100553 грн. 60 коп., що підтверджує платіжне доручення № 22598 від 10.10.2017 року. Враховуючи викладене, загальний розмір фактично понесених витрат ПрАТ «СК «ВУСО» склав 100553 грн. 60 коп. Відповідно до Постанови Подільського районного суду м. Києва від 08.09.2017 року по справі № 758/10487/17, вказана дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення відповідачем Правил дорожнього руху України, чим остання скоїла адміністративне правопорушення передбачене ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Оскільки, цивільно-правова відповідальність відповідача як водія транспортного засобу «Kia Rio», державний реєстраційний номер « НОМЕР_2 », була застрахована за Полісом № АК/1272354 ПрАТ «СК «Юнівес», то ПрАТ «СК «ВУСО» звернулося до ПрАТ «СК «Юнівес», з вимогою про відшкодування збитків в порядку регресу. ПрАТ «СК «Юнівес» здійснило виплату страхового відшкодування на рахунок ПрАТ «СК «ВУСО» в межах ліміту передбаченого Полісом № АК/1272354 в розмірі 76178 грн. 78 коп. (з урахуванням зносу на запасні частини). Таким чином, різниця між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням за Полісом № АК/1272354 склала 24374 грн. 82 коп. 25.10.2018 року, між ПрАТ «СК «ВУСО», як Первісним кредитором, та позивачем, як Новим кредитором, укладено Договір № 25/10/2018 про відступлення права вимоги, відповідно до якого Первісний кредитор відступає (передає), а Новий кредитор отримує право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків завданих Первісному кредитору по договорам страхування, перелік яких наведений у Додатку № 1 до Договору. В тому числі, Новий кредитор отримав право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді різниці між виплаченим страховим відшкодуванням за Договором № 3-01 від 09.09.2016 року та відшкодованою частиною збитків в розмірі 24374 грн. 82 коп., яку позивач просить стягнути з відповідача.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 23 березня 2023 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погодившись з вказаним судовим рішенням, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якому просив його скасувати повністю та ухвалити нове про стягнення суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги вважає висновки суду першої інстанції про те, що позивач ФОП ОСОБА_1 не може бути кредитором у спірних правовідносинах оскільки не є страховиком - помилковими, оскільки згідно договорів відступлення права вимоги до нових кредиторів переходять власне відповідні вимоги по відношенню до боржників, а не статус чи вид діяльності попереднього кредитора.

Також вважає безпідставним твердження суду першої інстанції про те, що до позивача не перейшло від первісного кредитора право до відповідача щодо завданих останньому збитків, оскільки на підтвердження факту перерахування коштів у сумі, що дорівнює ціні договору про відступлення права вимоги № 25/10/2018 від 25.10.2018 року, позивачем було подано до суду дублікат чеку (квитанції) від 30.10.2018 року.

Позивач вважає таким, що не грунтується на нормах чинного законодавства твердження про те, що розрахунок сум страхового відшкодування з боку ПрАТ «СК «ВУСО» (первісного кредитора) був здійснений неналежним чином, оскільки страховиком не проводилася експертна оцінка вартості матеріального збитку. Позивач наголошував на тому, що ні нормами законодавства про страхування ні договором страхування, укладеним між ПрАТ «СК «ВУСО» та страхувальником, передбачено зобов`язання страховика за договором добровільного страхування визначати розмір страхового відшкодування з урахуванням виключно звіту суб`єкта оціночної діяльності.

Вказував на те, що сторонами договору добровільного страхування наземного транспорту № 3-01 від 09.09.2016 року (п. 5.1, 5.2, 16.3, 16.3.1 Договору) було погоджено, що при пошкоджені ТЗ внаслідок страхового випадку страховик або уповноважена особа (аварійний комісар) складає Кошторис збитків, в який включається вартість запасних частин, деталей, обладнання та матеріалів, що підлягають заміні, без урахування експлуатаційного зносу, і вартість ремонтних робіт. Кошторис збитків складається на підставі рахунків з СТО, рекомендованої страховиком. Вказані документи повинні містити повний перелік робіт, їх вартість, а також вартість запасних частин і матеріалів, необхідних для виконання ремонту.

Також умовами даного договору сторони передбачили, що проведення незалежної експертизи здійснюється у разі виникнення суперечок між страховиком та страхувальником про причини та розмір збитків (п. 16.7 Договору).

Відтак апелянт вважає, що з урахуванням того, що між страховиком та страхувальником було досягнуто згоди щодо розмірів збитків, ПрАТ «СК ВУСО» (первісний кредитор) у відповідності до умов договору страхування здійснював розрахунок суми страхового відшкодування на підставі Калькуляції від 01.08.2017 року та калькуляції від 05.09.2017 року СТО - ТОВ «Техно Кар».

Відзив у встановлений апеляційним судом строк до суду апеляційної інстанції не надходив.

25 березня 2024 року на електронну адресу Київського апеляційного суду надійшли пояснення від відповідача ОСОБА_2 , просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги вказувала зокрема на те, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі послуги надаються лише фінансовими установами, до яких позивач не належить.

Вважає, що відступлення права вимоги на відшкодування в порядку регресу збитків на користь фізичної особи суперечить ст.ст. 984, 993 ЦК України, оскільки зобов`язань, які виникли на підставі Договору страхування, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме страховик - юридична особа, яка спеціально створена для здійснення страхової діяльності та одержала у встановленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності. При цьому будь-яких належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів належності позивача до кола осіб, які вправі займатися страховою діяльністю, з боку позивача, надано не було.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що матеріали справи не містять доказів підтвердження укладення між ПрАТ «СК «ВУСО» та ФОП ОСОБА_1 , договору про відступлення права вимоги, доказів щодо сплати ФОП ОСОБА_1 на користь ПрАТ «СК «ВУСО» грошових коштів, що становлять ціну договору, ФОП ОСОБА_1 є не юридичною особою, що створена для здійснення страхової діяльності та не має відповідної ліцензії, то останній не міг набути право регресної вимоги до відповідача.

Однак, такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Рішення суду першої інстанції оскаржується позивачем в частині незадоволених позовних вимог про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом. В іншій частині рішення суду сторонами не оскаржується, а тому не становить предмет даного апеляційного розгляду.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що 09.09.2016 року між ПрАТ «СК «ВУСО» та ОСОБА_3 було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 3-01 предметом якого були майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом «Ravon R2» державний реєстраційний номер « НОМЕР_1 » (а.с. 12 том 1).

У відповідно до умов даного договору, ПрАТ «СК ВУСО» взяло на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку сплатити на користь страхувальника страхове відшкодування.

10.11.2017 року в м. Київ по вул. Мостицька, мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Kia Rio», державний реєстраційний номер « НОМЕР_2 », під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля «Ravon R2» державний реєстраційний номер « НОМЕР_1 », що належить ОСОБА_3 .

Внаслідок вище вказаної ДТП, застрахованому транспортному засобу «Ravon R2» державний реєстраційний номер « НОМЕР_1 », було завдано механічних пошкоджень, що підтверджуються актом огляду транспортного засобу від 07.08.2017 року, відповідно до чого страхувальник зазнав матеріального збитку (а.с. 23 том 1).

Відповідно до калькуляції № Т000000548 від 01.08.2017 року та № Т000000605 від 05.09.2017 року, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Ravon R2» державний реєстраційний номер « НОМЕР_1 », склала 111 734 грн (а.с. 26-27, 28- том 1).

Виконуючи взяті на себе зобов?язання по Договору страхування, на підставі страхового акту № 8688-02 від 09.10.2017 року, ПрАТ «СК «ВУСО» виплатило ОСОБА_3 страхове відшкодування у розмірі 100 553 грн 60 коп., що підтверджує платіжне доручення № 22598 від 10.10.2017 року (а.с. 30 зв. том 1).

Відповідно до постанови Подільського районного суду м. Києва від 08.09.2017 року по справі № 758/10487/17, вказана дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення відповідачем Правил дорожнього руху України, чим остання скоїла адміністративне правопорушення передбачене ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (а.с. 18 том 1).

Оскільки, цивільно-правова відповідальність відповідача як водія транспортного засобу «Kia Rio», державний реєстраційний номер « НОМЕР_2 », була застрахована за Полісом № АК/1272354 ПрАТ «СК «Юнівес», то ПрАТ «СК «ВУСО» звернулося до ПрАТ «СК «Юнівес», з вимогою про відшкодування збитків в порядку регресу.

ПрАТ «СК «Юнівес» здійснило виплату страхового відшкодування на рахунок ПрАТ «СК «ВУСО» в межах ліміту передбаченого Полісом № АК/1272354 в розмірі 76178 грн 78 коп. (з урахуванням зносу на запасні частини).

25.10.2018 року між ПрАТ «СК «ВУСО», як Первісним кредитором, та позивачем, як Новим кредитором, укладено Договір № 25/10/2018 про відступлення права вимоги, відповідно до якого Первісний кредитор передає (відступає) Новому кредитору свої права вимоги до боржників, а Новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора за укладеними Договорами страхування та сплачує Первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору у порядку та строки встановлені цим Договором. В тому числі, Новий кредитор отримав право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді різниці між виплаченим страховим відшкодуванням за Договором № 3-01 від 09.09.2016 року та відшкодованою коштів у розмірі 24374 грн 82 коп., яку позивач просить стягнути з відповідача (а.с. 5-11 том 1).

В подальшому, 01.11.2018 року ФОП ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з претензією про відшкодування збитків в порядку регресу, яким просив сплатити різницю між фактичним розміром шкоди та страховим відшкодуванням у розмірі 24 374 грн 82 коп. (а.с. 32 том 1). Однак вказана вимога залишена без задоволення.

За правилом п. 1 ч.ч. 2, 3 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе за умови, що згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика (МСТБУ) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 року у справі №147/66/17).

При цьому, правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком (МТСБУ) у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Тобто, якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15.10.2020 року у справі № 755/7666/19.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку відмовляючи у задоволенні позовних вимог, оскільки ПрАТ «СК «ВУСО» відступило ФОП ОСОБА_1 право вимоги, а до останнього, як нового кредитора, перейшло право вимоги до відповідача. Договір про відступлення прав вимоги у судовому порядку не був визнаний недійсним.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності ліцензій у ФОП ОСОБА_1 , які вправі займатися страховою діяльністю, та вказує на таке.

Договір відступлення права вимоги між ПрАТ «СК «ВУСО» та ФОП ОСОБА_1 № 25/10/2018 від 25 жовтня 2018 року був укладений після укладення Договору страхування, визнанням страховою компанією страхових випадків, виплати страхового відшкодування відповідно договорів згідно яких відбулося право відступлення, тобто після надання страховою компанією всіх фінансових послуг.

Отже, ФОП ОСОБА_1 не здійснював та не здійснює фінансові послуги, адже за умовами Договору відступлення прав вимоги, останній отримав лише право вимоги виконання зобов`язань у розмірі та обсязі, які існували на момент укладення цього договору, без можливості нарахування додаткових процентів та здійснення інших фінансових послуг, якими був наділений первісний кредитор (відбулося відступлення права вимоги в частині боргу).

За правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду № 522/12307/15-ц (провадження 61-13310св18) від 14.08.2019 року, набуття, реалізація чи передача набутих прав та вимог не є одним із видів чи частиною його страхової діяльності, а тому юридично значимі дії щодо передачі таких прав іншій особі не потребують наявності відповідної ліцензії.

Суд апеляційної інстанції також не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів повної сплати ним на користь ПрАТ «СК «ВУСО» повної ціни договору про відступлення права вимоги, оскільки з матеріалів справи вбачається, що позивачем було подано до суду першої інстанції разом з відповіддю на позовну заяву дублікат чеку (квитанції) від 30.10.2018 року (а.с. 75 том 1), який відповідачем не спросований

Суд апеляційної інстанції вважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що в ухвалі Подільського районного суду м. Києва про витребування доказів від 11.08.2021 року, якою було витребувано у ПрАТ «СК «ВУСО» належним чином засвідчену копію Договору № 25/10/2018 про відступлення права вимоги від 25.10.2018 року, ПрАТ «СК «ВУСО» повідомило суд своїм листом за вих. № 1989 від 08.02.2023 року про те, що вищевказаний Договір про відступлення права вимоги, як доказ, у ПрАТ «СК «ВУСО» відсутній, оскільки такий Договір про відступлення права вимоги з ПрАТ «СК «ВУСО» не укладався, що в свою чергу є ще одним доказом того, що право вимоги позивача до відповідача від ПрАТ «СК «ВУСО» не перейшло, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 11.08.2021 року клопотання представника відповідача про витребування доказів задоволено витребувано у ПрАТ «СК «ВУСО» належним чином засвідчену копію Договору № 25/10/2018 про відступлення права вимоги від 25.10.2018 року, який був укладений 20.10.2018 року між ПрАТ «СК «ВУСО» та ФОП ОСОБА_4 (а.с. 159-160 том 1).

На виконання вимог вищевказаної ухвали, 13 лютого 2023 року до суду першої інстанції представником ПрАТ «СК «ВУСО» було надано відповідь про те, що договори між ПрАТ «СК «ВУСО» та ФОП ОСОБА_4 не укладались (а.с. 200-203 том 1).

Оскільки суд першої інстанції при винесенні ухвали суду про витребування доказів допустився помилки у найменуванні позивача, ПрАТ «СК «ВУСО» надало відповідь про відсутність договору з ФОП ОСОБА_4 (натомість позивач у справі - ФОП ОСОБА_1 ).

Суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що наданий позивачем доказ вартості відновлювального ремонту автомобіля «Ravon R2» державний реєстраційний номер « НОМЕР_1 », з яким відповідач не погоджувалась, у розмірі 111 734 грн є неналежним, оскільки страховиком не проводилась експертна оцінка вартості матеріального збитку, з огляду на наступне.

Суд апеляційної інстанції приймає до уваги та погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що сторонами договору добровільного страхування наземного транспорту № 3-01 від 09.09.2016 року (п. 5.1, 5.2, 16.3, 16.3.1 Договору) було погоджено, що при пошкоджені ТЗ внаслідок страхового випадку страховик або уповноважена особа (аварійний комісар) складає Кошторис збитків, в який включається вартість запасних частин, деталей, обладнання та матеріалів, що підлягають заміні, без урахування експлуатаційного зносу, і вартість ремонтних робіт. Кошторис збитків складається на підставі рахунків з СТО, рекомендованої страховиком. Вказані документи повинні містити повний перелік робіт, їх вартість, а також вартість запасних частин і матеріалів, необхідних для виконання ремонту.

Також умовами даного договору сторони передбачили, що проведення незалежної експертизи здійснюється у разі виникнення суперечок між страховиком та страхувальником про причини та розмір збитків (п. 16.7 Договору).

Відтак з урахуванням того, що між страховиком та страхувальником було досягнуто згоди щодо розмірів збитків, ПрАТ «СК «ВУСО» (первісний кредитор) у відповідності до умов договору страхування здійснював розрахунок суми страхового відшкодування на підставі Калькуляції від 01.08.2017 року та калькуляції від 05.09.2017 року СТО - ТОВ «Техно Кар».

Суд апеляційної інстанції вважає, що зміст наданих калькуляцій не суперечить вимогам чинного законодавства про оціночну діяльність та чітко відображає суму завданих збитків, оскільки містить деталізацію робіт, що були проведеними, запасних частин, деталей та матеріалів, які використовувалися.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що надані калькуляція ремонтних робіт є належним доказами розміру фактичних збитків первісного кредитора.

Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції не вірно дав оцінку доказам наявним у матеріалах справи та прийшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що майнове право позивача було порушено відповідачем.

Разом з цим позивач у своїй позовній заяві вірно посилається на норми матеріального права, які регулюють правовідносини, що виникли між сторонами ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», однак в прохальній частині зазначає про відшкодування збитків в порядку регресу.

У зв'язку з цим, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 24 374,82 грн. А вимога про регресне відшкодування не підлягає задоволенню, оскільки між сторонами не виникло відносин, що регулюються ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Отже, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час розгляду справи апеляційним судом.

Тобто, при вирішенні даного спору суд першої інстанції мав керуватись положеннями ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування».

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що у розмірі визначеному Законом України «Про судовий збір», позивач сплатив судовий збір за подання позовної заяви в сумі 704,80 грн (а.с. 3 том 1) та за подання апеляційної скарги в сумі 1056 грн (а.с. 4 том 2), що разом становить 1760,80 грн.

Враховуючи викладене та зважаючи на те, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, з ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 1760 грн 80 коп.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права, і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог у відповідності до ст. 376 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 376 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 23 березня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 кошти у розмірі 24 374 (двадцять чотири тисячі триста сімдесят чотири) грн 82 коп..

Стягнути з ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1760 (одна тисяча сімсот шістдесят) грн 80 коп..

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Реквізити сторін:

Позивач: Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_2 .

Повний текст постанови складено «11» квітня 2024 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Д.Р. Гаращенко

В.І. Олійник