Номер провадження: 22-ц/813/1368/24
Справа № 505/1014/17
Головуючий у першій інстанції Нікітішина В.П.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.03.2024 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до Подільської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно, на рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області, ухваленого під головуванням судді Нікітішина В.П. 28 серпня 2017 року у м. Подільську Одеської області, -

встановила:

У квітні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції суд з цим позовом, вказуючи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько - ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилася спадщина, яка складається з 47/100 частин житлового будинку з господарчими спорудами по АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 фактично вступив в управління та володіння спадковим майном з часу смерті батька, тобто з 1995 року.

У березні 2017 року позивач вирішив оформити спадщину та звернувся до КП «Інвентаризатор», де отримав довідку з якої дізнався, що батьку ОСОБА_3 було надано дозвіл на оформлення самовільно побудованого житлового будинку на підставі рішення виконкому №274 від 03 липня 1997 року Вищевказаний житловий будинок прийнято в експлуатацію 20 лютого 2001 року.

На підставі вищевикладеного ОСОБА_2 вважав, що він, як єдиний спадкоємиць померлого, оскільки крім нього у батька спадкоємців не залишилось, мав право на зазначене спадкове майно. Вони з батьком проживали в одному дворі, та після його смерті він користується його частиною будинку, робить ремонти, оплачує комунальні послуги, тощо. Згідно Договору купівлі-продажу, батьку належала 1/4 частина будинку, але у зв`язку із перерахунком долей на час звернення до суду з позовом його частка складала 47/100 частин домоволодіння.

У 2001 році за цією ж адресою ОСОБА_2 придбав 3/8 частки цього ж домоволодіння, що підтверджується договором, зареєстрованим на Одеській товарній біржі №348-К від 26 квітня 2001 року.

Звернувшись до КП «Інвентаризатор» для оформлення спадщини позивач дізнався, що у зв`язку із закінченням будівництва житлового будинку літ. «Н» та здачі його в експлуатацію, реальні долі співвласників житлового домоволодіння не співпадають з ідеальними. В переліку правовстановлюючих документів, що підлягають державній реєстрації, договір купівлі-продажу, зареєстрований товарною біржою, відсутній, тому право власності на придбане майно треба підтвердити рішенням суду.

Ситуація, що склалася, змусила ОСОБА_2 звернутися до суду за захистом свого права.

Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 28 серпня 2017 року позов ОСОБА_2 було задоволено. Визнано за ОСОБА_2 , як за спадкоємцем першої за законом після смерті батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , право приватної спільної часткової власності на 47/100 частин домоволодіння з відповідною частиною господарчих споруд та будівель, що розташовано у АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_2 право приватної спільної часткової власності на 16/100 частин домоволодіння з відповідною частиною господарчих споруд та будівель, що розташовано у АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 (який не приймав участі у розгляді справи) просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким провадження у справі закрити, судові витрати покласти на ОСОБА_4 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

На думку апелянта, судом не було враховано, що на день звернення ОСОБА_2 до суду із позовом були живі інші спадкоємці ОСОБА_3 : дружина ОСОБА_5 , донька ОСОБА_6 , син ОСОБА_1 . Тобто, ОСОБА_2 приховав від суду те, що є і інші спадкоємці, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , не залучив останніх до участі у справі в якості відповідачів, чим порушив їх майнові права на спадщину.

Сторони про розгляд справи на 19 березня 2024 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явились представники ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Частиною 2 ст. 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для часткового скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення судом норм матеріального права; невідповідність висновків суду обставинам справи.

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилася спадщина, яка складалась з 47/100 частин житлового будинку з господарчими спорудами по АДРЕСА_1 .

Оскільки спадщина ОСОБА_3 відкрилася до 01 січня 2004 року, то правовідносини, які є предметом спору у цій частині, регулюються Прикінцевими та перехідними положеннями ЦК України та Розділом VII «Спадкове право» Цивільного Кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року. Крім того, у пункті 1 постанови пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року Про судову практику у справах про спадкування зазначено, що відносини спадкування регулюються ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР. У тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, то спадкові відносини регулюються цим кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу Української РСР, спадкоємець є таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Згідно ч. 1 ст. 524 розділу VII «Спадкове право» Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Згідно довідки КП «Інвентаризатор», ОСОБА_3 було надано дозвіл на оформлення самовільно побудованого житлового будинку на підставі рішення виконкому №274 від 03 липня 1997 року Вищевказаний житловий будинок прийнято в експлуатацію 20 лютого 2001 року. Акт державної комісії про готовність закінченого будівництвом житлового будинку до експлуатації затверджено рішенням виконкому №143 від 04 квітня 2001 року.

Колегія зазначає, що вищевказані дії щодо оформлення самовільно побудованого житлового будинку були здійснені вже після смерті ОСОБА_3 , при цьому матеріали справи не містять даних, ким саме вони були здійснені.

З інформації, наданої 11 травня 2017 року Шостою Одеською державною нотаріальною конторою вбачається, що після смерті ОСОБА_3 спадкова справа не заводилась.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач фактично вступив в управління та володіння спадковим майном з часу смерті батька, тобто з 1995 року на підставі положень ст. 549 ч. 1 п. 1 ЦК Української РСР (у редакції 1963 року), оскільки після його смерті прийняв спадкове майно.

Однак, судом першої інстанції не було враховано, що ОСОБА_3 перебував у шлюбі із ОСОБА_5 (матір`ю позивача), та під час шлюбу ОСОБА_3 було придбано 1/4 частину житлового будинку з господарчими спорудами по АДРЕСА_1 .

На час смерті ОСОБА_3 у 1995 році ОСОБА_5 була жива, являлась спадкоємцем померлого, та могла являтись співвласником спірного майна, придбаного під час шлюбу, що не було з`ясовано судом першої інстанції.

Крім того, станом на день смерті ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 , були живі інші його діти, окрім позивача: донька ОСОБА_6 та син ОСОБА_1 , які також могли бути спадкоємцями після смерті батька, прийнявши спадкове майно, що не було враховано судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення.

У постанові Верховного Суду від 28 грудня 2022 року у справі №315/236/21 зазначено, що у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку його відсутності, усунення від права на спадкування, неприйняття ним спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.

У постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 (провадження № 61-9953св20) зазначено, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням потрібного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

У цій справі предметом спору є визнання за позивачем в порядку спадкування за законом після смерті батька права власності на частину житлового будинку.

Відповідачем за цим позовом ОСОБА_2 визначив Подільську міську раду у зв`язку із відсутністю інших спадкоємців після смерті ОСОБА_3 .

ОСОБА_1 як особа, яка не брала участі у справі, вважаючи, що рішення суду першої інстанції порушує його права як спадкоємця за заповітом, у червні 2023 року звернувся до апеляційного суду із апеляційною скаргою на зазначене рішення суду.

Обґрунтовуючи порушення оскаржуваним судовим рішенням своїх прав, ОСОБА_1 посилався на те, що на день звернення ОСОБА_2 до суду із позовом були живі інші спадкоємці ОСОБА_3 : дружина ОСОБА_5 , донька ОСОБА_6 , син ОСОБА_1 . Таким чином, ОСОБА_2 приховав від суду першої інстанції те, що є і інші спадкоємці, які могли прийняти спадщину після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , не залучив останніх до участі у справі в якості відповідачів, чим порушив їх майнові права на спадщину.

ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_2 є його дружина - ОСОБА_4 .

Крім того, до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 звернулись його мати ОСОБА_5 , сестра ОСОБА_7 та брат ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_5 , спадкоємцем за заповітом після її смерті є апелянт ОСОБА_1 .

ОСОБА_7 відмовилась від прийняття спадщини за законом після смерті матері.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Право на справедливий судовий розгляд, закріплене у п. 1 ст. 6 Конвенції, потрібно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Конституцією України закріплено основні засади судочинства (ч. 2 ст. 129). Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист, зокрема на забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення (п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції, оскільки перегляд таких рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів особи. За правовою позицією Конституційного Суду України правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зауважив, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із цим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення у справі «Де Жуфр да ла Праделль проти Франції» (De Geouffre de la Pradelle v. France) від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на апеляційне оскарження рішення суду та перегляд оскаржуваного рішення в апеляційному порядку, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.

Однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного оскарження судового рішення. Можливість (право) оскарження судових рішень у суді апеляційної інстанції є складовою права особи на судовий захист. Перегляд судових рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина.

Відповідно до ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

У зазначеній статті визначено коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи, учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

На відміну від оскарження судового рішення учасниками справи, особа, яка не брала участі у справі, має довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним. Водночас судове рішення, оскаржуване особою, яка не брала участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та ухвалення рішення судом першої інстанції є заявник, або в рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах, або рішення впливає на права та обов`язки такої особи. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо у мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо зазначив про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в п. 1 ст. 6 Конвенції положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між заявником і сторонами спору не може братися до уваги.

У справі, що переглядається, колегією суддів встановлено порушення прав та інтересів заявника ОСОБА_1 оскаржуваним судовим рішенням в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно, оскільки апелянт міг бути спадкоємцем після смерті батька ОСОБА_3 , та спадкоємцем після смерті матері ОСОБА_5 , яка також могла бути спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 .

Таким чином, пред`явлені у цій справі позивачем вимоги про визнання права власності на спадкове майно безпосередньо стосуються прав та обов`язків ОСОБА_1 та не можуть бути розглянуті судом у спорі, в якому останнього не було залучено відповідачем (співвідповідачем), оскільки лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд вправі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення. Без залучення належного кола відповідачів позовні вимоги не можуть бути вирішені.

З урахуванням викладеного, оскільки оскаржуваним рішенням суду першої інстанції вирішено питання про права та інтереси ОСОБА_1 , то колегія суддів доходить висновку про необхідність відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 в частині вимог до Подільської міської ради про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом через неналежний склад відповідачів у справі.

Безпідставними при цьому є вимоги апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про покладення судових витрат на ОСОБА_4 , оскільки згідно з п. 1 ч. 2, ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки ОСОБА_4 не є стороною у даній справі, то у суду відсутні передбачені законом правові підстави для покладення на неї судових витрат, понесених апелянтом.

При вказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції частково невірно застосував норми процесуального права та не визначився із характером спірних правовідносин, у зв`язку із чим рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 28 серпня 2017 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно підлягає скасуванню із постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 у зазначеній частині.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 28 серпня 2017 року скасувати в частині позовних вимог ОСОБА_2 до Подільської міської ради про визнання права власності на спадкове майно.

Ухвалити в цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Подільської міської ради про визнання за ОСОБА_2 , як за спадкоємцем першої за законом після смерті батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , права приватної спільної часткової власності на 47/100 частин домоволодіння з відповідною частиною господарчих споруд та будівель, що розташовано у АДРЕСА_1 - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 12 квітня 2024 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе