П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2024 року м. Київ

Справа № 757/31868/18-ц

Провадження № 22-ц/824/6557/2024

Резолютивна частина постанови оголошена 10 квітня 2024 року

Повний текст постанови складено 12 квітня 2024 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Євграфової Є.П., Шкоріної О.І.,

секретаря: Мандрики О.П.

учасники справи: позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Акціонерне товариство Комерційний банк

«ПриватБанк»,

треті особи ОСОБА_2 , Товариство з

обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами представника Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» - адвоката Кобзар Юлії Богданівни і представника ОСОБА_1 - адвоката Дугінова Дмитра Андрійовича на рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», треті особи: ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон», про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу,-

В С Т А Н О В И В:

27 серпня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), третя особа - ОСОБА_2 , про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу.

Позов мотивований тим, що 02 листопада 2009 року у м. Севастополі АР Крим між ОСОБА_2 і АТ КБ «ПриватБанк» укладено договір банківського вкладу

№ SAMDN3177 Вклад «Копилка детям», на виконання умов якого, на рахунок № НОМЕР_1 ОСОБА_2 внесено 5 783,84 євро, що підтверджується квитанцією від 02 листопада 2009 року № 189824313 Tr.N CAGRAGR39741. Процентна ставка за вказаним договором становить 12,5 % річних. Відповідно до пунктів 2, 3 договору банківського вкладу від 02 листопада 2009 року № SAMDN3177, отримувачем вкладу за вказаним договором є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка вступає у користування вкладом на наступний день після досягнення

18 річного віку та може розпоряджатися вкладом на власний розсуд.

У зв`язку з припиненням функціонування банківських відділень відповідача на території АР Крим та м. Севастополя у 2014 році, рахунок ОСОБА_2 було заблоковано банком, нарахування відсотків припинено. З метою отримання доступу до належних ОСОБА_2 коштів та нарахованих за ними відсотків він неодноразово звертався до банку з вимогами поновити доступ до рахунку, але ці вимоги банком не були виконані.

На підставі пункту 9 договору банківського вкладу від 02 листопада 2009 року

№ SAMDN3177, 26 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою, в якій повідомила про розірвання договору банківського вкладу від 02 листопада 2009 року № SAMDN3177 з 05 березня 2018 року, а також просила повернути суму вкладів та виплатити проценти, проте банк повідомив про неможливість виконання вимог позивача.

Оскільки з 05 березня 2018 року договір банківського вкладу від 02 листопада

2009 року № SAMDN3177 вважається розірваним та відповідач повинен був виплатити суми вкладу з нарахованими процентами, проте цього не зробив,

ОСОБА_1 з урахуванням неодноразових заяв про збільшення позовних вимог остаточно просиал стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на свою користь суму вкладу за договором банківського вкладу від 02 листопада 2009 року № SAMDN3177

у розмірі 5 783,84 євро; відсотки за користування банківським вкладом за період часу

з 02 листопада 2009 року до 01 березня 2022 року у розмірі 18 222,52 євро, 3% річних на підставі статті 625 ЦК України у розмірі 1 547,18 євро за період часу з 05 березня

2018 року до 01 березня 2022 року та 21 371 36303 грн пеню відповідно до частини п?ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» розрахованої за період

з 05 березня 2018 року до 01 березня 2022 року.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 31 серпня 2018 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк», третя особа - ОСОБА_2 , про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу. Вирішено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання у справі.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19 серпня 2020 року залучено до участі у справі за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк», третя особа - ОСОБА_2 , про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» (далі - ТОВ «ФК «Фінілон»).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01 вересня 2022 року провадження у даній справі зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду рішення у цивільній справі № 199/3152/20.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01 травня 2023 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк», треті особи: ОСОБА_2 , ТОВ «ФК «Фінілон», про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу поновлено. Призначено справу до розгляду в підготовче засідання.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 10 серпня 2023 року закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк», треті особи: ОСОБА_2 , ТОВ «ФК «Фінілон», про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу. Призначено справу до судового розгляду по суті.

У грудні 2018 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника АТ КБ «ПриватБанк» - Кобзар Ю. Б. надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача проти позову заперечувала, зазначаючи, що предметом даного спору є договір банківського вкладу, який було відкрито ОСОБА_2 в АТ КБ «ПриватБанк» на території АР Крим. Так, з метою забезпечення стабільності грошової одиниці України, захисту інтересів вкладників та інших кредиторів банку України, запобігання та уникнення ризиків у діяльності банків, Правлінням Національного банку України було прийнято Постанову від 06 травня 2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території АР Крим і міста Севастополя» (далі - Постанова НБУ № 260). Згідно пункту 5 Постанови НБУ № 260, банки, у тому числі, ПАТ КБ «ПриватБанк», зобов`язані припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території АР Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України. Крім того, рішенням Центрального банку російської федерації від 21 квітня 2014 року № РН-33/І також було припинено з 21 квітня 2014 року діяльність відокремлених структурних підрозділів на території АР Крим і на території міста федерального значення Севастополя ПАТ КБ «ПриватБанк». Також представник відповідача вважала, що зобов`язання за договорами, укладеними між АТ КБ «ПриватБанк» в особі Кримської філії та кримськими клієнтами, виконує Автономна некомерційна організація Фонд захисту вкладників, утворена на підставі федерального закону рф від 02 квітня 2014 року № 36-ФЗ «Про захист інтересів фізичних осіб, що мають вклади в банках та відокремлених структурних підрозділах банків, зареєстрованих та (чи) діючих на території АР Крим та на території міста федерального значення Севастополя». При цьому представник відповідача також звертала увагу, що позивачем неправильно здійснено розрахунок відсотків за вкладом, які підлягають стягненню за період часу з 02 листопада 2009 року до 18 червня 2018 року, оскільки за період часу з 02 листопада 2009 року до 09 листопада 2017 року, з 10 листопада 2017 року до 04 березня 2018 року відсотки за користування банківським вкладом мають розраховуватися за ставкою 6,25 %, а з 05 березня 2018 року до 18 червня 2018 року за ставкою 0,01 % (відсоткова ставка «на вимогу»), а 3 % річних мають бути визначені лише в національній валюті України - гривні.

У грудні 2018 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивачки зазначала, що доводи викладені відповідачем у відзиві є необґрунтованими та не підтвердженими належними доказами. Закриття відокремлених підрозділів АТ КБ «ПриватБанк» на території АР Крим і міста Севастополя не є правовою підставою для невиконання відповідачем зобов`язань за договором банківського вкладу від 02 листопада 2009 року № SAMDN3177, оскільки вказаний договір був укладений ОСОБА_2 з АТ КБ «ПриватБанк», а не відокремленими підрозділами останнього. Відповідач є функціонуючим загальнонаціональним банком та закриття його відділення не може вплинути на обов`язок банку щодо виплати відсотків та вкладів клієнтам банку.

У грудні 2018 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 надійшли пояснення щодо позову, в яких останній просив позовні вимоги задовольнити, посилаючись на те, що АТ КБ «ПриватБанк» порушило взяті на себе зобов`язання за договором щодо повернення вкладнику грошових коштів та з 2014 року доступ до вкладу було заблоковано, а неодноразові звернення до банку залишено без задоволення. Вважав, що закриття відокремлених підрозділів АТ КБ «ПриватБанк» на території АР Крим та міста Севастополя не є правовою підставою для невиконання відповідачем зобов`язань за договором банківського вкладу.

У червні 2019 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника АТ КБ «ПриватБанк» - Кобзар Ю. Б. надійшли додаткові пояснення, в яких представник АТ КБ «ПриватБанк» зазначила, що чинним податковим законодавством передбачено, що суми нарахованих відсотків та депозитні кошти та неустойка (пеня, штрафи), стягнуті на підставі судового рішення включаються до оподатковуваного доходу платника податку та відповідно підлягають оподаткуванню на загальних підставах за ставками, визначеними податковим законодавством України. Тому під час ухвалення рішення представник відповідача просить зазначити в резолютивній частині рішення, що сума коштів, яка підлягає стягненню з відповідача зазначена без відрахування податків і зборів, які підлягатимуть утриманню в установленому законом порядку.

У жовтні 2019 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника АТ КБ «ПриватБанк» - Кобзар Ю. Б. надійшов відзив на заяву про уточнення позовних вимог, в якому представник відповідача просила відмовити в задоволенні позову та виклала заперечення на розрахунок представника позивача про уточнення позовних вимог.

У травні 2020 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника АТ КБ «ПриватБанк» - Куценка О. В. надійшов відзив на заяву про уточнення позовних вимог, в якому представник відповідача навів заперечення на розрахунок позивача, викладений у заяві про уточнення позовних вимог. Крім того, представник відповідача просив застосувати строк позовної давності до вимоги позивача щодо стягнення пені за один рік.

У серпні 2020 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника АТ КБ «ПриватБанк» - Кобзар Ю. Б. надійшли додаткові пояснення, в яких представник відповідача зазначила, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17 листопада 2014 року між АТ КБ «ПриватБанк» і ТОВ «ФК «Фінілон» укладено договір про переведення боргу, з додатковою угодою від 18 листопада 2014 року та додатком № 1, який містить перелік депозитних договорів та договорів банківського обслуговування, відповідно до яких здійснено переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», у тому числі, за договором банківського вкладу від 02 листопада 2009 року № SAMDN3177, стягнення грошових коштів за яким є предметом спору у даній справі, а тому ТОВ «ФК «Фінілон» несе відповідальність перед позивачем за неповернення вкладу.

У грудні 2020 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника АТ КБ «ПриватБанк» - Кобзар Ю. Б. надійшов відзив на заяву про уточнення позовних вимог, в якому представник відповідача проти позову заперечувала та просила зменшити суму пені на підставі частини третьої статті 551 ЦК України, оскільки розмір неустойки не може значно перевищувати розмір збитків та при її стягнення судом повинні бути враховані принципи розумності та справедливості.

У липні 2021 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника АТ КБ «ПриватБанк» - Кобзар Ю. Б. надійшов відзив на заяву про збільшення позовних вимог, в якому представник відповідача навела заперечення на розрахунок позивача, викладений у заяві про уточнення позовних вимог. Крім того, просила зменшити суму пені на підставі частини третьої статті 551 ЦК України, оскільки розмір неустойки не може значно перевищувати розмір збитків та при її стягнення судом повинні бути враховані принципи розумності та справедливості. Крім того, представник відповідача просила застосувати строк позовної давності до вимоги позивача щодо стягнення пені за один рік, оскільки пеня може бути заявлена позивачем виключено за період часу з 19 серпня 2019 року до 19 серпня 2020 року.

У травні 2022 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника АТ КБ «ПриватБанк» - Кобзар Ю. Б. надійшли додаткові пояснення

у справі, в яких представник АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17, зазначив, що позивачем неправильно здійснено розрахунок відсотків за вкладом, які підлягають стягненню, оскільки договір вкладу було достроково розірвано на підставі заяви вкладника 05 березня 2018 року, а отже з дня розірвання договору банківського вкладу будь-які підстави для нарахування відсотків на вклад відсутні. Також зазначила, що нарахування пені на підставі частини п?ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не може бути застосовано до даних правовідносин з моменту розірвання договору вкладу, оскільки між сторонами припинено споживчі правовідносини.

У вересні 2022 року на електронну пошту Печерського районного суду м. Києва від представника АТ КБ «ПриватБанк» - Кобзар Ю. Б. надійшли додаткові пояснення

у справі, в яких представник АТ КБ «ПриватБанк» зазначила, що розміщення банком повідомлення від 30 січня 2015 року на офіційному сайті АТ КБ «ПриватБанк»

у відповідному розділі Умов та Правил з встановленням строку для клієнтів до 15 лютого 2015 року для подання письмових заперечень (незгоди) щодо переведення боргу (грошових коштів відповідного Клієнта/Кредитора) на рахунки ТОВ «ФК «Фінілон» було цілком правомірно-юридичною дією Банку, яка підтверджувалася та підтверджується вимогами чинного законодавства. А отримання банком таким шляхом «мовчазної» згоди від кредиторів було підтвердженням їх відношення до такого правочину, що був укладений 17 листопада 2014 року, та, відповідно, досягненням ефекту переведення боргу. Крім того, посилалася на правові висновку Верховного Суду, викладені у постанові від

27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19, відповідно до яких, відсутність згоди кредитора на переведення боргу не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу між новим та первісним боржниками. З огляду на відсутність судового рішення про визнання недійсним договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року в частині прав та обов`язків позивача у даній справі то всі правові наслідки, які були породженні з моменту укладення між первісним та новим боржником договору про переведення боргу, зберігаються до моменту визнання недійсним такого правочину. А отже, належним відповідачем у справі ТОВ «ФК «Фінілон».

У версені 2022 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника ОСОБА_1 - адвоката Дугінова Д. А. надійшли письмові пояснення, в яких представник позивача зазначає, що розірвання договору банківського вкладу не припиняє споживчих правовідносин між вкладником та банком.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 02 листопада 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк», треті особи: ОСОБА_2 ТОВ ФК «Фінілон», про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу задоволено частково.

Стягнено з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму вкладу за договором банківського вкладу від 02 листопада 2009 року № SAMDN3177

у розмірі 5 783,84 євро; відсотки за користування банківським вкладом у розмірі

6 029,76 євро; 3% річних у розмірі 521,50 євро.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнено з АТ КБ «ПриватБанк» в дохід держави 185,86 грн у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що закриття відокремлених підрозділів АТ КБ «ПриватБанк» на території АР Крим та міста Севастополя не є правовою підставою для невиконання відповідачем зобов`язань за договором від 02 листопада 2009 року № SAMDN3177, оскільки вказаний договір укладений ОСОБА_2 з АТ КБ «ПриватБанк», а не з відокремленими підрозділами останнього. Відповідач є функціонуючим загальнонаціональним банком та закриття його відділення не може вплинути на обов`язок банку щодо виплати відсотків та вкладів клієнтам банку. Суд вважав, що невиконання АТ КБ «ПриватБанк» своїх зобов`язань щодо повернення сум банківського вкладу та сплати процентів є порушенням умов укладеного з ОСОБА_2 договору та вимог законодавства України. Оскільки відповідач належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження повернення позивачці суми вкладу та виплати нарахованих відсотків за договором банківського вкладу від 02 листопада 2009 року № SAMDN3177 не надав, суд дійшов висновку що, позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу від 02 листопада 2009 року № SAMDN3177 у розмірі 5 783,84 євро, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Урахувавши умови договору банківського вкладу від 02 листопада 2009 року № SAMDN3177 і факт дострокового його розірвання, суд дійшов висновку, що позовні вимоги вимоги ОСОБА_1 про стягнення відсотків за користування депозитним вкладом пілгяє частковому задоволенню на суму 6 029,76 євро (5 799,68 євро + 230,08 євро), виходячи з такого:

в період з 03 листопада 2009 року до 08 листопада 2017 року відсотки розраховуються за ставкою 12,5 % річних, а оскільки позивачка звернулась до відповідача із заявою про розірвання договору банківського вкладу від 02 листопада 2009 року № SAMDN3177 з 05 березня 2018 року, то останній строк дії договору складав період з 09 листопада 2017 року до 10 листопада 2018 року, відтак, за період з 09 листопада 2017 року до 04 березня 2018 року відсотки розраховуються за ставкою 6,25 % річних (12,5 % х 0,5). Кількість днів знаходження вкладу в банку, за які нараховуються проценти у розмірі 12,5 % - з 03 листопада 2009 року до 08 листопада 2017 року становить 2 928 календарних дні, отже, розмір процентів на суму вкладу становить: 5 783,84 євро х 12,5 % х 2 928 днів : 365 днів = 5 799,68 євро. Кількість днів знаходження вкладу в банку, за які нараховуються проценти у розмірі 6,25 % - з 09 листопада 2017 року до 04 березня 2018 року становить 116 календарних дні, отже, розмір процентів на суму вкладу становить: 11 583,52 євро х 6,25 % х 116 днів : 365 днів = 230,08 євро.

При цьому, суд зазначив, що після закінчення строку дії договору банківського вкладу зобов`язання між сторонами є припиненими та проценти на суму вкладу не нараховуються.

У зв`язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов`язання - повернення вкладу та процентів на суму вкладу, вимоги позивача про застосування до спірних правовідносин статті 625 ЦК України та стягнення з відповідача 3 % річних за несвоєчасне виконання ним грошового зобов`язання суд визнав обґрунтованими. При цьому суд вказав, що оскільки позовна вимога щодо стягнення 3 % річних заявлена позивачкою станом на 29 вересня 2021 року, стороною відповідача заявлено клопотання про застосування позовної давності, а порушення є триваючим, то нарахування та стягнення 3 % річних за прострочення грошового зобов`язання за договором банківського вкладу від 02 листопада 2009 року № SAMDN3177 суд рахував за період

з 29 вересня 2018 року до 29 вересня 2021 року, тобто за 1097 дні. Суд навів розрахунок

3 % річних за невиконання відповідачем грошового зобов`язання за укладеним сторонами договором банківського вкладу за період часу з 29 вересня 2018 року до 29 вересня

2021 року, тобто за 1 097 днів: 5 783,84 євро х 3 % х 1 097 днів : 365 = 521,50 євро.

Оскільки договір банківського вкладу від 02 листопада 209 року

№ SAMDN3177 є розірваним з 05 березня 2018 року, що сторонами не заперечувалося, то суд першої інстанції дійшов висновку, про те, що з указаної дати між сторонами припинилися договірні правовідносини за договором банківського вкладу, та вказав, що позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення пені у розмірі 3 %, відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів»,

є необґрунтованими та задоволенню не підлягають, оскільки позивачка, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 21 жовтня 2021 року, просить стягнути пеню на підставі частини п?ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», розраховану за період часу з 05 березня 2018 року до 01 березня 2022 року, тобто поза межами дії договору банківського вкладу.

При цьому, суд відхилив доводи представника відповідача про те, що АТ КБ «Приватбанк» є неналежним відповідачем у справі, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 надав згоду на переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон» відповідач не надав, а тому, саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за вказаним договором банківського вкладу та належним відповідачем у цій справі.

Під час розгляду справи судом прешої інстанції була застосована практика Верховного Суду.

03 січня 2024 року представник АТ КБ «ПриватБанк» - Кобзар Ю. Б. засобами електронного зв?язку (на електронну пошту) подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 листопада 2023 року в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення в цій частині про відмову

в задовоелнні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у 2014 році за спірним депозитним договором, борг (грошові кошти) були переведені на іншу юридичну особу - ТОВ «ФК «Фнілон» і саме воно є належним відповідачем у справі, а пред?явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в позові. Заявник вказує, що суд неправльно розрахував відсотки нраховані за договором. Щодо стягнення 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України, представник сторони відповідача вказує, що оскліьки АТ «КБ «ПриватБанк» не є боржником за спірним договором, а тому відсутні підстави для нарахування та стягнення з банку 3 % річних.

08 січня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Дугінов Д. А. засобами поштового зв?язку подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить:

рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 листопада 2023 року змінити

в частині стягнення суми відсотків за договором, а саме стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 відсоки за договором банківського вкладу від 02 листопада 2009 року № SAMDN3177 у розмірі 18 222,52 євро за період з 02 листопада 2009 року до 01 березня 2022 року;

рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 листопада 2023 року змінити

в частині стягнення 3 % річних за договором, а саме стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 3 % річних за договором банківського вкладу від 02 листопада 2009 року № SAMDN3177 у розмірі 1 547,18 євро за період з 05 березня

2018 року до 01 березня 2022 року;

рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 листопада 2023 року в частині відмови у стягненні пені передбаченої чатсиною п?ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» змінити та частково задовольнити позовні вимоги в цій частині, зменшивши, на підставі положень статті 551 ЦК України її обсяг із заяявлених 21 371 363,03 грн до 700 000,00 грн (еквівалент 18 222,52 євро х 38,23 грн).

Апеляційна скарга мотивована тим, що 3-й день після отримання банком заяви позивчки, в якій вона просила банк видати належні їй кошти, не є датою розірвання договору, а є датою настання зовсім іншої обстаивни, а саме датою, з якої очевидним та беззаперечним є порушення виконання зобов?язання з боку банка. Вказує, що договірного розірвання договору не відбулося. Вимоги позивачки банком досі не виконані, договір не припинив свою дію ита не набув статусу розірваного. Він продовжує свою дію та буде діючим допоки його умови не будуть виконані. Само по собі звернення позивачки із заявою до АТ КБ «ПриватБанк» про розірвання договору не свідчить про його договірне розірвання, адже його дія припиняється з виплатою клієнту всієї суми вкладу разом з відсотками. У судовому порядку договір також не було розірвано. У зв?язку з наведеним, заявник вважає обгрунтвоаними вимоги щодо розрахунків відсотків. Вимога позивачки про стягнення пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення відповідно до частини п?ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» є законнрою та обгрунтованою.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 04 січня 2024 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» передано судді-доповідачу.

Листом Київського апеляційного суду від 15 січня 2024 року витребувано

з Печерського районного суду м. Києва матеріали справи № 757/31868/18-ц.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 15 січня 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дугінова Д. А. передано судді-доповідачу.

Листом Київського апеляцінйого суду від 24 січня 2024 року витребувано

з Печерського районного суду м. Києва матеріали справи № 757/31868/18-ц.

31 січня 2024 року матеріали справи № 757/31868/18-ц надійшли до Київського апеляційного суду.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 07 лютого 2024 року клопотання представника АТ КБ «ПриватБанк» - Кобзар Ю. Б. про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 листопада 2023 року задоволено та поновлено його.

Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника АТ КБ «ПриватБанк» - Кобзар Ю. Б. на рішення Печерського районного суду м. Києва від

02 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк», треті особи: ОСОБА_2 , ТОВ «ФК «Фінілон», про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 07 лютого 2024 року клопотання предстанвика ОСОБА_1 - адвоката Дугінова Д. А. про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 листопада 2023 року задоволено та поновлено його.

Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Дугінова Д. А. на рішення Печерського районного суду

м. Києва від 02 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк», треті особи: ОСОБА_2 , ТОВ «ФК «Фінілон», про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 березня 2024 року справу призначено до розгляду з викликом учасників справи.

Відзиви на апеляційні скарги не надходили.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Дугінов Д.А. підтримав доводи своєї апеляційної скарги та заперечував проти доводів апеляційної скарги представника АТ КБ «ПриватБанк» адвоката Кобзар Ю.Б.

Представник АТ КБ «ПриватБанк» адвокат Кобзар Ю.Б. підтримала доводи своєї апеляційної скарги та заперечувала проти доводів апеляційної скарги представника ґконохової Є.О. адвоката Дугінова Д.А.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише

у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла таких висновків.

Встановлено, що 02 листопада 2009 року у м. Севастополі АР Крим між ОСОБА_2 (далі - клієнт) і ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі - банк) укладено договір банківського вкладу № SAMDN3177 Вклад «Копилка детям», згідно пункту 1 якого сума вкладу складає 5 783,84 євро, на строк 12 місяців до 02 листопада 2010 року включно. Сума регулярного надходження на вклад - 0,00 євро. Процентна ставка по вкладу становить 12,5 % річних (т. 1, а. с. 7).

Відповідно до пунктів 2, 3 договору банківського вкладу від 02 листопада

2009 року № SAMDN3177, отримувачем вкладу за вказаним договором є ОСОБА_1 (далі - отримувач), ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка вступає у користування вкладом на наступний день після досягнення 18 річного віку та може розпоряджатися вкладом на власний розсуд.

У пункті 4 договору банківського вкладу від 02 листопада 2009 року

№ SAMDN3177 передбачено, що нарахування відсотків по вкладу починається з першого робочого дня, наступного за днем надходження грошових коштів на вклад та здійснюється за кожний календарний день, виходячи із фактичної кількості днів у році, за ставкою, вказаною у пункті 1 з урахуванням пунктів 7 та 9 даного договору.

Згідно пункту 7 договору банківського вкладу від 02 листопада 2009 року

№ SAMDN3177, у разі, якщо у строк, не пізніше дня закінчення строку вкладу, клієнт не заявив банку про відмову від продовження строку вкладу (письмово у відділенні банку, або по телефону клієнтської підтримки ) вклад автоматично вважається продовженим ще на один строк, вказаний у пункті 1 даного договору. При цьому, обчислення нового строку вкладу та нового мінімального строку вкладу починається від дня, наступного за датою закінчення попереднього строку вкладу.

У пункті 9 договору банківського вкладу від 02 листопада 2009 року

№ SAMDN3177 сторони погодили, що вони мають право достроково розірвати даний договір у відповідності до діючого законодавства, попередивши про це іншу сторону за два банківських дні до дати розірвання договору. При поверненні вкладу за ініціативою клієнта, клієнту повертається сума вкладу та виплачуються проценти за неповний строк вкладу, нараховані на наступних умовах, зокрема: при поверненні

у період більше трьох до шести місяців з дати початку/продовження строку вкладу, проценти нараховуються, виходячи з діючої процентної ставки за вкладом, помноженої на коефіцієнт 0,5.

У пункті 10 договору банківського вкладу від 02 листопада 2009 року

№ SAMDN3177 зазначено, що у випадку розірвання договору з ініціативи отримувача, останньому видається сума вкладу та виплачуються відсотки, нараховані відповідно до умов договору, за фактичний строк користування вкладом.

На виконання вказаного договору ОСОБА_2 вніс грошові кошти на вкладний рахунок, відкрий в АТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 5 783,84 євро, що підтверджується копією квитанції від 02 листопада 2009 року № 189824313 Tr.N CAGRAGR39741 (т. 1, а. с. 9).

26 лютого 2018 року ОСОБА_1 направила АТ КБ «ПриватБанк» заяву про розірвання депозитного договору від 02 листопада 2009 року № SAMDN3177 та повернення коштів, в якій просила розірвати договір банківського вкладу від

02 листопада 2009 року № SAMDN3177 з 05 березня 2018 року та видати вклад і нараховані проценти (т. 1, а. с. 20 - 21).

Вказана заява банком отримана 02 березня 2018 року (т. 1, а. с. 21).

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону повною мірою не відповідає.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією

і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Щодо чинності договору банківського вкладу та стягнення пені відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів

З матеріалів справи відомо, що ОСОБА_1 з урахуванням неодноразових заяв про збільшення позовних вимог, остаточно просила стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на свою користь 21 371 363,03 грн пені за період з 05 березня 2018 року до 01 березня

2022 року нарахованої віповідно до частини п?ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу,

в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі

і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року

у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок, що «пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону № 1023-ХІІ, застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача. Разом з тим після ухвалення судового рішення Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області від 04 грудня 2014 року (справа № 320/9186/14-ц), яке набрало законної сили 25 березня 2015 року, розірвано договори банківського вкладу, тому між сторонами, кожним із вкладників та банком, припинилися договірні правовідносини з договорів банківського вкладу. Після ухвалення рішення про розірвання договорів банківського вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту набрання рішенням законної сили на вказані правовідносини не поширюється дія Закону № 1023-ХІІ, а відтак пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ не нараховується. Як установлено судами, позивачі, звертаючись до суду з позовом, просили стягнути пеню відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ, обчислену саме за період з 19 липня 2016 року по 19 липня 2017 року, тобто за один рік, що передував зверненню до суду із цим позовом, у той час як рішення суду, яким розірвано договори банківського вкладу, набрало законної сили 25 березня 2015 року. Оскільки між позивачами та банком припинено правовідносини з договорів банківського вкладу, то частина п`ята статті 10 Закону № 1023-ХІІ не розповсюджується на спірні правовідносини й відповідно рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню в частині стягнення пені згідно із частиною п`ятою статті 10 Закону № 1023-ХІІ за період з 19 липня 2016 року по 19 липня 2017 року з банку на користь ОСОБА_1 в сумі 67 078,57 долара США, на користь ОСОБА_4 - 59 900 доларів США, на користь ОСОБА_3 - 106 000 доларів США, на користь ОСОБА_5 - 120 033,89 долара США з ухваленням у цій частині нового судового рішення - про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог».

Відповідно до статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу

є нікчемною (частини перша, друга статті 1060 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

У частині першій статті 1075 ЦК України визначено, що договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року в справі № 727/898/19 (провадження № 61-7157св20) зазначено, що «у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651 - 654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків».

У справі, що переглядається, 26 лютого 2018 року ОСОБА_1 направила АТ КБ «ПриватБанк» заяву про розірвання депозитного договору від 02 листопада 2009 року

№ SAMDN3177 та повернення коштів, в якій просила розірвати договір банківського вкладу від 02 листопада 2009 року № SAMDN3177 з 05 березня 2018 року та видати вклад і нараховані проценти.

За таких обставин суд першої інстнації зробив правильний висновок про відмову

в задоволенні позову про стягненя пені відповідно до частини п?ятої статті 10 Закону України «Про захист парв споживачів» за заявлений позивачкою період, оскільки

у зв`язку з розірванням договору банківського вкладу за заявою вкладника від 26 лютого 2018 року з 05 березня 2018 року між сторонами припинено правовідносини з цих договорів, тому частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини.

Аналогічний висновок зролено Верховним Судом у постанові від 23 лютого

2022 ркоу у спарві № 363/3965/15 (провадження № 61-11520св20).

Вказане спростовує аругменти апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Дугінова Д. А. про те, що договір банківського вкладу не є розірваним.

Щодо стягнення банківського вкладу

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України).

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).

Банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі,

у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Відповідно до статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).

Установлено, що 02 листопада 2009 року у м. Севастополі АР Крим між ОСОБА_2 і ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір банківського вкладу № SAMDN3177 Вклад «Копилка детям», згідно пункту 1 якого сума вкладу складає 5 783,84 євро, на строк 12 місяців до 02 листопада 2010 року включно.

На виконання вказаного договору ОСОБА_2 вніс грошові кошти на вкладний рахунок, відкритий в АТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 5 783,84 євро, що підтверджується копією квитанції від 02 листопада 2009 року № 189824313 Tr.N CAGRAGR39741 (т. 1, а. с. 9).

26 лютого 2018 року ОСОБА_1 направила АТ КБ «ПриватБанк» заяву про розірвання депозитного договору від 02 листопада 2009 року № SAMDN3177 та повернення коштів, в якій просила розірвати договір банківського вкладу від

02 листопада 2009 року № SAMDN3177 з 05 березня 2018 року та видати вклад і нараховані проценти (т. 1, а. с. 20 - 21).

Проте кошти ОСОБА_1 виплачено не було.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, встановивши факт укладення між сторонами договору банківського вкладу, внесення грошових коштів у встановленому судом розмірі, врахувавши невиконання банком покладених на нього зобов`язань з повернення коштів за договором банківського вкладу на вимогу вкладника, дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки суми вкладу в розмірі 5 783,84 євро.

Апеляційні скарги не містять доводів щодо незгоди з розміром заявленої до стягнення суми банківського вкладу, а також не містять розрахунків з цього питання.

Щодо стягнення відсотків нарахованих за договором банківського вкладу

Відповідно до частини п`ятої статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року

у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок, що «після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Однак при вирішенні спору судами не враховано, що виплата передбачених пунктом 1 договорів та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дій договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються. Після розірвання договорів банківського вкладу за судовим рішенням проценти не виплачуються, оскільки договірні зобов`язання, у тому числі і з виплати процентів, припиняються. Тому положення статті 1070 ЦК України до правовідносин, які виникли після рішення суду, яким припинено договори вкладу, не застосовуються. Суди першої й апеляційної інстанцій помилково стягнули проценти за ставкою в розмірі 1 %, що зазвичай сплачується банком за вкладом «на вимогу» відповідно до вимог статті 1070 ЦК України».

У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Оскільки договір банківського вкладу є розірваним з 05 березня 2018 року, а тому

з цього моменту нарахування передбачених договорами процентів припиняється,

а починаючи з 05 березня 2018 року права та інтереси позивачки забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Встановлено, що у пункті 1 договору банківського вкладу від 02 листопада

2009 року № SAMDN3177 сторони узгодили, що сума вкладу складає

5 783,84 євро, на строк 12 місяців до 02 листопада 2010 року включно. Сума регулярного надходження на вклад - 0,00 євро. Процентна ставка по вкладу становить 12,5 % річних.

У пункті 9 договору банківського вкладу від 02 листопада 2009 року

№ SAMDN3177 сторони погодили, що вони мають право достроково розірвати даний договір у відповідності до діючого законодавства, попередивши про це іншу сторону за два банківських дні до дати розірвання договору. При поверненні вкладу за ініціативою клієнта, клієнту повертається сума вкладу та виплачуються проценти за неповний строк вкладу, нараховані на наступних умовах, зокрема: при поверненні у період більше трьох до шести місяців з дати початку/продовження строку вкладу, проценти нараховуються, виходячи з діючої процентної ставки за вкладом, помноженої на коефіцієнт 0,5.

26 лютого 2018 року ОСОБА_1 направила АТ КБ «ПриватБанк» заяву про розірвання депозитного договору від 02 листопада 2009 року № SAMDN3177 та повернення коштів, в якій просила розірвати договір банківського вкладу від

02 листопада 2009 року № SAMDN3177 з 05 березня 2018 року та видати вклад і нараховані проценти

Отже, з урахуванням викладеного, в період з 03 листопада 2009 року до 08 листопада 2017 року відсотки розраховуються за ставкою 12,5 % річних, а оскільки позивач звернулась до відповідача із заявою про розірвання договору банківського вкладу з 05 березня 2018 року, то останній строк дії договору складав період з 09 листопада 2017 року до 10 листопада 2018 року, відтак, за період з 09 листопада 2017 року до 04 березня 2018 року відсотки розраховуються за ставкою 6,25 % річних (12,5 % х 0,5).

Кількість днів знаходження вкладу в банку, за які нараховуються проценти у розмірі 12,5 % - з 03 листопада 2009 року до 08 листопада 2017 року становить

2 928 календарних дні, отже, розмір процентів на суму вкладу становить: 5 783,84 євро х 12,5 % х 2 928 днів : 365 днів = 5 799,68 євро. Кількість днів знаходження вкладу в банку, за які нараховуються проценти у розмірі 6,25 % - з 09 листопада 2017 року до 04 березня 2018 року становить 116 календарних дні, отже, розмір процентів на суму вкладу становить 230,08 євро (11 583,52 євро х 6,25 % х 116 днів : 365 днів).

Таким чином, загальний розмір процентів на суму вкладу становить 6 029,76 євро (5 799,68 євро + 230,08 євро).

За викладених обставин та здійснених апеляційним судом підрахунків, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції проте, що розмір відсотків, наразованих а договром банківського вкладу, які підлягають стягненню становить 6 029,76 євро.

Щодо стягнення 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням

є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб.

Положення статті 11 ЦК України передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 цього ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 цього Кодексу).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).

Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18).

Установивши, що зобов?язання з повернення коштів АТ КБ «ПриватБанк» не виконав, кошти не повернув, суд першої інстанції зробив правильний висновок про наявність підстав для стягнення 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України.

Разом з тим, вирішуючи питання щодо періоду, за який підлягає стягненню 3 % річних, суд першої інстанції не звернув уваги на таке.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З матеріалві справи відомо, що ОСОБА_1 остаточно просила стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на свою користь 3 % річних відповідно до 625 ЦК України у розмірі 1 547,18 євро, які розраховані за період з 05 березня 2018 року до 01 березня 2022 року (т. 2, а. с. 28-32).

Таким чином визначаючи початок строку, за який потрібно здійснювати нарахування 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України, суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права та помилково вказав, що цей строк починається з 29 вересня 2018 року, чим у свою чергу допустив порушення диспозитивності цивільного судочинства.

Беручи до уваги наведене, апеляційний суд робить висновок про те, що початком періоду, за який здійснюється нарахування 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України, з урахуванням меж заявлених вимог, є 05 березня 2018 року.

Крім того, вирішуючи питання кінцевого дня періоду, за який нараховується 3 % річних, колегія суддів враховує таке.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання

у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а тому день остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням і є датою, коли зобов`язання відповідача перед банком за кредитним договором припиняється.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

З 24 лютого 2022 року відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено режим воєнного стану.

Відповідно до пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 Цивільного кодексу України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

За таких обставин, беручи до уваги практику Верховного Суду, колегія суддів дійшла висновку про зміну рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 листопада 2023 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк», треті особи: ОСОБА_2 , ТОВ «ФК «Фінілон», про стягнення 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України, шляхом збільшення розміру стягнених 3 % з 521,50 євро до 1409,86 євро за період з 05 березня 2018 року по 23 лютого 2022 року.

Доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» про те, що АТ КБ «ПриватБанк»

є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17 листопада 2014 року між ним і ТОВ «ФК «Фінілон» укладено договір, за умовами якого товариство стало боржником за договорами банківського вкладу, є безпідставними і необґрунтованими, оскільки відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Банк не надав належних і допустимих доказів на підтвердження надання ОСОБА_2 згоди на переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», тому саме

АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за договором банківського вкладу та належним відповідачем у справі, що узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 729/887/19, від 20 жовтня 2021 року

у справі № 201/8704/19, від 17 листопада 2021 року у справі № 755/17323/19, від 12 липня 2023 року у справі № 757/15311/20, від 24 травня 2023 року у справі № 757/53371/20-ц, від 29 січня 2024 ркоу у справі № 757/44991/21-цта постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20 у подібних правовідносинах.

Таким чином саме АТ КБ «ПриватБанк», а не ТОВ «ФК «Фінілон» є належним відповідачем у справі.

Оскільки саме АТ КБ «ПриватБанк» є належним відповідачем у справі, а тому аргументи апеляційної скарги сторони відповідача про відсутність підстав для нарахування та стягнення з банку 3 % річних є безпідставними.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення;скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення

з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 375 ЦПК України).

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення

у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина друга статті 376 ЦПК України).

Зважаючи на те, що обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 листопада 2023 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк», треті особи: ОСОБА_2 , ТОВ «ФК «Фінілон», про стягнення 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України слід змінити шляхом та збільшення розміру стягнених 3 % з 521,50 євро до 1409,86 євро за період з 05 березня 2018 року по 23 лютого 2022 року.

В іншій частині рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 листопада 2023 року слід залишити без змін.

Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Оскільки часткова зміна рішення Печерського районного суду м. Києва від

02 листопада 2023 року вплинула на обсяг вирішених позовних вимог, апеляційний суд відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, пропорційно до задоволених позовних вимог вважає необхідним змінити рішення суду першої інстанції в частині стягнення судового збору, що підлягає стягненню з АТ КБ «ПриватБанк» в дохід держави, шляхом збільшення суми судового збору з 185,86 грн. до 7204 грн. при розподілі судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції не здійснює.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 383 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» - адвоката Кобзар Юлії Богданівни залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дугінова Дмитра Андрійовича задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 листопаад 2023 ркоу

в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», треті особи: ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон», про стягнення 3 % річних відповідно до статі 625 ЦК України та в частині стягнення судового збору змінити, та збільшити розмір стягнутої суми з 521,50 євро до 1409,76 євро за період з 05 березня 2018 року по 23 лютого 2022 року, збільшити судовий збір з 185,86 грн. до 7204 грн.

В іншій частині рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена

в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Є. П. Євграфова

О. І. Шкоріна