Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/4780/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2024 року м. Черкаси

Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Позарецької С.М.,

при секретарі Щокань В.М., Шульги А.В.,

Буйновській А.П.,

за участю позивача ОСОБА_1

представника

позивача адвоката Чугуєнка Д.В.

перекладача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача

адвоката Жорнік М.О.

представника третьої

особи за довіреністю Молчанович Н.О., Зубалій Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Черкаської міської ради про визнання незаконними дій, повернення дитини, зобов`язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 , через представника, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Черкаської міської ради про визнання незаконними дій, повернення дитини, зобов`язання вчинити певні дії. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 01.03.2016 між громадянином США ОСОБА_1 та громадянкою України ОСОБА_3 було укладено шлюб, який зареєстровано ОСОБА_4 записів актів цивільного стану ОСОБА_5 за реєстраційним номером CFN №8.

У шлюбі у подружжя народилася донька, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як зазначено, сімейне життя у сторін не склалося через систематичні непорозуміння, різні погляди на життя, несумісні звички та характери. Так, відповідно до сертифікату суду м. Ватра-Дорней, повіт ОСОБА_7 , Румунія в судовому реєстрі зареєстрована справа №1121/334/2022, предметом якої є «розлучення», - за позовом ОСОБА_8 , американського громадянина, який проживає у АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_1 ), адреса, обрана для передачі процесуальних документів, - Адвокатська контора Рамони Редуц, що знаходиться у АДРЕСА_2 ) до відповідачки ОСОБА_9 громадянки України, яка проживає в АДРЕСА_1 , предметом розгляду справи є: розірвання шлюбу між сторонами, укладеного 01.03.2016 в Сполучених Штатах Америки, з виключної вини відповідачки або за згодою в тій мірі, в якій вона також існує з боку відповідачки; встановлення місця проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_10 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , у позивача, що підписався нижче, у м. Ватра-Дорней, Румунія; спільне здійснення батьківських повноважень; зобов`язати відповідача сплачувати аліменти на користь неповнолітньої дитини. Остаточного рішення суду у справі ще не має.

Крім того, у позові зазначено, що рішенням суду м. Ватра-Дорней, повіт ОСОБА_7 , Румунія від 22.07.2022 у справі за №491 за позовом ОСОБА_8 проти Кровопишиної Анни, - встановлено місце проживання неповнолітньої ОСОБА_10 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , має статус бенефіціара тимчасового захисту як переміщена особа з України, на підставі Рішення ЄС 2022/382, проживає в Румунії на підставі дозволу на проживання №0038169, у позивача ОСОБА_8 за адресою в АДРЕСА_1 , повіт ОСОБА_7 ; заборонено пересування неповнолітньої ОСОБА_10 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , має статус бенефіціара тимчасового захисту як переміщена особа з України, на підставі Рішення ЄС 2022/382, проживає в Румунії на підставі дозволу на проживання №0038169, на території України, відповідно, виїзд неповнолітньої дитини з Румунії в Україну у супроводі відповідача.

З моменту народження дитини та до 30.08.2022 подружжя разом із дочкою проживали спільно як на території США, так і на території України. З моменту повномасштабного вторгнення вони змушені були залишити Україну та отримати тимчасовий захист на території Румунії, де сторони отримали посвідки на тимчасове проживання та мали основне місце проживання, за яким розповсюджувався особистий закон фізичної особи. У червні 2022 року сторони прийняли рішення про розірвання шлюбу та розпочали відповідну процедуру на території Румунії.

Крім того, позивачем зазначено, що 30.08.2022 під час короткочасної подорожі дитини з батьком по території США, відповідач протиправно, всупереч рішенню суду м.Ватра-Дорней, повіт ОСОБА_7 , Румунія від 22.07.2022 у справі за №491, незаконно викрала дитину у батька, перетнула державний кордон з Україною, чим порушила охоронювані законом права та інтереси батька та дитини. З 30.08.2022 та по сьогодні, позивач обмежений щодо можливості побачити, чи поспілкуватися з дитиною; на всі прохання позивача побачити, чи почути дитину, відповідач реагує дуже агресивно, заблокувала у всіх месенджерах, не відповідає на дзвінки. Звернення до правоохоронних органів та до Служб у справ дітей не надали належного результату, а відтак, як вважає позивач, захист можливий лише у судовому порядку.

19.12.2022 позивач звернувся до Міністерства юстиції Румунії із клопотанням про сприяння поверненню до Румунії дитини, відповідно до Конвенції про цивільно - правові аспекти міжнародного викрадення дітей та відповідна заява була зареєстрована 02.01.2023. При цьому, 11.04.2023 Міністерство юстиції України звернулося до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) з проханням вжити заходів для одержання від матері дитини згоди на добровільне повернення дитини.

13.04.2023 Центральним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м.Київ) на зазначені в заяві про повернення дитини поштову та електронну адреси матері дитини надіслано листа з метою ознайомлення її з положеннями Конвенції, в якому також наголошено на порядку вирішення питань встановлення опіки над дитиною і визначення місця її проживання та запропоновано надати пояснення щодо намірів відносно добровільного вирішення питання про повернення дитини до Румунії, у тому числі шляхом проведення процедури медіації. Станом на 16.05.2023 пояснення від матері дитини не надійшли. Відповідно до статей 11 - 13 Конвенції розгляд обставин справи, надання оцінки доказам та прийняття рішення про повернення чи відмову у поверненні дітей відноситься до компетенції суду тієї держави, на території якої перебуває дитина. В Україні розгляд справи про повернення дитини та винесення рішення у справі відноситься до компетенції судів України. Рішення про ініціювання судових процедур приймається виключно заявником. У разі, коли заявник звернувся до адвоката або іншим чином призначив приватного представника, то згідно з пунктом 10 Порядку Міністерство юстиції України не звертається до компетентного суду України з позовною заявою про сприяння поверненню дитини до держави постійного місця проживання дитини та не забезпечує представництво інтересів заявника у судах та інших органах України. А тому, було рекомендовано звернутися самостійно до суду за захистом порушеного права.

Оскільки позивачу, як зазначено у позовній заяві, рішенням суду м. Ватра-Дорней, повіт ОСОБА_7 , Румунія від 22.07.2022 у справі за №491 за позовом ОСОБА_8 проти Кривопишиної Анни, встановлено місце проживання неповнолітньої ОСОБА_10 у позивача ОСОБА_8 за адресою в АДРЕСА_1 , повіт Сучава та заборонено пересування неповнолітньої ОСОБА_10 на територію України, відповідно, виїзд неповнолітньої дитини з Румунії в Україну у супроводі відповідача. Крім того, позивач заперечує щодо проживання дитини з матір`ю на території України, у зв`язку із загрозою для життя та здоров`я через запроваджений воєнний стан на території України, в той же час, мати відмовляється добровільно повертати дитину до місця її проживання у Румунії, а відтак, дитина утримується, як вважає позивач, відповідачем незаконно, що є порушенням права позивача піклування над нею.

Таким чином, у розумінні вищенаведених статей 3 і 5 Конвенції 1980 року утримування дитини відповідачем в Україні без згоди на те позивача є протиправним. Відповідач порушує права позивача на опіку і піклування щодо дитини.

Позивач вважає, що дитина незаконно утримується відповідачем із вересня 2022 року, позивач звернувся з даним позовом до суду 19.07.2023, тобто, менше одного року з дати незаконного утримання відповідачем малолітньої дитини, а відтак, відсутні правові підстави для застосування частини 2 статті 12 Конвенції 1980 року. Відповідна позиція узгоджується із практикою Верховного Суду, яка висвітлена у постанові від 05.02.2020 року у справі №521/16839/18 (провадження №61-5573св19).

Попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс складають витрати, пов`язані із оплатою професійної правничої допомоги. Позивач не очікує нести додаткові судові витрати, у зв`язку із звільненням від оплати судового збору згідно пункту 14 частини 2 статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання заяви, апеляційної скарги та касаційної скарги про захист прав малолітніх та неповнолітніх осіб.

Таким чином, позивач просить суд, - визнати незаконним утримання ОСОБА_3 на території України малолітньої ОСОБА_6 ( ОСОБА_11 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 ; повернути малолітню дитину на територію Румунії за адресою в АДРЕСА_1 , повіт ОСОБА_7 ; зобов`язати ОСОБА_3 (громадянка України) передати малолітню ОСОБА_6 ( ОСОБА_11 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 її батькові ОСОБА_1 (громадянин Сполучених Штатів Америки); витрати, пов`язані із поверненням дитини до Румунії покласти на позивача ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 22.08.2023 прийнято, відкрито провадження по справі та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Крім того, залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета справу Службу у справах дітей Черкаської міської ради.

Відповідачем, через представника, подано відзив на позов, який прийнятий судом. Так, зазначено, що з січня 2019 року ОСОБА_6 (дочка сторін) постійно проживала разом із батьками - ОСОБА_1 , ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_3 .

Як зазначено, 23.09.2019 ОСОБА_1 отримав посвідку на постійне проживання в Україні. В березні 2022 року, через військову агресію з боку РФ, ОСОБА_3 разом із дочкою, ОСОБА_1 та своїми родичами виїхала з України до Румунії, для тимчасового перебування до моменту стабілізації ситуації Україні. 01.06.2022, на підставі Імплементаційного рішення Ради (ЄС) 2022/382, що встановлює наявність масового напливу переміщених осіб з України у розумінні статті 5 Директиви 2001/55/ЄС та запроваджує тимчасовий захист, ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_1 отримали від держави Румунія статус тимчасового захисту.

В середині червня 2022 року, ОСОБА_1 , користуючись тимчасовою відсутністю ОСОБА_3 в будинку, викрав документи дитини та вивіз дитину у невідомому напрямку, попередньо вимкнувши всі засоби зв`язку. Згодом, листом по електронній пошті, ОСОБА_1 повідомив, що знаходиться в Сполучених Штатах Америки, повертатися в Україну він не має наміру, і дитина зростатиме з ним.

17.06.2022, перебуваючи в Румунії, ОСОБА_3 засобами електронного зв`язку звернулась до Інтерполу м. Бухарест, Румунія із заявою про викрадення дитини. 09.08.2022, перебуваючи в Україні, ОСОБА_3 звернулась до Служби у справах дітей Черкаської міської ради про вжиття заходів для повернення дитини до місця її постійного проживання, а також до Головного управління Національної поліції в Черкаській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення - викрадення дитини.

16.08.2022 ОСОБА_3 звернулась до Міністерства юстиції Департамента міжнародних відносин та прав людини Румунії в рамках Гаазької Конвенції від 25.10.1980 року про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей із заявою про повернення неповнолітньої дитини ОСОБА_6 .

У вересні 2022 року ОСОБА_3 отримала візу до США та повернула дитину додому, за адресою її постійного проживання: АДРЕСА_4 , де вони проживають і на даний час.

В червні 2022 року, перебуваючи із дитиною в США, ОСОБА_1 , через свого представника, направив до суду м. Ватра -Дорней, Румунія, позов, на підставі якого судом було зареєстровано справу №1121/334/2022. Предметом позовних вимог, в тому числі є встановлення місця проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_10 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , у ОСОБА_1 , у м. Ватра Дорней, Румунія.

Відповідач не погоджується із думкою позивача про те, що з моменту народження дитини і до березня 2022 року дитина проживала з батьками то в США, то в Україні, оскільки, таким чином, він намагається створити враження, що у дитини не було постійного місця проживання. Проте, така позиція позивача, як вказує відповідач, не відповідає дійсності. Так, з січня 2019 року ОСОБА_6 постійно проживала в квартирі за адресою: АДРЕСА_4 , яка належить ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності. В м. Черкаси дитина має постійне, стале коло спілкування як з однолітками, так і з дорослими, оскільки більшість родичів ОСОБА_12 (дідусь, тітки, дядько, хрещені батьки, двоюрідні сестри та брати) проживають в м. Черкаси.

З серпня 2021 року і по теперішній час ОСОБА_12 відвідує дошкільний навчальний заклад Umkakids, де має безліч друзів та захоплень. У вихідні дні ОСОБА_12 з мамою та/або родичами відвідує парки, дитячі ігрові зони, кафе м. Черкаси. Крім того, через велику кількість родичів, ОСОБА_12 є постійним учасником дитячих свят та інших сімейних подій. Медичне обслуговування дитини з січня 2019 року здійснювалось різними лікарями - педіатрами м. Черкаси, проте, з січня 2021 року медичний нагляд за ОСОБА_12 здійснювала лікар ОСОБА_13 , а з листопада 2022 року між ОСОБА_3 та медичним центром Інтегро було укладено декларацію про вибір лікаря, що надає первинну медичну допомогу. З жовтня 2022 року, з метою підготовки до школи, ОСОБА_12 відвідує школу усного рахунку ОСОБА_14 .

Також у відзиві зазначено, що у відповідь на адвокатський запит представника відповідача про стан розгляду заяви ОСОБА_1 про сприяння поверненню з України до Румунії його малолітньої дочки ОСОБА_10 , відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, подану заявником через Міністерство юстиції Румунії, Міністерство юстиції України повідомило листом №100255//12.3.2 від 31.07.2023 наступне: «Листом від 28.06.2023 Мін`юстом на адресу Мін`юсту Румунії були направлені копії пояснень ОСОБА_3 та було повідомлено Румунську сторону про недостатню обґрунтованість заяви ОСОБА_15 відповідно до статті 27 Конвенції, оскільки з вказаних пояснень та наданих документів вбачається, що постійним місцем проживання дитини є Україна. Жодних підтверджень того, що батьки дитини мали намір переїхати до Румунії з метою зміни держави свого постійного проживання заявником не було надано. Переїзд дитини з України до іноземної держави у зв`язку з війною не передбачає автоматичної зміни постійного місця постійного місця проживання дитини та зміну юрисдикції органів державної влади щодо вжиття заходів щодо захисту прав дитини. Відповідь від Мін`юсту Румунії не надходила».

Відповідач посилається на те, що статтею 4 Гаазької Конвенції встановлено, що Конвенція застосовується до будь-якої дитини, яка постійно проживала в Договірній державі безпосередньо перед вчиненням акта порушення прав піклування або доступу. Недоведеність того, що певна держава була місцем постійного проживання дитини на момент її переміщення є підставою для відмови у її поверненні на підставі Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей (постанова Верховного Суду від 27.02.2019 у справі № 752/24280/17 (провадження №61-42994 св 18).

Відповідач вказує, що до Румунії ОСОБА_6 прибула разом із своїми батьками та іншими родичами в березні 2022 року, внаслідок військової агресії російської федерації проти України. В червні 2022 року ОСОБА_1 без дозволу матері вивіз дитину до США і більше ОСОБА_12 до Румунії не поверталась. Протягом трьох місяців перебування в Румунії дитина проживала разом із батьками та іншими родичами у будинку, який було надано румунськими волонтерами в тимчасове та безкоштовне користування. За цей час дитина не відвідувала жодних дитячих закладів, коло її спілкування обмежувалось батьками та родичами з боку матері. Крім того, державною мовою Румунії є румунська, якою не володіє ні дитина, ні позивач, ні відповідач. Медичний нагляд в цей період за дитиною не здійснювався.

Крім того, станом на дату пред`явлення позову, ОСОБА_3 не має законних підстав проживати на території Румунії, оскільки не є бенефіціаром тимчасового захисту, наданого Румунією, про що свідчить довідка №С65-23-3/21.02.2023 від 21.02.2023, видана посольством Румунії в Україні.

Таким чином, відповідач вважає, що повернення дитини без матері до чужої їй країни, в незнайоме культурне, мовне та соціальне середовище може призвести до складних наслідків для психоемоційного стану ОСОБА_6 . Вказаний висновок міститься в психологічній характеристиці дитини, складеної доктором психологічних наук ОСОБА_16 . Висновок складено на підставі даних, отриманих психологом протягом одного року роботи з дитиною. Підставою для звернення до психолога став сильний емоційний стрес дитини, отриманий нею внаслідок розлуки з матір`ю тривалістю 2,5 місяців (викрадення дитини батьком та вивезення її до США в період з середини червня 2022р. по кінець серпня 2022р.). Кваліфікація спеціаліста підтверджується дипломом доктора наук, виданого Інститутом психології ім. Г.С. Костюка НАПН України, серії ДД №007582 від 05.07.2018, атестатом доцента, виданого МОН України від 19.10.2005.

Відповідач вважає, що позивач не надав доказів, які свідчать про постійне проживання дитини в Румунії та спростовують факт її постійного проживання в Україні м. Черкаси; переміщення дитини до України не є протиправним, оскільки Україна є постійним місцем проживання дитини, а права батька на піклування не було порушено, оскільки він має право постійно та безперешкодно проживати в Україні; повернення дитини до Румунії пов`язано із серйозним ризиком заподіяння їй психічної шкоди.

Таким чином, відповідач просить відмовити у задоволенні позову, який є безпідставним.

Позивачем, через представника, подано відповідь на відзив, яка прийнята судом і, за яким просив позовні вимоги задовольнити. Зазначено, що позивач не погоджується із позицією відповідача про те, що поїздка до Румунії була тимчасовою, оскільки позивач, дитина та відповідач виїхали за межі України та звернулися про тимчасовий захист до влади Румунії, враховуючи рішення ради ЄС, яким 28.09.2023 було продовжено строк тимчасового захисту до 04.03.2025, а також рішення суду №491 від 22.07.2022 про те, що місце проживання дитини, яка користується заходом тимчасового захисту в Румунії, буде встановлене до завершення справи про розірвання шлюбу за адресою в муніципалітеті АДРЕСА_1 , повіт Сучава; неповнолітня дитина перебуває зараз у Сполучених Штатах Америки. З цієї точки зору не має значення те, що неповнолітня дитина зараз знаходиться в США, оскільки теоретично (згідно з аргументами позивача) вона повинна повернутися до Румунії в найкоротший термін. Однак, повернення неповнолітньої особи на національну територію має бути здійснено до завершення процесу розірвання шлюбу, і її присутність необхідна, в тому числі для врегулювання справи про розірвання шлюбу. В резолютивній частині вказаного рішення, яке за національним законодавством, за своїм змістом є забезпеченням позову, вказано, що тимчасовим, до завершення вирішення спору щодо розірвання шлюбу, місцем проживання дитини є АДРЕСА_1 , повіт ОСОБА_7 .

Тимчасове, на час розгляду справи про розірвання шлюбу в Румунії, місце проживання встановлено судом і триває вже більше року, незалежно від того, що відповідач протиправно, всупереч рішенню суду, яке прямо забороняло їй повертатись в Україну з дитиною, все одно її вивезла, чим піддала безпідставно та необдумано небезпеці. Тобто, на думку позивача, дитина, яка була бенефіціаром тимчасового захисту, мала зареєстроване місце проживання та, додатково, місце проживання встановлене судом.

На момент перебування в Румунії, дитині було 4 роки, вона не ходила у школу. Крім того, дитина не ходила у садочок, оскільки один із батьків завжди мав можливість піклуватись про дитину. Але це не означає, що в дитини не сформувалося певне коло спілкування. Дитина перебувала у взаємодії з іншими дітьми та дорослими.

Позивач зазначає, що через війну в Україні, він, відповідач та дитина змінили своє постійне місце проживання з України на Румунію, а тому всі доводи та посилання відповідача на те, що постійним місцем проживання дитини була Україна, - є неспроможними та повністю спростовані наявними в матеріалах справи доказами, в тому числі поданими відповідачем.

ОСОБА_17 зазначає у відповіді на відзив про те, що перебував у США з тимчасовою, короткостроковою поїздкою до батьків, які тяжко хворіли, щоб вони побачили онучку за свого життя. Після закінчення цієї подорожі він мав намір повернутись до Румунії з дитиною для завершення судової справи про розірвання шлюбу та тому, що так наказав Суд Румунії у своєму рішенні від 22.07.2022. В свою чергу, відповідач, знаючи про пряму заборону виїзду за межі Румунії із дитиною саме до України з міркувань безпеки дитини, обманом викрала дитину з США та привезла в Україну. Позивач вказує, що він ефективно здійснював піклування за дитиною, коли вони були разом в США, Румунії та Україні, не залишав її без нагляду, забезпечував її догляд, харчування та розваги відповідно до її віку. Немає жодного доказу, який би свідчив про протилежне.

Враховуючи заборону виїзду за межі Румунії дитини з відповідачем, остання скористалась тим, що дитина тимчасово знаходилась за межами Румунії, що дозволяло технічно їй викрасти дитину та доставити її в Україну всупереч рішенню суду. В іншому випадку, їй би це просто не вдалось. Переміщення дитини було протиправним, оскільки ОСОБА_18 належали права піклування про його доньку Аріану на підставі рішення суду міста Ватра-Дорней за цивільним позовом №491 від 22.07.2022, які він ефективно здійснював.

Враховуючи, що дитина перебуває в абсолютному володінні відповідача, позивач позбавлений можливості надати висновок доктора психологічних наук про невиправну шкоду психічному здоров`ю дитини у зв`язку із розлукою з батьком.

Позивач вказує, що загрозі життю, здоров`ю та психічному стану дитини, яка знаходиться в поглинутою війною Україні, вже дав оцінку суд міста Ватра-Дорней у своєму рішенні від 22.07.2022, що і стало підставою для ухвалення рішення про заборону виїзду дитини саме до України. В Україні, в будь-якому її куточку, ніхто не перебуває в безпеці і найкращим інтересам дитини відповідає не піддавати її ризику заподіяння шкоди життю та здоров`ю, якщо це можливо.

Отже, позивач просить позовні вимоги задовольнити.

Відповідачем, через представника, подані заперечення на відповідь на відзив, які прийняті судом. Зазначено, що відповідач не погоджується із доводами позивача, які викладені у відзиві на позов. Так, до Румунії дитина приїхала разом із своїми батьками в середині березня 2022 року; 01.06.2022 дитина отримала тимчасовий прихисток; 16.06.2022 її було викрадено позивачем до США. Таким чином, сумарна кількість часу перебування дитини в Румунії становить три місяці. Натомість, в Україні дитина проживала з січня 2019 року до березня 2022 року. Відповідно, трьохмісячне перебування дитини в Румунії не може вважатися її постійним місцем проживання, оскільки за цей період неможливо ані зрозуміти і вивчити румунську мову, ані встановити соціальні та культурні зв`язки тощо. Твердження позивача щодо «протиправності» переміщення дитини із США до України з посиланням лише на п. а і b) ст. 3 Конвенції, вважає необґрунтованими. Крім того, на думку відповідача, проміжне рішення суду м. Ватра-Дорней за цивільним позовом №491 від 22.07.2022, яким на час розгляду справи було встановлене місце проживання неповнолітньої ОСОБА_10 , у позивача ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 , повіт ОСОБА_7 , було винесено в той час, коли останній перебував у США. Жодних доказів щодо своїх намірів повернутися до Румунії (квиток на літак у зворотній напрямок) позивачем не надано. Навпаки, і сам позивач, і його батьки надсилали відповідачу повідомлення про те, що дитину вона більше ніколи не побачить. Також, позивачу було достеменно відомо, що без проходження складної процедури отримання візи, відповідач позбавлена можливості приїхати до США та побачити дитину. Тому, коли відповідачу вдалось отримати візу, вона, після тривалих пошуків дитини та за допомогою приватного детектива і Служби у справах американських громадян, знайшла та повернула дитину до її постійного місця проживання - в Україну. Відповідач із дитиною повернулися додому у серпні 2022 року, і лише через чотири місяці, тобто 19.12.2022 позивач звернувся до Мінюсту Румунії із заявою про повернення дитини. Така бездіяльність позивача свідчить про розуміння ним його протиправної поведінки - викрадення дитини та переміщення з нею до США без згоди матері та всупереч ним же ініційованого рішення суду м. Ватра-Дорней від 22.07.2022. Натомість, під час викрадення дитини ОСОБА_1 , відповідач одразу, як тільки їй стало відомо про вказані обставини, 17.06.2022 звернулась до Інтерполу м. Бухарест, потім, коли зрозуміла, що позивач не повернеться до Румунії, вона була вимушена повернутись в Україну і 09.08.2022 року звернулась до Служби у справах дітей міста Черкаси, 10.08.2022 звернулась до Національної поліції м. Черкаси із заявами про сприяння в поверненні дитини. Рішенням УДМС України в Черкаській області від 20.04.2018 встановлено, що ОСОБА_6 є громадянкою України з 05.09.2017 року, про що свідчить довідка №242/18 про реєстрацію особи громадянином України, видана УДМС України в Черкаській області від 20.04.2018.

Таким чином, відповідач просить відмовити у задоволенні позову.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали повністю, посилаючись на доводи та обставини, які викладені у позовній заяві та відповіді на відзив.

В судовому засіданні відповідач та її представник просили відмовити у задоволенні позову, посилаючись на доводи та обставини, які викладені у відзиві на позов та у запереченнях на відповідь на відзив.

В судовому засіданні представники третьої особи просили відмовити у задоволенні позову.

В судовому засіданні свідки ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 показали, що дочка сторін ОСОБА_12 по справі проживала в України в м. Черкаси разом з батьками з 2019 року, а з початком воєнного стану в Україні, вони із родичами виїхали тимчасово до Румунії. У серпні 2022 мати і дочка повернулися до м. Черкаси, де і проживають на цей час за місцем свого проживання; вони постійно разом. Згодом до міста Черкаси приїхав і позивач (батько дитини). Дитина має друзів та родичів, з якими постійно спілкується, відвідує гуртки, садочок. Мати дитини ніколи не мала намірів жити в іншій країні, окрім України. Незважаючи на воєнний стан, в місті Черкаси спокійно і дитині безпечно тут проживати; для дитини створені всі належні умови життя. Коли батьки із ОСОБА_12 жили в Румунії, то дитина не відвідувала там садочок, не знала і не знає румунську мову, а спілкувалася із батьками та родичами, які на той час із ними проживали.

Заслухавши пояснення сторін, їхніх представників, враховуючи показання свідків, дослідивши матеріали справи (в тому числі прослухавши аудіо-записи) та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення за таких підстав:

встановлено, що 01.03.2016 між громадянином США ОСОБА_1 та громадянкою України ОСОБА_3 було укладено шлюб, який зареєстровано ОСОБА_4 записів актів цивільного стану Штату Флорида США за реєстраційним номером CFN №8. На даний час шлюб не розірваний.

У шлюбі сторін, у місті Бока Ретон, окріг ОСОБА_24 народилася донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується даними свідоцтва про народження від 08.09.2017, виданого 06.10.2017 Бюро демографічної статистики.

Позивач ОСОБА_1 , гр. США, має посвідку на постійне проживання в України, видану 23.09.2019.

Як вбачається із довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, виданої 15.09.2022 ОСББ «Героїв Дніпра -25», за адресою: АДРЕСА_4 зареєстровані: ОСОБА_3 з 25.03.2010, ОСОБА_6 з 20.05.2019, ОСОБА_1 з 20.05.2019.

Відповідачу ОСОБА_3 , гр. України, на праві власності належить 1/5 частини квартири АДРЕСА_3 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.05.2017.

За даними актів обстеження умов проживання №297 від 15.08.2022 та №464 від 11.09.2023, затверджених Службою у справах дітей Черкаської міської ради, у помешканні проживає ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якій створені належні умови для її проживання та перебування.

Відповідно до характеристики, виданої 30.08.2022 ФОП ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , 2017р. народження з 01.08.2021 почала відвідувати приватний садочок і показала себе тільки з позитивної сторони. За даними характеристики від 07.09.2023, ОСОБА_26 з 01.09.2023 переведена на 2023-2024 у старшу групу, де проходить підготовку до школи.

Як вбачається з декларації від 25.11.2022 щодо ОСОБА_27 , 2017р. народження, лікар-педіатр ОСОБА_28 . Відповідно до даних довідки б/н від 22.08.2022, ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживала із мамою, знаходилась під наглядом лікаря-педіатра ОСОБА_29 з січня 2021 року по січень 2022 року.

З 01.10.2022 ОСОБА_26 , 2017р. народження відвідує школу усного рахунку « ОСОБА_14 », яка знаходиться у місті Черкаси, про що свідчить договір про надання інформаційних послуг.

Відповідно до дозволу на проживання для одержувачів тимчасового захисту №0038169 від 01.06.2022, виданого Державною інспекцією з імміграції у Румунії, ОСОБА_10 , 2017р. народження, гр. України, має відповідний дозвіл на проживання, яке який дійсний протягом строку чинності рішення ЄС №2022/382.

Аналогічний дозвіл №0038170 від 01.06.2022 має ОСОБА_1 , гр. ОСОБА_30 , 1969р. народження.

Аналогічний дозвіл № НОМЕР_1 був виданий 01.06.2022 і ОСОБА_3 , гр.України, 1986р. народження.

Встановлено, що ОСОБА_31 з`явилася в дипломатичному представництві Румунії в м. Київ та попросила відмовитися від права, яким вона була наділена як бенефіціар тимчасового захисту, наданий Румунією. Крім того, вона передала посвідку на проживання № НОМЕР_1 , видану 01.06.2022 Генеральною інспекцією імміграції, що надається бенефіціарам тимчасового захисту, про що свідчить довідка Посольства Румунії в Україні №С65-23-/21.02.2023 від 21.02.2023.

Відповідно до довідки №242/18, виданої УДМС України в Черкаській області, ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка штату Флорида США, згідно з прийнятим рішенням в УДМС України в Черкаській області від 20.04.2018 набула громадянство України і є громадянкою України з 05.09.2017.

Відповідно до сертифікату суду м. Ватра-Дорней, повіт ОСОБА_7 , Румунія в судовому реєстрі зареєстрована справа №1121/334/2022, предметом якої є «розлучення», - за позовом ОСОБА_8 , американського громадянина, який проживає у АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_1 ), адреса, обрана для передачі процесуальних документів, - Адвокатська контора Рамони Редуц, що знаходиться у АДРЕСА_2 ) до відповідача ОСОБА_9 громадянки України, яка проживає в АДРЕСА_1 , предметом розгляду справи є: розірвання шлюбу між сторонами, укладеного 01.03.2016 в Сполучених Штатах Америки, з виключної вини відповідачки або за згодою в тій мірі, в якій вона також існує з боку відповідачки; встановлення місця проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_10 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , у позивача, що підписався нижче, у м. Ватра-Дорней, Румунія; спільне здійснення батьківських повноважень; зобов`язати відповідача сплачувати аліменти на користь неповнолітньої дитини.

На даний час остаточного рішення суду у вказаній справі не має.

Рішенням суду м. Ватра-Дорней, повіт ОСОБА_7 , Румунія від 22.07.2022 у справі за №491 за позовом ОСОБА_8 проти Кровопишиної Анни, - встановлено місце проживання неповнолітньої ОСОБА_10 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , має статус бенефіціара тимчасового захисту як переміщена особа з України, на підставі Рішення ЄС 2022/382, проживає в Румунії на підставі дозволу на проживання №0038169, у позивача ОСОБА_8 за адресою в АДРЕСА_1 , повіт ОСОБА_7 ; заборонено пересування неповнолітньої ОСОБА_10 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , має статус бенефіціара тимчасового захисту як переміщена особа з України, на підставі Рішення ЄС 2022/382, проживає в Румунії на підставі дозволу на проживання №0038169, на території України, відповідно, виїзд неповнолітньої дитини з Румунії в Україну у супроводі відповідача.

Вказане судове рішення набрало законної сили, про що повідомили учасники справи.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12.07.2023 (справа №711/4569/23) задоволено заяву ОСОБА_1 і забезпечено його позов до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Черкаської міської ради про забезпечення повернення дитини в порядку Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року до подачі позовної заяви, шляхом обмеження права виїзду за межі України малолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та заборонено у будь-чиєму супроводі перетинати державний кордон України до набрання судовим рішенням законної сили.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 06.09.2023 вказана ухвала суду першої інстанції залишена без мін.

Постановою Верховного Суду від 31.01.2024 ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12.07.2023 та постанову Черкаського апеляційного суду від 06.09.2023 змінено, виклавши абзац другий резолютивної частини ухвали Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12.07.2023 у такій редакції: «Забезпечити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, - служба у справах дітей Черкаської міської ради, про забезпечення повернення дитини в порядку Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року до пред`явлення позовної заяви шляхом обмеження права виїзду за межі України малолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди батька ОСОБА_1 - до набрання судового рішення законної сили».

Також під час розгляду справи встановлено, що 17.06.2022, перебуваючи в Румунії, ОСОБА_3 засобами електронного зв`язку звернулась до Інтерполу м.Бухарест, Румунія із заявою про викрадення дитини.

За даними листа Генеральної інспекції Румунської поліції Центру міжнародного поліцейського співробітництва, ОСОБА_3 надані роз`яснення щодо можливості подати скаргу до поліцейського відділку в регіоні, де вона проживає.

09.08.2022, перебуваючи в Україні, ОСОБА_3 звернулась до Служби у справах дітей Черкаської міської ради про вжиття заходів для повернення дитини до місця її постійного проживання, на що отримала відповідь від 19.08.2022 про те, що повпливати на рішення батька дитини про повернення дитини до України, служба у справах дітей Черкаської міської ради не має можливості, оскільки ОСОБА_1 перебуває за межами України.

09.08.2022 відповідач звернулась до Головного управління Національної поліції в Черкаській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення - викрадення дитини, яка зареєстрована 10.08.2022.

16.08.2022 ОСОБА_3 звернулась до Міністерства юстиції Департамента міжнародних відносин та прав людини Румунії в рамках Гаазької Конвенції від 25.10.1980 року про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей із заявою про повернення неповнолітньої дитини ОСОБА_6 .

На запит адвоката Чугуєнка Д.В. від 10.05.2023 щодо надання інформації про статус обробки заяви гр. США ОСОБА_1 від 19.12.2022 про сприяння поверненню дитини в Румунію, - 17.05.2023 Міністерством юстиції України надана відповідь, в якій зазначено, що заява надійшла від МЮ Румунії 02.01.2023, а 21.03.2023 додаткові документи. Також роз`яснені норми законодавства і повідомлено, що 13.04.2023 Центральним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м.Київ) на зазначені в заяві про повернення дитини поштову та електронну адреси матері дитини надіслано листа з метою ознайомлення її з положеннями Конвенції, в якому також наголошено на порядку вирішення питань встановлення опіки над дитиною і визначення місця її проживання та запропоновано надати пояснення щодо намірів відносно добровільного вирішення питання про повернення дитини до Румунії, у тому числі шляхом проведення процедури медіації. Станом на 16.05.2023 пояснення від матері дитини не надійшли. Відповідно до статей 11 - 13 Конвенції розгляд обставин справи, надання оцінки доказам та прийняття рішення про повернення чи відмову у поверненні дітей відноситься до компетенції суду тієї держави, на території якої перебуває дитина. В Україні розгляд справи про повернення дитини та винесення рішення у справі відноситься до компетенції судів України. Рішення про ініціювання судових процедур приймається виключно заявником. У разі, коли заявник звернувся до адвоката або іншим чином призначив приватного представника, то згідно з пунктом 10 Порядку Міністерство юстиції України не звертається до компетентного суду України з позовною заявою про сприяння поверненню дитини до держави постійного місця проживання дитини та не забезпечує представництво інтересів заявника у судах та інших органах України. А тому, було рекомендовано звернутися самостійно до суду за захистом порушеного права.

У відповідь на адвокатський запит адвоката Жорнік М.О. від 24.07.2023 про стан розгляду заяви ОСОБА_1 про сприяння поверненню з України до Румунії його малолітньої дочки ОСОБА_10 , відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, подану заявником через Міністерство юстиції Румунії, Міністерство юстиції України повідомило листом №100255//12.3.2 від 31.07.2023, зокрема, наступне: «Листом від 28.06.2023 Мін`юстом на адресу Мін`юсту Румунії були направлені копії пояснень ОСОБА_3 та було повідомлено Румунську сторону про недостатню обґрунтованість заяви ОСОБА_15 відповідно до статті 27 Конвенції, оскільки з вказаних пояснень та наданих документів вбачається, що постійним місцем проживання дитини є Україна. Жодних підтверджень того, що батьки дитини мали намір переїхати до Румунії з метою зміни держави свого постійного проживання заявником не було надано. Переїзд дитини з України до іноземної держави у зв`язку з війною не передбачає автоматичної зміни постійного місця постійного місця проживання дитини та зміну юрисдикції органів державної влади щодо вжиття заходів щодо захисту прав дитини. Відповідь від Мін`юсту Румунії не надходила».

Крім того, під час розгляду справи за поясненнями сторін встановлено, що ОСОБА_3 разом із дочкою ОСОБА_10 , 2017р. народження повернулися до України із США на початку вересня 2022 року.

Відповідно до висновку судово-психологічної експертизи №1223/23-23 від 25.10.2023, складеного на замовлення учасника справи ОСОБА_3 судовим експертом Київського НДІ судових експертиз Черкаське відділення Стромило А.П., зміна оточення та, зокрема, розлука з матір`ю під час проживання дитини з батьком в іншій країні протягом 2,5 місяців (червень 2022- серпень 2022) мали негативний, психотравмуючий вплив на психіку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме, дитина проявляла афективні реакції, такі як постійний плач, підвищений голос, вередування та нестриманість. В поведінці дитини були ознаки підвищеної тривожності, недовірливості і підозрілості, емоційної нестриманості. Для відновлення психоемоційного стану дитина потребувала роботу з психологом психіка дитини самостійно не справлялася з отриманою психологічною травмою. Надати відповідь на питання, яким чином може вплинути на емоційний стан, психологічний розвиток ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зміна звичайного для неї способу життя та місця проживання з України (період проживання з січня 2019 по березень 2022; вересень 2022 по теперішній час) на іншу країну (Румунію, де дитина перебувала з березня 2022 по червень 2022) не вбачається можливим тому, що воно носить вірогідний характер. Щодо соціального стану, експерт вважає необхідним повідомити, зміна соціального статусу, розлука з матір`ю негативно вплине на психіку дитини ретравматизацією (повторною травматизацією) для дитини і може призвести до складних наслідків для її психоемоційного стану. З урахуванням індивідуально-психологічних особливостей, інтелекту, властивостей емоційно-вольової сфери, матері ( ОСОБА_3 ) ОСОБА_6 , особливостей її виховної поведінки позитивно впливають на емоційний стан, психічний розвиток та відчуття благополуччя дитини ОСОБА_6 та сприяють стабільності емоційного стану дитини, наявності почуття безпеки та стабільності.

Під час судового розгляду справи, надаючи пояснення, відповідно до ст. 239 ЦПК України, судовий експерт ОСОБА_32 підтримала висновок експертизи. Зокрема, зазначила, що дитина під час проведення дослідження не боялася давати відповіді на питання експерта, незважаючи на присутність матері, як лише перебувала у приміщенні, але не втручалася у процес дослідження. Матір тиску на дитину не чинила. Дитина любить як матір, так і батька і їхня відсутність є травмуючою для неї. Повернення до України дитини було гармонійне і комфортне, оскільки це середовище є для неї звиклим. Також дитина розповідала про те, що вона перебувала в США і їй було погано без мами; на запитання про її проживання без мами, дитина не хотіла говорити, уникала відповідей. На підставі малюнку, експерт з`ясувала, що дитина є тривожною, потребує захисту мами від зовнішніх факторів, її психіка справлялася з обставинами. Дитина розуміє, що таке сім`я, для неї важливі і мама, і тато.

Крім того, всі учасники справи та їхні представники скористалися правом ставити питання експерту та отримали відповіді на них, чим було забезпечено змагальність сторін судового процесу.

В судовому засіданні при вирішенні спору між батьками, судом не була вислухана думка дитини з питань, що стосуються її життя, оскільки відповідне клопотання ні сторонами по справі, ні представником третьої особи Служби у справах дітей Черкаської міської ради не було заявлене. Крім того, суд не вважав це за можливе, враховуючи, що дитина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є малолітньою і в силу її віку, розвитку, психоемоційного стану, результатів попередніх відвідувань психолога, судового експерта тощо, а також можливе сприйняття нею обстановки при перебуванні її у приміщенні суду, оточення тощо, - могло б психологічно її травмувати. Також, судом враховані норми частини 2 статті 13 Гаазької конвенції, якими передбачено, що суддя має враховувати думку дитини лише в тому разі, якщо суддя дійде висновку, що дитина досягла відповідного ступеня зрілості. В даному випадку, таких обставин, з огляду на норми Конвенції, судом встановлено не було.

Як визначено ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Цивільне процесуальне законодавство закріплює положення щодо того, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому жодні докази для суду не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК).

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За матеріалами справи встановлено, що між батьками малолітньої дитини спір виник щодо незаконного, на думку позивача, переміщення дитини та утримання її відповідачем на території України, а також повернення дитини до місця її постійного проживання за межами України.

Відповідно до ст. 2 Конвенції про права дитини, 20.11.1989 (ратифікована Україною 27.02.1991) держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного, етнічного або соціального походження, майнового стану, стану здоров`я і народження дитини, її батьків чи законних опікунів або яких-небудь інших обставин. Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім`ї.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (ч.ч. 1, 2 ст. 3 цієї Конвенції).

Цілями Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, 25.10.1980 (набрала чинності для України 01.09.2006) є: a) забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав; та b)забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах (ст. 1 Конвенції).

Відповідно до статті 3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей передбачено, що переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: а) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.

Права піклування, згадані в пункті а, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Конвенція застосовується до будь-якої дитини, яка постійно проживала в Договірній державі безпосередньо перед вчиненням акта порушення прав піклування або доступу. Застосування Конвенції припиняється, коли дитина досягає віку 16 років (ст. 4 згаданої Конвенції).

Пунктами а) ст. 5 вказаної Конвенції визначено, що для цілей цієї Конвенції: «права піклування» включають права, пов`язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і зокрема, право визначати місце проживання дитини; b) «права доступу» включають право переміщення дитини на обмежений час у місце інше, ніж місце її постійного проживання.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 12 Конвенції, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Судовий і адміністративний орган, навіть тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, про який йдеться в попередньому пункті, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

Незважаючи на положення попередньої статті, судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: а) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування; або b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Судовий або адміністративний орган може також відмовити в розпорядженні про повернення дитини, якщо виявить, що дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку. Розглядаючи обставини, про які йдеться в цій статті, судові й адміністративні органи беруть до уваги інформацію про соціальне походження дитини, подану Центральним органом або іншим компетентним органом країни постійного проживання дитини (ст. 13 Конвенції).

Встановлюючи, чи дійсно мали місце незаконні переміщення або утримування відповідно до статті 3, судові або адміністративні органи запитуваної держави можуть безпосередньо враховувати законодавство і судові й адміністративні рішення, формально визнані або не визнані у державі постійного проживання дитини, не вдаючись до спеціальних процедур доведення цього законодавства або визнання рішень іноземних органів, які застосовувалися б у такому випадку (ст. 14 Конвенції).

Відповідно до узагальнення Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами цивільних справ із застосуванням Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року (Гаазька Конвенція)», при розгляді справи суди мають на підставі наданих доказів встановити в тому числі: де було постійне місце проживання дитини до виникнення правовідносин та з ким із батьків вона постійно проживала; чи було переміщення або утримування дитини протиправним; чи пов`язане повернення дитини із серйозним ризиком заподіяння їй фізичної або психічної шкоди.

За висновками Верховного Суду від 17.08.2022 (справа № 613/11185/19) зазначено, що звичайне місце проживання дитини варто розуміти як таке місце, існування якого доводить певний ступінь прив`язаності дитини до соціального та сімейного її оточення. Звичайне місце проживання відповідає місцю, яке відображає певний ступінь інтеграції дитини в соціальне і сімейне середовище. З цією метою, зокрема, повинні братися до уваги тривалість, регулярність, умови і причини перебування на території держави-члена і переїзду сім`ї в цю державу, громадянство дитини, місце і умови відвідування школи, мовні знання, а також сімейні та соціальні відносини дитини в цій державі. Звичайне місце проживання підтверджується: відвідуванням дошкільного навчального закладу садка, школи, різноманітних гуртків, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки тощо.

Місце постійного проживання дитини є визначальним при відновленні статус-кво, оскільки незаконне переміщення чи утримування дитини порушує її права та інтереси і право батька чи матері на піклування про дитину, без згоди якого/якої відбулась зміна місця проживання дитини (постанова ВС від 11.12.2019 у справі №552/1759/19).

При визначенні поняття «постійне місце проживання» в контексті Гаазької Конвенції враховуються такі обставини, як реєстрація за місцем проживання, соціальні зв`язки дитини (відвідування дошкільного закладу, навчання у школі), наявність медичного страхування тощо. У випадках, коли перед вивезенням дитини з держави постійного місця проживання відсутні докази соціальної адаптації дитини - обставини, що передували вивезенню дитини, зокрема, наміри та плани батьків щодо постійного місця проживання та заходи, що вживалися у цьому напрямку безпосередньо перед вивезенням дитини в Україну».

Крім того, саме позивач має довести звичайне місце проживання дитини в іншій державі, до якої і просить повернути дитину, враховуючи висновки ВС, які викладені у постанові від 01.11.2022 по справі № 201/1577/21.

Також, «звичайним місцем проживання» в контексті Конвенції, є місце проживання, яке відповідає місцю, яке відображає певний ступінь інтеграції дитини в соціальне і сімейне середовище. З цією метою, зокрема, повинні братися до уваги тривалість, регулярність, умови і причини перебування на території держави-члена і переїзду сім 'ї в цю державу, громадянство дитини, місце і умови відвідування школи, мовні знання, а також сімейні та соціальні відносини дитини в цій державі. Звичайне місце проживання дитини варто розуміти як таке місце, існування якого доводить певний ступінь прив`язаності дитини до соціального та сімейного її оточення. З цією метою потрібно враховувати, зокрема, тривалість, регулярність, умови і причини перебування дитини і сім`ї в тій чи іншій державі, місце та умови відвідування освітніх закладів, знання мови, соціальні та сімейні відносини дитини у такій державі (постанова ВС від 01.11.2022 по справі № 201/1577/21; постанова ВС від 17.05.2023 по справі № 712/9027/21).

Так, «звичайне місце проживання» підтверджується: відвідуванням дошкільного навчального закладу - садка, школи, різноманітних гуртків; за результатами встановлення таких обставин: за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо.

Верховний Суд констатує, що звичайне місце проживання дитини варто розуміти як таке місце, існування якого доводить певний ступінь прив`язаності дитини до соціального та сімейного її оточення. З цією метою необхідно враховувати, зокрема, тривалість, регулярність, умови і причини перебування дитини і сім 'ї в тій чи іншій державі, місце та умови відвідування освітніх закладів, знання мови, соціальні та сімейні відносини дитини у такій державі (постанова ВС від 17.05.2023, справа № 712/9027/21; постанова ВС від 18.09.2023 справа № 545/2247/18; постанова ВС від 16.08.2023, справа № 297/288/21).

Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року. На час розгляду справи, враховуючи акти законодавства, зокрема, відповідно до Указу Президента України від 05.02.2024 №49/2024 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 14 лютого 2024 року строком на 90 діб.

ІМПЛЕМЕНТАЦІЙНЕ РІШЕННЯ РАДИ (ЄС) 2022/382 від 04.03.2022, що встановлює наявність масового напливу переміщених осіб з України у розумінні статті 5 Директиви 2001/55/ЄС та запроваджує тимчасовий захист і застосовується до наступних категорій осіб, переміщених з України, починаючи з 24 лютого 2022 року, в результаті військового вторгнення російських збройних сил, яке розпочалось в цей день: (a) громадяни України, які проживали на території України до 24 лютого 2022 року; (b) особи без громадянства та громадяни третіх країн, крім України, яким було надано міжнародний захист або еквівалентний національний захист в Україні до 24 лютого 2022 року; та (c) члени сім`ї осіб, зазначених в пунктах (a) і (b). Держави-члени застосовують або це Рішення, або здійснюють належний захист відповідно до їхнього національного законодавства щодо осіб без громадянства та громадян третіх країн, крім України, які зможуть довести, що вони законно проживали на території України до 24 лютого 2022 року на підставі дійсного дозволу на постійне проживання, виданого відповідно до законодавства України, та які не в змозі повернутись в безпечних та стабільних умовах до своєї країни або регіону свого походження.

Слід зазначити, що станом на час розгляду справи, рішення Ради ЄС 2022/382 є чинним.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

При прийнятті рішення по даній цивільній справі судом враховані рішення ЄСПЛ: у справі «Сатановська та Роджерс проти України» від 28.01.2021 (заява № 12354/19); у справі «CASE OF VOICA v. ROMANIA» (заява № 9256/19).

Таким чином, за результатами встановлених обставин та досліджених доказів, яким надана відповідна правова оцінка, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення. Так, відповідач ОСОБА_3 та її дочка ОСОБА_12 , 2017р. народження є громадянами України і разом із позивачем ОСОБА_1 (громадянин США) батьком дитини, мають право на постійне проживання в Україні за адресою: АДРЕСА_4 . З січня 2019 року всі вони проживали саме за цією адресою і лише на початку воєнної агресії Російської Федерації проти України у березні 2022 року, разом із родичами відповідача виїхали з України до Румунії для тимчасового перебування до стабілізації ситуації в Україні, тобто шукали місце безпеки, де 01.06.2022 отримали дозволи на проживання для одержувачів тимчасового захисту, враховуючи рішення ЄС № 2022/382. Крім того, відповідач відмовилася від тимчасового захисту, залишивши дозвіл від 01.06.2022 №0038168 у Посольстві Румунії в Україні, про що зазначено вище.

При цьому, встановлено, що жодного підтвердження про те, що житло, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , повіт ОСОБА_7 , Румунія, - знаходиться у власності позивача, або перебуває в оренді, - позивачем до суду надано не було. Під час розгляду справи стороною позивача зазначено, що позивач не проживає за адресою, яка визначена рішенням суду від 22.07.2022, а насправді він проживає за іншою адресою. Крім того, той короткий проміжок часу, протягом якого дитина разом із батьками перебували за межами України, зокрема і мешкали в Румунії (з березня 2022, коли виїхали з території України до Румунії по червень 2022, коли батько вивіз дитину з Румунії до США; на початку вересня 2022 року матір дитини разом із дочкою прибули із США до України, де перебувають і на даний час), - не можна вважати, як такий, що вони постійно проживали у Румунії за вказаною адресою. Не знайшли свого підтвердження обставини й про те, що сторони і їхня дочка мали намір і реалізували його, саме задля залишення місця постійного проживання в Україні і задля постійного проживання за кордоном. Сам по собі факт переїзду осіб з України до Румунії, не передбачає автоматичної зміни їхнього місця проживання, оскільки такий переїзд був пов`язаний із воєнними діями, які розв`язала РФ проти України.

Крім того, встановлено, що позивач, відповідач і їхня дочка не знають румунську мову, дитина, перебуваючи в Румунії не відвідувала садочок, чи/та будь-які інші заклади освіти, секції та гуртки; не отримувала медичну допомогу, коло її спілкування було обмежене. Навпаки, під час розгляду справи встановлено, що з 01.08.2021 Аріана відвідувала приватний садочок в м. Черкаси, проживала у жилому помешканні, в якому створені належні умови для проживання; спілкувалася із родичами відповідача, серед яких є й її однолітки. Медичне обслуговування дитини з січня 2019 року здійснювалось різними лікарями - педіатрами м. Черкаси, проте, з січня 2021 року медичний нагляд за ОСОБА_12 здійснювала лікар ОСОБА_13 , а з листопада 2022 року між ОСОБА_3 та медичним центром «Інтегро» укладено декларацію про вибір лікаря, що надає первинну медичну допомогу. Крім того, з 01.10.2023 ОСОБА_12 відвідує школу усного рахунку « ОСОБА_14 ». Отже, на переконання суду, дитина повністю адептувалася в Україні, де вона проживає із батьками більше трьох років і, де їй створені належні матеріально-побутові умови.

Суд вважає, що позивачем не доведено, що країна Румунія була і є місце постійного проживання дитини ОСОБА_12 , зокрема і станом на час вивезення її матір`ю із США до України, незважаючи на наявність рішення суду м. Ватра-Дорней, Румунія у цивільній справі № 491 від 22.07.2022 у справі №1122/334/2022, яким фактично лише забезпечено позов, який поданий до румунського суду ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, встановлення місця проживання дитини і спільне здійснення батьківських повноважень, який і досі не розгянутий. Крім того, не можна вважати, що відповідач не виконала рішення суду від 22.07.2022 в частині заборони виїзду дитини з Румунії в Україну у супроводі матері та незаконно утримує її в Україні, оскільки фактично дитина відповідачем була до України перевезена із США, тобто з місця, де фактично знаходилась (перебувала) ОСОБА_12 , будучи вивезеною туди батьком без дозволу матері. Відповідно, відсутні підстави вважати, що відповідач вчиняє відносно позивача протиправні дії, як вказує позивач, щодо утримання дитини в Україні без його на те згоди. Так, дитина на початку вересня 2022 року повернулася із матір`ю до України, як до країни, де вона фактично постійно проживала до від`їзду, тобто до березня 2022 року. Крім того, сам по собі факт повернення дитини додому, не може свідчити про протиправність дій відповідача, враховуючи, що і позивач має посвідку на постійне проживання та право на проживання у житлі, яке належить і відповідачу, тобто може вільно пересуватися по території України.

Також суд враховує і ті обставини, про які вказує відповідач і, які підтверджені належними та допустимими доказами, про те, що повернення дитини до країни Румунія, тобто в незнайоме для неї культурне, мовне та соціальне середовище, може призвести до складних, негативних наслідків для психоемоційного стану ОСОБА_6 . Вказаний висновок міститься в психологічній характеристиці дитини від 07.09.2023, складеної доктором психологічних наук ОСОБА_16 . Висновок було складено на підставі даних, отриманих психологом протягом одного року роботи з дитиною. Підставою для звернення до психолога став сильний емоційний стрес дитини, отриманий нею внаслідок розлуки з матір`ю тривалістю 2,5 місяців (в період з середини червня 2022 року по кінець серпня 2022 року). Кваліфікація спеціаліста підтверджується дипломом доктора наук, виданого Інститутом психології ім. Г.С. Костюка НАПН України, серії ДД №007582 від 05.07.2018 р., атестатом доцента, виданого МОН України від 19.10.2005. Крім того, суд враховує і висновки судової психологічної експертизи №1223/23-23 від 25.10.2023, за якими зазначено, що зміна соціального статусу, розлука з матір`ю негативно вплине на психіку дитини ретравматизацією (повторною травматизацією) для дитини і може призвести до складних наслідків для її психоемоційного стану, які є належними, допустимими та переконливими доказами, у розумінні ст.ст. 76-79 ЦПК України. Таким чином, як на думку суду, повернення дитини до іншої країни, є серйозним ризиком заподіяння їй психічної шкоди, а також буде суперечити її найкращим інтересам.

Доводи сторони позивача про те, що в Україні є фізична безпека дитині, оскільки введено воєнний стан, який на даний час продовжений, не є такими, що дають підстави для повернення Аріани до Румунії та зобов`язання відповідача повернути дитину позивачу. Крім того, як повідомила в судовому засіданні представник третьої особи, в м.Черкаси перебуває близько 29 тис. осіб, як внутрішньо-переміщених, з яких третина це діти. Отже, вказана інформація береться судом до уваги, оскільки свідчить про те, що на території міста Черкаси (центральна частина України) бойові дії не ведуться, область не знаходиться у прифронтовій та/чи окупованій зоні. Також, в навчальних закладах, дитячих садочках тощо облаштовані бомбосховища, здійснюється повідомлення про повітряні тривоги, проводиться онлайн-навчання та інш., що свідчить про те, що державою вживаються заходи щодо безпеки людей.

Таким чином, у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі, оскільки вони є безпідставними і такими, що спростовані доказами, наданими відповідачем і дослідженими судом під час розгляду справи. Крім того, задля забезпечення найкращих інтересів дитини, підстав для її повернення до Румунії, суд не вбачає, оскільки її нічого не пов`язує із цією країною.

Крім того, оскільки у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено, то відповідно до вимог ст. 158 ЦПК України, слід скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 12.07.2023, з урахуванням постанови апеляційного суду від 06.09.2023 та постанови касаційного суду від 31.01.2024, оскільки необхідність у них відпала.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-84, 141,158, 259, 268 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Черкаської міської ради про визнання незаконними дій, повернення дитини, зобов`язання вчинити певні дії, - відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, накладені ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12.07.2023 (справа №711/4569/23), з врахуванням постанови Черкаського апеляційного суду від 06.09.2023 та постанови Верховного Суду від 31.01.2024.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Черкаського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складений 12.04.2024.

Головуючий: С. М. Позарецька