Провадження № 2/202/1387/2024
РІШЕННЯ

Іменем України

10 квітня 2024 року Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Мачуського О.М.

за участю секретаря судового засідання Карасьової Г.І.

розглянувши у судовому засіданні в залі суду м. Дніпро, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

ВСТАНОВИВ:

24 вересня 2021 року до Краматорського міського суду Донецької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

У своїй позовній заяві представник позивача посилається на те, що між сторонами виникли правовідносини зобов`язального характеру, відповідно до яких відповідач отримав від позивача грошові кошти та зобов`язався їх повернути, що підтверджується відповідними розписками, а саме 09.01.2019 року 26000,00 гривень на строк до 21.01.2019 року; 14.02.2019 року 20000,00 гривен на строк до 28.02.2019 року. Також відповідач отримав у борг від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 5000,00 гривень, які зобов`язався повернути до 29.07.2019 року, що підтверджується відповідною розписко. 06.09.2021 року позивач уклала з ОСОБА_3 договір про відступлення права вимоги, за яким останній передав позивачу право вимог боргу за розпискою відповідача від 15.07.2019 року.

Враховуючи наведене, оскільки до теперішнього часу заборгованість відповідача не погашена, представник позивача просить: стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму неповернутої позики в розмірі 51000,00 гривень, відсотки за користування позикою 3951,04 гривень, пеню за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання 26036,62 гривень, інфляційні втрати в сумі 7424,10 гривень, а також сплачений судовий збір в розмірі 908,гривень та витрати на професійну правову допомогу 5472,50 гривень.

Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 26.10.2021 року відкрито провадження по справ та призначено судове засідання. Судове рішення за результат розгляду справи не прийнято.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX зі змінами, з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан.

Згідно з позицією Ради суддів України, викладеній у рішенні від 05.03.2023 року та на засіданні 17.08.2023 року, судові справи, які станом на день видання Верховним Судом розпорядження від 15.03.2022 року за № 8/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (Краматорський міський суд Донецької області)» перебували в провадженні Краматорського міського суду Донецької області, підсудні Індустріальному районному суду міста Дніпропетровська.

31 жовтня 2023 року цивільна справа № 234/13063/21 надійшла до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська та протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.10.2023 року, для її розгляду визначено суддю Мачуського О.М.

Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2023 року цивільну справу прийнято до спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання.

Заперечення від учасників справи проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, до суду не подавались.

Правом, передбаченим ст. 178 ЦПК України, щодо подачі відзиву на позовну заяву, відповідач не скористався.

Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, натомість в матеріалах справи наявна заява представника позивача в якій останній просить розглянути справу без його участі та зазначив, що просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та не заперечує проти ухвалення заочного рішення.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином у відповідності до вимог ст. 128 ЦПК України, будь-яких заяв, заперечень, клопотань до суду не надав, у зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу за його відсутності та ухвалити заочне рішення, відповідно до вимог ст. ст. 280-282 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв`язку, об`єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяв по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Статтею 202 ЦК визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частини 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини на підставі договору позики, які регулюються Цивільним кодексом України.

Згідно зі статтею 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Судом встановлено, що 09.01.2019 року ОСОБА_2 була написана розписка про те, що останній отримав у борг від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 26000,00 гривень, які зобов`язується повернути до 21.01.2019 року.

14.02.2019 року ОСОБА_2 була написана розписка про те, що останній отримав у борг від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 20000,00 гривень, які зобов`язується повернути до 28.02.2019 року.

15.07.2019 року ОСОБА_2 була написана розписка про те, що останній отримав у борг від ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 5000,00 гривень, які зобов`язується повернути до 29.07.2019 року.

06.09.2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено Договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого ОСОБА_3 відсупив, а ОСОБА_1 набула права вимоги за розпискою від 15.07.2019 року від ОСОБА_2 про зобов`язання повернути грошові кошти в сумі 5000,00 гривень.

Факт написання розписок від 09.01.2019 року, 14.02.2019 року та 15.07.2019 року відповідачем не оспорювався.

Надаючи оцінку вказаним розпискам, суд виходить із наступних положень законодавства.

Статтею 627 ЦК України закріплено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже за діючими положеннями законодавства умови про предмет договору в будь-якому випадку є істотною умовою, без якої неможливо встановити суть зобов`язання.

Частиною 2 статті 640 ЦК України врегульовано момент укладення договору, за якою якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

В правовій доктрині залежно від моменту виникнення прав і обов`язків у сторін договору розрізняють два види договорів: консенсуальні і реальні.

Консенсуальні договори це договори, які вважаються укладеними з моменту досягнення угоди зі всіх істотних умов у формі, необхідній за законом.

Реальними визнаються договори, в яких для виникнення прав і обов`язків недостатньо угоди, а необхідна ще й передача речі (речей).

Статтею 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Наведені норми статті 1046 ЦК України розкривають поняття такого окремого виду цивільного зобов`язання як позика, встановлюючи його зміст та момент укладення договору.

З аналізу даної норми вбачається, що предметом договору позики можуть бути, зокрема, грошові кошти, які передаються однією стороною (позикодавцем) у власність другій стороні (позичальникові) з обов`язковим поверненням суми позики. При цьому для укладення договору позики обов`язковим є передання грошей позичальникові, тобто даний вид договору є реальним.

Після передання грошей договір вважається укладеним та у сторін виникають взаємні права та обов`язки, зокрема у позичальника виникає обов`язок повернути всю суму коштів.

Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова розписка позичальника сама по собі є письмовою угодою та документальним підтвердженням передачі грошей та укладення договору позики.

З дослідженого змісту розписок від 09.01.2019 року, 14.02.2019 року та 15.07.2019 року, виданих та підписаних ОСОБА_2 вбачається, що в момент їх видачі він взяв у ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі: 26000,00 гривень, які зобов`язується повернути до 21.01.2019 року 20000,00 гривень, які зобов`язується повернути до 28.02.2019 року. Також відповідач отримав від ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 5000,00 гривень, які відповідач зобов`язався повернути до 29.07.2019 року. Викладена конструкція текстів розписок свідчить про їх реальність, тобто вже на момент їх написання відповідачем були отримані грошові кошти, а отже договори вважаються укладеним, та у позичальника виникли обов`язки з повернення тієї ж суми коштів.

Істотною умовою договору позики відповідно до вимог законодавства є його предмет, а саме грошові кошти в розмірі 26000,00 гривень, 20000,00 гривень та 5000,00 гривень, факт передачі яких чітко викладений у розписках від 09.01.2019 року, 14.02.2019 року та 15.07.2019 року. Отже основна обов`язкова умова для укладення договору позики між сторонами була визначена.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом під час розгляду справи № 707/2606/16-ц в постанові від 31.10.2018 року.

З урахуванням вказаних положень, суд приходить до висновку, що між відповідачем були укладені договори позики, які за своїми правовими ознаками є реальною, односторонньою, оплатною угодою, на підтвердження якої відповідачем були надані власноруч написані розписки, які є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальникові.

В ході розгляду справи відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу щодо повернення коштів чи спростування посилань позивача.

За таких обставин, суд вважає встановленим, що ОСОБА_2 взяв у борг зазначені в розписках від 09.01.2019 року, 14.02.2019 року та 15.07.2019 року суми, а не повернувши їх у встановлений строк, порушив свої зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно п. 5 ч. 2 статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути примусове виконання обов`язку в натурі.

Відповідач до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, оцінивши докази у їх сукупності, оскільки відповідач не повернув взяті ним у позику грошові кошти, тобто не виконав зобов`язання належним чином, відповідно до умов договору позики, суд прийшов до висновку,про обґрунтованість пред`явленого позову в частині стягнення основного боргу за позиками, а саме: за договором позики від 09.01.2019 року в розмірі 26000,00 гривень; за договором позики від 14.02.2019 року в розмірі 20000,00 гривень; за договором позики від 15.07.2019 року, на підставі договору про відступлення права вимоги від 06.09.2021 року, в сумі 5000,00 гривень.

Відповідно до розписок від 09.01.2019 року на 26000,00 гривень зі строком повернення до 21.01.2019 року, від 14.02.2019 року на 20000,00 гривень зі строком повернення до 28.02.2019 року та від 15.07.2019 року на 5000,00 гривень зі строком повернення до 29.07.2019 року, розмір процентів за користування грошовими коштами не встановлено, тому розмір процентів за їх користування розраховується на рівні облікової ставки НБУ та відповідно до розрахунку наданого представником позивача, за період з 25.04.2019 року до 10.09.2021 року загальний розмір процентів складає 26036,62 гривень, які також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відтак, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, у разі відсутності іншої домовленості сторін, може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку позики. Право позикодавця нараховувати передбачені законом проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором позики строку займу.

У відповідності ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи з юридичної природи правовідносин, що виникли між сторонами, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже, у зв`язку з невиконанням відповідачем своїх обов`язків за договорами позики щодо повернення отриманих у борг грошових коштів, відповідачу нараховані відсотки за користування грошовими коштами та інфляційні втрати.

Відповідно до наданого представником позивача розрахунку, загальний розмір трьох процентів річних від простроченої суми складає 3951,04 гривень, з яких: за договором позики від 09.01.2019 року за період з 21.01.2019 року по 23.09.2021 року 2085,70 гривень; за договором позики від 14.02.2019 року за період з 28.02.2019 року по 23.09.2021 року 1541,92 гривень; за договором позики від 15.07.2019 року за період з 29.07.2019 року по 23.09.2021 року 323,42 гривень; Також представником позивача надано розрахунок інфляційних втрат, понесених позивачем за невиконання відповідачем зобов`язань до договорами позики, загальний розмір яких за період з лютого 2019 року по серпень 2021 року складає 7424,10 гривень.

Дані розрахунки в ході розгляду справи відповідачем не оспорювались та спростовані не були.

Враховуючи викладене, оскільки відповідачем допущено прострочення виконання зобов`язання за договорами позики відповідно до розписок від 09.01.2019 року, 14.02.2019 року та 15.07.2019 року, суд доходить висновку про обґрунтованість вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача трьох процентів річних від простроченої суми в сумі 3951,04 гривень та інфляційних втрат, загальний розмір яких складає 7424,10 гривень.

В ході розгляду справи відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу щодо повернення коштів чи спростування посилань позивача.

Таким чином, оцінивши докази у їх сукупності, оскільки відповідач не повернув взяті ним у позику грошові кошти, тобто не виконав зобов`язання належним чином, відповідно до умов договорів позики, суд доходить висновку, що вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргує обґрунтованими, а тому позов підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Статтею 137 ЦПК України визначено порядок відшкодування витрат на правничу допомогу.

Так, відповідно до вимог вказаної статті витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

До позовної заяви додано укладені між позивачем ОСОБА_1 та адвокатом Шейком Костянтином Володимировичем Договір про надання правової допомоги №б/н від 03 березня 2020 року, та Додаткову угоду № 1 від 23.09.2021 року до даного договору, в п. 1.2. якого визначено, що гонорар адвоката становить 5472,50 гривень, що включає в себе: консультація 1094,50 гривень; підготовка, подання позову 1094,50 гривень; орієнтовна кількість судових засідань 3283,50 гривень (у разі збільшення кількості засідань, додаткова допомога сплачується без додаткової угоди та підтверджується відповідними квитанціями).

Оцінюючи наявні у справі докази, відсутність клопотань сторони відповідача про зменшення розміру витрат, оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню в повному обсязі, суд доходить висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі 5472,50 гривень.

За звернення до суду з позовною заявою, позивачем були понесені витрати з оплати судового збору в сумі 908 гривень.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, оскільки позов підлягає задоволенню, у відповідності до ст. 141 КПК України, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 908 гривень та витрати на правничу допомогу в сумі 5472,50 гривень.

Керуючись ст. ст.4,12,13,81,137,141, 263,265, 259, 268, 280-282 351,352,355 ЦПК України, ст.ст.545,625,1046,1047, 1049, 1050 ЦК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ), заборгованість у розмірі 88411,76 гривень, з яких: основна сума боргу за договором позики від 09.01.2019 року 26000,00 гривень; основна сума боргу за договором позики від 14.02.2019 року 20000,00 гривень; основна сума боргу за договором позики від 15.07.2019 року 5000,00 гривень; пеня (розмір процентів за користування грошовими коштами в розмірі подвійної облікової ставки НБУ) 26036,62 гривень; три проценти річних від простроченої суми 3951,04 гривень; інфляційні втрати - 7424,10 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ), судові витрати з оплати судового збору у розмірі 908 гривень та витрати на правничу допомогу в сумі 5472,50 гривень.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржено позивачем, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня його складення в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя О.М. Мачуський