Справа № 297/2275/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2024 року м. Берегове

Берегівський районний суд Закарпатської області в особі: головуючого ГЕЦКО Ю. Ю., участю секретаря Ісак О. І., представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Горбенко К. О., представників відповідача ОСОБА_2 - адвоката Василишин К. В. розглядаючи в судовому засіданні в м. Берегове цивільну справу за позовною заявою представника позивача ОСОБА_1 адвокат Горбенко Костянтин Олегович до ОСОБА_2 про визнання недійсним (неукладеним) договору позики,

встановив:

Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати недійсним договір позики у формі розписки від 19.06.2018 на суму 107000 Євро (сто сім тисяч євро), з терміном повернення коштів до 01.09.2018. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач під примусом та психологічним тиском написала 19.06.2018 зазначену розписку. Однак, фактично коштів від відповідача позивач не отримувала. Наведене свідчить про наявність підстав для визнання недійсним договору позики, який було оформлено розпискою, в зв`язку з чим позивач вимушений звернутись до суду із позовними вимогами.

Позовні вимоги мотивовано тим, що на думку ініціатора спору між позивачем та відповідачем відсутні договірні відносини позики, договір позики між ними не укладався, грошові кошти відповідачем позивачу фактично не передавались, розписка була написана під здійсненням на неї психологічного тиску поєднаним з погрозою фізичного насильства, а відтак наявні підстави для визнання договору позики недійсним.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та просив задовольнити позовні вимоги з підстав, наведених у позовній заяві та письмових запереченнях.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав, викладених у відзиві та запереченнях.

Суд заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В судовому засіданні встановлено, що 19.06.2018 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, який було оформлено розпискою, відповідно до якої позивач вказав про отримання від ОСОБА_2 в борг суми в розмірі 107 000 Євро (сто сім тисяч євро), з терміном повернення коштів до 01.09.2018 (т. 1 а.с. 8).

Зазначена розписка написана ОСОБА_1 власноруч, та факт отримання коштів в борг було засвідчено нею особисто із проставленням дати, підпису та власних даних.

23 листопада 2022 року рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області у справі № 456/4463/21 позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів задоволено частково (станом на день розгляду справи по суті рішення не набрало законної сили).

Даним рішенням судом було стягнуто з ОСОБА_1 борг в сумі 107000 (сто сім тисяч) Євро основної суми заборгованості та 303 441 (триста три тисячі чотириста сорок одну) гривень 30 копійок 3% річних за прострочення повернення позики, крім цього було стягнуто 5000 (п`ять тисяч) гривень моральної шкоди та судові витрати які складалися з судового збору та витрат за проведення судово-технічної експертизи.

Заперечуючи проти позовних вимог сторона відповідача вказує на фактичне отримання позивачем в борг коштів, та відсутність доказів недійсності правочину.

За змістом ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів встановлені статтями 215, 216 ЦК України.

Правила, встановлені цими нормами, застосовуються в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п`ятої статті 203 ЦК України не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України.

Згідно із статтею 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованими на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на показах свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Згідно з вимогами статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.

Перевіривши обґрунтованість та доведеність позовних вимог, заперечень проти позову, суд констатує, що відповідно до ч. 4 ст.203 ЦК України правочин вчинений у формі, встановленій законом.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють його лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути визнаний фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

За результатами розгляду справи по суті, опитавши всіх учасників судового розгляду та надавши оцінку всім наявним у справі доказам, суд констатує, що не знайшло свого об`єктивного підтвердження те, що між сторонами не було укладено договору позики, та те, що цей договір є недійсним, оскільки суду в розрізі ст.ст. 76, 81 ЦПК України, - не надано достатніх та переконливих доказів на спростування укладення між сторонами договору позики, не одержання коштів від позикодавця, та вчинення на позичальника тиску та примусу.

Під час розгляду справи Позивач не спростувала у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України)

Зокрема, обставину стосовно передання, чи навпаки, непередання грошових коштів або речей доводить та сторона, яка посилається на таку обставину. Зазначений висновок, в тому числі, викладений у постанові Верховного суду від 20 грудня 2023 року у справі № 187/1017/19

Одного ствердження позивача про те, що між сторонами були відсутні будь-які договірні відносини які вбачають ознаки позики як і те, що фактично коштів за договором позики вона не отримувала, що вона нібито склала власноруч розписку під психологічним тиском поєднаним з погрозою фізичного насильства зі сторони відповідача, що може свідчити про відсутність у неї волевиявлення на укладення оспорюваного договору позики, та наявність підстав для визнання цього договору недійсним, суд не може прийняти до уваги, оскільки всі ці посилання не підтверджені достатніми та належними доказами, та повністю спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору з`ясував справжню правову природу правовідносин сторін.

Як вбачається з копії розписки ОСОБА_1 від 19.06.2018, остання посвідчила даною розпискою факт отримання коштів від ОСОБА_2 на суму 107 000 Євро (сто сім тисяч євро) і зобов`язалась повернути вказану суму до 01.09.2018.

За твердженнями позивачки грошові кошти їй не передавались, а вона взагалі не відвідувала 19.06.2018 року помешкання Відповідача у м. Будапешт (Угорщина) де нібито укладено такий договір позички.

Із наданої позивачем копії відповіді Державної прикордонної служби України, згідно інформації, що зберігається в базі даних про перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованими територіями окремих районів Донецької та Луганської областей та тимчасово окупованою територією АР Крим у період з 01.06.2018 по 20.06.2018 гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 перетинала кордон 04.06.2018 через пункт пропуску Шегині (виїзд), 05.06.2018 через пункт пропуску Мостиська (в`їзд), 16.06.2018 через пункт пропуску Шегині (виїзд), 19.06.2018 через пункт пропуску Лужанка (в`їзд).

Згідно наданої відповідачем копії висновку експерта Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз № 5216 від 16.11.2021, за результатами проведення судово-технічної експертизи, рукописні записи текстової частини розписки, датованої 19.06.2018, складеної від імені ОСОБА_1 щодо отримання коштів у сумі 107 000 Євро (сто сім тисяч євро) від 19.06.2018, виконані рукописним способом за допомогою кулькової ручки, спорядженої спеціальною пастою. У розписці від 19.06.2018, складеної від імені ОСОБА_1 щодо отримання коштів у сумі 107 000 Євро (сто сім тисяч євро) жодних змін до написання рукописних записів шляхом підчисток, травлення, змивання, дописок, дорисовок та виправлень не проводилось. Бланк аркуша у клітинку з блокнота, на якому виконано текст розписки від 19.06.2018 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , виготовлено за допомогою технології офсетного друку. Аркуш, на якому виконано текст розписки від 19.06.2018, складеної від імені ОСОБА_1 щодо отримання коштів у сумі 107 000 Євро (сто сім тисяч євро), відділено з блоку блокнота, скріпленого вертикальним пружинним елементом шляхом механічного відривання.

Як вбачається у фотографії, яку надав Відповідач, ОСОБА_1 власноруч перераховує кошти, в купюрах 500 євро кожна, розкладаючи їх окремо по певній кількості. Фото фіксацію саме особи ОСОБА_1 , позивач не заперебував в ході судового розгляду.

Таким чином, з аналізу доказів в їх сукупності, суд критично оцінює твердження позивача про відсутність події передання їй грошових коштів ОСОБА_2 в сумі яка зазначена у розписці.

Стосовно доводів позивача, щодо неможливості реального укладення договору позики та передання коштів ОСОБА_1 відповідачем, через відсутність в останнього станом на момент укладення договору позики суми, що зазначається в договорі, а саме 107 000 Євро (сто сім тисяч євро) суд зазначає, що такі доводи не заслуговують на увагу оскільки жодних належних доказів на підтвердження даної обставини суду не надано.

Згідно з усталеною практикою Верховного Суду, наявність чи відсутність у кредитора доходів у певний період часу саме по собі не свідчить про неможливість надання у борг певної суми грошових коштів.

Вказаний правовий висновок наведено в постановах Верховного Суду від 12.05.2022 року у справі № 725/5212/19, від 13.09.2022 року у справі № 283/1219/21, від 01.06.2022 року у справі № 559/2587/19

Відповідач в свою чергу повністю надав суду всі докази, що підтверджують той факт, що з 1998 року він офіційно навчався в Університеті, з 2004 року був працевлаштований за спеціальністю та напрямом освіти, здійснював професійну трудову діяльність, мав офіційну заробітну плату та на час позики коштів ОСОБА_1 що мало місце у червні 2018 року у нього були в наявності кошти.

В частині підстав для звернення до суду позивач покликалась на вчинення правочину (написання боргового документу) із застосуванням психологічного тиску поєднаного з погрозою фізичного насильства з боку Відповідача.

Отримання/неотримання грошових коштів, так само як і наявність/відсутність тиску у формі фізичного та психологічного насильства з боку відповідача, є тими обставинами, які встановлюються судом на підставі належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які оцінюються судом в їх сукупності відповідно до статті 89 ЦПК України.

Позивачем належними і допустимими доказами не доведено факт застосування до неї психологічного тиску до під час або після написання боргового документу з боку інших осіб, вчинення такого правочину проти справжньої волі, наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину,

Водночас, якби розписка, на таку велику суму була дійсно написана у червні 2018 року внаслідок психологічного тиску щодо неї, погроз насильства та під тиском тяжких обставин, як стверджує позивачка ОСОБА_1 , то ніщо та ніхто не міг завадити їй звернутися до правоохоронних органів за захистом та притягнення до відповідальності винних осіб.

Як вбачається з копії відповіді Стрийського РУП ГУНП у Львівській області від 14.03.2023 року № Д-22/АЗ/47/01/23, на адвокатський запит адвоката Демчик А.І., згідно бази даних ІТС ІПНП «Єдиний облік» станом на 14.03.2023 року в Стрийський РУП ГУНП у Львівській області заяви та повідомлення по факту вчинення фізичного чи психологічного насильства (тиску) з боку громадянина ОСОБА_2 відносно громадянки ОСОБА_1 , 1984 р.н., жительки міста Стрий, не поступали.

Доводи позивача, в яких ОСОБА_1 стверджує, що у період з червня 2018 року до вересня 2021 року (до моменту звернення ОСОБА_2 до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики від 19.06.2018 року), вона не зверталась до правоохоронних органів з приводу психологічного тиску з боку ОСОБА_2 , через страх застосування стосовно неї та її неповнолітньої дитини фізичного насильства, не заслуговують на увагу, оскільки жодних доказів на підтвердження даних обставин суду не надано.

Більше того, якби розписка справді була написана ОСОБА_1 внаслідок будь-якого стороннього втручання, психологічного тиску щодо неї, погроз насильства та під тиском інших тяжких обставин, то вона б однозначно звернулась за правовим захистом і відновленням своїх прав до відповідних органів, та вживала б усіх вичерпних заходів з метою доведення вчинення стосовно неї та її сина протиправних дій.

Суд констатує, що обставин, з якими закон пов`язує можливість визнання оспорюваного договору недійсним судом в ході розгляду справи не встановлено. Доказів психологічного тиску поєднаного з погрозою фізичного насильства ( місця, способу та форми) позивачем не було надано та доведено.

Окремо суд вимушений звернути увагу, що з часу укладення між сторонами договору позики, яка була оформлена розпискою, позивачем не вживались заходи щодо визнання цього договору недійсним, в т.ч. в зв`язку із застосуванням до позивача тиску та психологічного примусу, в матеріалах справи відсутні звернення позивача до компетентних органів з цього приводу, фактично позовні вимоги були пред`явлені після розгляду Стрийським міськрайонним судом Львівської області цивільної справи рішенням яким задоволено позов ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 спірної суми боргу, моральної шкоди та судових витрат, а відтак посилання відповідача на те, що пред`явлені позовні вимоги свідчать про намагання позивача уникнути виконання зобов`язання за оспорюваним договором позики є слушними та такими, що заслуговують на увагу.

Аналізуючи поведінку позивача суд також вбачає, в діях та заявах ОСОБА_1 явні ознаки «недобросовісності».

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) вказав, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності.

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Також, суд звертає увагу на мотивувальну частину рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 23.11.2022 у справі № 456/4463/21 зазначено про те, що: «Досліджуючи боргову розписку, суд виявив її справжню правову природу і встановив, що між сторонами виник договір позики, і доводи позивача з приводу підстав та умов, за яких була написана розписка є для суду більш вірогідними, ніж пояснення відповідача, яка окрім пояснень жодних доказів суду не подала, незважаючи на те, що справа перебувала в провадженні суду понад рік. Тож у ході розгляду зазначеної справи судом встановлено справжню правову природу розписки, дійсність розписки, а також і те, що між сторонами виникли правовідносини саме із договору позики.

Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду.

Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що позивачем не доведено ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог, підстав, з якими закон пов`язує можливість визнання недійсним спірного договору судом не встановлено,у зв`язку з чим суд вважає, що в задоволенні позовних вимог про визнання договору позики недійсним слід відмовити.

Вирішуючи заяву представника відповідача про застосування строків позовної давності суд враховує наступне.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із вимогами ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».

У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, викладено правовий висновок, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, постанові Верховного Суду від 12 вересня 2019 року.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Згідно вимог ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

У відповідності до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

За змістом частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12.03.2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Законом України від 30.03.2020 №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30.03.2020 № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦКУкраїни щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених cтаттями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню у тому випадку, коли строк позовної давності не сплив на момент встановлення карантину на території України.

Законодавець в законі № 540-ІХ передбачив, що моментом, з якого продовжується позовна давність (у тому числі передбачена статтями 257, 258 ЦК України), є запровадження карантину відповідно до Постанови № 211, тобто 12.03.2020. А тому у разі, якщо сплив позовної давності мав би настати з 12.03.2020, а позивач звернувся до суду після цього моменту, але до закінчення карантину, позовна давність не може вважатись пропущеною, а суд не має підстав для застосування статті 267 ЦК України (наслідки спливу позовної давності). Така позиція наведена в постанові Верховного Суду від 25.08.2021 у справі № 914/1560/20.

Закон № 540-ІХ містить пряму вказівку на продовження позовної давності на строк дії карантину, який відповідно до Постанови № 211 починається саме з 12.03.2020.

Отже, позивач звернувся із вимогою про визнання недійсним договору позики з 22.09.2022 з урахуванням встановлення карантину на території України із 12.03.2020 у межах строку позовної давності.

Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1 ст. 141 та ч.2 ст. 141 ЦПК України та судові витрати (судовий збір) покласти на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 203, 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1050, 1057-1 ЦК, ст.ст. 10, 12-13, 15-16, 57 - 60, 61, 64, 141, 208, 209, 212-215, 218, 263-265 ЦПК України, суд, -

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 57 - 60, 61, 64, 208, 209, 212-215,218 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

В задоволення позовної заяви представника позивача ОСОБА_1 адвоката Горбенко Костянтин Олегович до ОСОБА_2 про визнання недійсним (неукладеним) договору позики - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 05.04.2024 року.

Суддя Юрій ГЕЦКО