Справа №203/1501/19
Провадження №2/0203/14/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.04.2024 року Кіровський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Католікяна М.О.,

при секретарі Гапоновій К.В.,

з участю:

-представниці позивачка ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Міссіяж Олени Анатоліївни, ОСОБА_3 про визнання відмови від прийняття спадщини недійсною,

у с т а н о в и в:

1. 15 квітня 2019 року позивач поштовим зв`язком звернувся до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Міссіяж О.А., ОСОБА_3 про визнання відмови від прийняття спадщини недійсною. Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, що у жовтні 2013 року у російській федерації помер його батько ОСОБА_4 , якому належали будинок, земельна ділянка та грошові кошти в сумі 43 000,00 доларів США. Спадкове майно фактично знаходиться за місцем смерті. ОСОБА_3 доводиться позивачеві рідною сестрою, а померлому дочкою. Грошові кошти на рахунок батька у банківській установі переказував особисто позивач, який постійно мешкав та працював в Україні. Після смерті батька позивач захворів і тривалий час проходив стаціонарне та амбулаторне лікування у різноманітних лікувальних установах України. Через стан здоров`я та умовляння сестри позивач у нотаріуса склав відмову від прийняття спадщини за умови, що після оформлення сестрою спадкових прав після смерті батька вона продасть будинок та землю і поверне йому половину їх вартості, а також кошти, які позивач переказував на батьків рахунок. У подальшому сестра позивача відмовилась виконувати умови домовленості, що стало причиною звернення позивача до суду з позовом про визнання його відмови від прийняття спадщини недійсною. Правовими підставами визнання відмови від прийняття спадщини недійсною є статті 229, 230, 233 Цивільного кодексу України (далі ЦК) (т. 1 а.с.а.с. 2 8, 54).

2. Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20.05.2019, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 21.12.2019, у відкритті провадження у справі було відмовлено, оскільки спірні спадкові відносини, у розумінні статті 70 Закону №2709-IV від 23.06.2005 «Про міжнародне приватне право»,мають регулюватися правом держави, у якій спадкодавець мав останнє місце проживання, тобто правом російської федерації (т. 1 а.с.а.с. 59, 107, 108).

3. 27 травня 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про застосування до спірних правовідносин правил позовної давності (т. 1 а.с.а.с. 197, 198).

4. 18 березня 2020 року Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду ухвалив постанову про скасування ухвали Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20.05.2019 та постанови Дніпровського апеляційного суду від 21.12.2019, передачу справи на розгляд суду першої інстанції (т. 1 а.с.а.с. 136 139).

5. 11 червня 2021 року позивач звернувся до суду із заявою про поновлення строку позовної давності, обґрунтувавши її тим, що довідався про обман сестри лише у липні 2018 року (т. 2 а.с.а.с. 128 131).

6. 10 травня 2023 року суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження, призначення справи до судового розгляду по суті (т. 2 а.с. 184).

7. У судових засіданнях позивач, його представниця підтримали заявлений позов у повному обсязі, пояснивши, що у жовтні 2013 року у російській федерації помер його батько ОСОБА_4 , якому належали будинок, земельна ділянка та грошові кошти в сумі 43 000,00 доларів США. Спадкове майно фактично знаходиться за місцем смерті. ОСОБА_3 доводиться позивачеві рідною сестрою, а померлому дочкою. Грошові кошти на рахунок батька у банківській установі переказував особисто позивач, який постійно мешкав та працював в Україні. Після смерті батька позивач захворів і тривалий час проходив стаціонарне та амбулаторне лікування у різноманітних лікувальних установах України. Через стан здоров`я та умовляння сестри позивач у нотаріуса склав відмову від прийняття спадщини за умови, що після оформлення сестрою спадкових прав після смерті батька вона продасть будинок та землю і поверне йому половину їх вартості, а також кошти, які позивач переказував на батьків рахунок. У подальшому сестра позивача відмовилась виконувати умови домовленості.

8. ОСОБА_3 до суду не з`явилася, звернувшись із заявою про розгляд справи за її відсутності. Згідно з протоколом судового засідання Комінтернівського районного суду м Воронежа російської федерації відповідачка заперечувала проти позову. Позивач від початку не збирався приймати спадщину після смерті батька, оскільки був забезпеченою людиною і не планував повертатися в російську федерацію. Позивач склав заяву про відмову від прийняття спадщини свідомо, був обізнаний про смерть батька, брав участь у його похованні. У подальшому позивач приїздив в російську федерацію, але жодного разу не ініціював питання щодо спадщини (т. 2 а.с.а.с. 65 83, 114, 115).

9. Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Міссіяж О.А. до суду не з`явилася, була повідомлена належним чином.

10. Суд, заслухавши пояснення позивача, його представниці, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку про те, у задоволенні позову необхідно відмовити з таких підстав.

11. Судом встановлено, що позивач та ОСОБА_3 доводяться дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 16, т. 2 а.с.а.с. 14, 15).

12. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер у с. Артюшкіно Аннінського району Воронезької області російської федерації (т. 2 а.с. 7).

13. ОСОБА_4 за життя належало таке майно (т. 2 а.с.а.с. 18 29, 45 50):

- домоволодіння АДРЕСА_1 російської федерації;

- земельна ділянка площею 1007 м2, розташована за адресою: домоволодіння АДРЕСА_1 російської федерації;

- автомобіль марки «ВАЗ» (реєстраційний номер НОМЕР_1 );

- грошові кошти загальною сумою 377 452,51 рублів на рахунках у ВАТ «Сбербанк Росії»;

- грошові кошти в сумі 43 708,47 доларів США на рахунку у ВАТ «Сбербанк Росії».

14. 3 лютого 2014 року позивач склав заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті батька. Заяву було посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Міссіяж О.А. і зареєстровано у реєстрі під №157 (т. 2 а.с.а.с. 10, 11).

15. 12 лютого 2014 року ОСОБА_5 звернулася до нотаріуса нотаріального округу міського округу м. Воронежа Воронезької області Королькової Є.А. із заявою про відмову від прийняття спадщині після смерті чоловіка (т. 2 а.с. 8).

16. Того ж дня ОСОБА_3 звернулася до нотаріуса нотаріального округу міського округу м. Воронежа Воронезької області Королькової Є.А. із заявою про прийняття спадщині після смерті батька (т. 2 а.с. 12).

17. 15 травня 2014 року ОСОБА_3 були видані свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька, за якими вона в цілому набула право власності на все майно, належне спадкодавцю (т. 2 а.с.а.с. 51 57).

18. 8 жовтня 2015 року ОСОБА_5 також померла (т. 1 а.с. 51).

19. У період від 08.05.2013 по 14.12.2015 позивач тричі (08.05.2013 20.05.2013, 02.12.2014 12.12.2014, 30.11.2015 14.12.2015) перебував на стаціонарному лікуванні у різноманітних медичних закладах з діагнозом: хронічна обструктивна хвороба легких ІІ ст., середньої тяжкості ЛН І ст. початкові ознаки хронічного легеневого серця, ішемічна хвороба серця, атеросклероз аорти, коронарних артерій СН І ст. тощо (т. 1 а.с.а.с. 16 47).

20. Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

21. Згідно зі статтею 1223 ЦК право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

22. За правилами, встановленими частиною 1 статті 1268 ЦК, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

23. Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини (частина 2 статті 1272 ЦК). Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги (частина 2 статті 1274 ЦК).

24. Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229 231, 233 цього Кодексу.

25. Частиною 1 статті 229 ЦК визначено, що, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

26. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

27. Під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення.

28. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: платності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу).

29. Помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення.

30. За приписами частини 1 статті 230 ЦК, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

31. Для визнання недійсним правочину як укладеного під впливом обману необхідно, щоб сторона була введена в оману саме щодо обставин, які мають істотне значення. До таких обставин віднесено відомості стосовно природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

32. У вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статті 230 ЦК суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем факту обману.

33. Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тобто обман має місце тоді, коли задля вчинення правочину або надається невірна інформація, або вона замовчується. Причому це робиться навмисно, з метою аби правочин було вчинено. Отже, обман це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть.

34. Усі ці обставини (наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману) повинна довести особа, яка діяла під впливом обману (позивач).

35. Отже, позивач у справі мав довести наявність одночасно трьох складових, а саме: наявність умислу в діях ОСОБА_3 , істотність значення обставин, щодо яких його введено в оману, наявність обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, тоді вважається, що наявна помилка. Має бути встановлений причинно-наслідковий зв`язок між обманом та вчиненням правочину. Тільки той обман дозволяє оспорити правочин, який вплинув на рішення сторони вчинити цей правочин.

36. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману іншу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину відповідно до статті 230 ЦК.

37. Відповідно до частини 1 статті 233 ЦК правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

38. Підставами визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК та предметом доказування у справі є: наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

39. Тобто для визнання правочину недійсним на підставі частини 1 статті 233 ЦК необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині 1 статті 233 ЦК сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена статтею 233 ЦК підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів. Відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання частини 1 статті 233 ЦК.

40. Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема: тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

41. Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах.

42. Виходячи із системного аналізу приведених норм, визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.

43. Згідно з частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

44. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК).

45. За правилами, встановленими статтею 89 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

46. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

47. Судом встановлено, що при підписанні заяви про відмову від спадщини позивач зазначив, що йому роз`яснено зміст статей 225, 229 231, 233, 1216 1223, 1273 1275 ЦК, у тому числі право на відкликання цієї зави до закінчення шестимісячного строку з часу відкриття спадщини. При цьому позивач також зазначив, що повністю розуміє значення своїх дій, без будь-якого стороннього тиску, як фізичного, так і психічного з боку інших осіб, відповідно до власного волевиявлення не прийняв спадщину і на неї не претендує.

48. Викладене безумовно свідчить про те, що в момент складення заяви про відмову від спадщини позивач розумів сутність такого правочину (яка дозволяла відмежувати його від інших правочинів). При цьому позивач розумів його природу, що підтверджується самим змістом правочину.

49. Крім того, суд не вбачає й сукупності умов, визначених частиною 1 статті 233 ЦК.

50. Так, у суді позивач пояснив, що важко хворів, постійно лікувався, не розумів, що відбувається навколо, не був обізнаний про те, що спадщину можна оформити, видавши довіреність тощо.

51. Судом було встановлено, що у період від 21.05.2013 по 02.12.2014 (тобто протягом вісімнадцяти місяців) позивач не лікувався стаціонарно, вів помірно звичайний спосіб життя, був цілком самостійним і не потребував такого стороннього догляду, за відсутності якого не міг би обслуговувати себе, вчиняти правочини тощо. Відтак, принаймні протягом шести місяців з часу відкриття спадщини позивач мав фізичну можливість звернутися до нотаріуса із заявою про її прийняття або заявою про відкликання заяви про відмову від прийняття спадщини.

52. Із заявою про призначення у справі судово-медичної (судово-психіатричної) експертизи, яка б з огляду на стан його здоров`я підтвердила його фізичну обмеженість у вчиненні тих чи інших правочинів, нерозуміння ним наслідків вчинення або невчинення тих чи інших дій протягом розгляду справи ані позивач, ані його представниця не зверталися.

53. Довід про те, що позивач не був обізнаний про те, що спадщину можна оформити, видавши довіреність, суд не бере до уваги, оскільки він може свідчити лише про незнання ним спадкового законодавства. Такий довід також суперечить змісту складеної ним заяви про відмову від прийняття спадщини, згідно з якою нотаріус роз`яснила йому відповідні положення ЦК.

54. Таким чином, позивач не довів суду той факт, що за відсутності зазначеної обставини (його хвороба) він би не вчинив оспорюваний правочин взагалі або вчинив би інший правочин.

55. Судом також не було встановлено те, що зазначена обставина вплинула на позивача таким чином, що спонукала його вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах.

56. Твердження позивача про те, що ОСОБА_3 обманула його, не повернувши йому половину вартості спадкового майна і порушивши таким чином попередню домовленість, не доведено належними, допустимими та достовірними доказами (з дотриманням принципу їх достатності).

57. Суд критично ставиться до показань допитаних у справі свідків позивача ( ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ), оскільки такі показання були дані або зі слів самого позивача, або були спотворені негативним ставленням до ОСОБА_3 і позитивним ставленням до позивача.

58. При цьому показання допитаного у справі свідка позивача ОСОБА_7 по суті спростували довід позовної заяви щодо мотивів укладення позивачем оспореного ним правочину. Так, свідок у суді показав, що позивач відмовився від спадщини, оскільки був цілком заможний і працював.

59. Свідок позивача ОСОБА_6 суду показав, що знає про хворобу як про причину відмови позивача від прийняття спадщини від самого позивача. При цьому про домовленість між останнім та його сестрою з приводу розподілу спадкового майна не обізнаний взагалі.

60. Свідок ОСОБА_9 також показав, що про спадкові грошові кошти та домовленість між ОСОБА_3 та позивачем знає виключно зі слів останнього.

61. Інших доказів на підтвердження факту обману, якого припустилася ОСОБА_3 , позивач суду не надав.

62. З огляду на викладене суд не знайшов підстав для задоволення заявленого у справі позову.

63. Керуючись статтями 5, 7, 10 13, 19, 23, 76 81, 89, 209 211, 213, 223, 228, 229, 258, 259, 263 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ; АДРЕСА_2 ) у позові до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Міссіяж Олени Анатоліївни (49000, Україна, місто Дніпро, проспект Дмитра Яворницького, 93/139,141), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ) про визнання відмови від прийняття спадщини недійсною відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється від дня складення повного судового рішення. Рішення набирає законної сили, якщо протягом вказаних строків не подана апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повне рішення складено 10 квітня 2024 року.

Суддя М.О. Католікян