ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3757/24 Справа № 202/1684/24 Суддя у 1-й інстанції - Ісаєва Д.А Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Лопатіної М.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 30 січня 2024 року про передачу цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та штрафних санкцій, до іншого суду,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 30 січня 2024 року цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та штрафних санкцій, передати для розгляду за підсудністю до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя (а.с. 15).

Не погодившись з такою ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить її скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду (а.с. 21-24).

Інші учасники справи не скористались своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржена ухвала суду першої інстанції не відповідає, з огляду на наступне.

За правилами ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

У разі, якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи (ч. 6 ст. 187 ЦПК України).

Приписами ч. 8 ст. 187 ЦПК України передбачено, що суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру.

У відповідності до ч. 9 ст. 187 ЦПК України, якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 9 ст. 28 ЦПК України, позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи).

Відповідно до ч. 15 ст. 28 ЦПК України, позови до кількох відповідачів, які проживають або знаходяться в різних місцях, пред`являються за місцем проживання або місцезнаходженням одного з відповідачів за вибором позивача.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та штрафних санкцій, зазначивши про те, що відповідач ОСОБА_2 постійно проживає, тобто перебуває за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідач ОСОБА_3 має зареєстроване місце на тимчасово окупованій території та фактично проживає (перебуває) за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 7).

Згідно довідки від 20.01.2023 року №1239- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, встановлено, що відповідач ОСОБА_2 , взята на облік з 20.01.2023 року, як внутрішньо переміщена особа, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_4 (а.с. 25).

Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська передає справу на розгляд іншому суду, вважаючи, що справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду, посиланням на норму п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України.

Однак такий висновок суду є передчасний, порушує вказану норму цивільного процесуального права та не відповідає завданню цивільного судочинства, яка визначена у ст. 2 ЦПК України. Так, згідно ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України Суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо: справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Однак, суд першої інстанції при застосуванні вказаної норми цивільного процесуального права не звернув уваги, що відповідач ОСОБА_2 , у даному випадку, є внутрішньо переміщеною особою та її фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_4 , а зареєстрована адреса постійного місця проживання відповідача ОСОБА_3 є на тимчасово окупованій території України та його фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_4 , що останнім не заперечується. З огляду на те, що відповідачі змінили своє постійне місце проживання, справа, за відсутності у суду інших відомостей про зареєстроване місце проживання відповідачів, має розглядатися відповідно до ч. 9 ст. 28 ЦПК України - за останнім відомим суду зареєстрованим місцем її проживання, яке перебуває в межах територіальної юрисдикції Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, а не у Орджонікідзевському районному суду м. Запоріжжя, як помилково вирішив суд першої інстанції в оскарженій ухвалі.

Як роз`яснив Європейський суд з прав людини у справах «Верітас проти України» та «Сокуренко та Стригун проти України», суд не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції у разі перевищення ним своїх повноважень, визначених процесуальним законодавством. Зокрема, повноваження суду на розгляд конкретної справи, заяви або скарги визначається правилами підвідомчості та підсудності.

Аналізуючи викладене, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позов не підсудний Індустріальному районному суду м. Дніпропетровська. Наведені з цього приводу доводи скарги знайшли своє підтвердження в матеріалах справи та спростовують висновки суду першої інстанції.

Оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, суд порушив та неправильно застосував норми процесуального права, то відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує оскаржену ухвалу суду першої інстанції, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду питання про відкриття провадження до того ж суду першої інстанції.

Пунктом 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року визначено, що якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції, яка перешкоджає розгляду справи, з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом відповідної апеляційної та/або касаційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами ЦПК України.

Оскільки наразі вирішується процесуальне питання, а не розглядається справа по суті, питання щодо розподілу судового збору за розгляд апеляційної скарги не вирішується.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 379, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 30 січня 2024 року про передачу цивільної справи до іншого суду - скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

М.Ю. Лопатіна