ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2024 року м. Чернівці Справа № 727/3620/23

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.,

секретар: Факас А.В.,

позивач: акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

при розгляді справи за апеляційною скаргою акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 31 січня 2024 року, ухваленого під головуванням судді Калмикової Ю.О., дата виготовлення повного тексту рішення не зазначена, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 АТ «УкрСиббанк» звернулось до суду з позовом до відповідачів про стягнення 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 5621,77 швейцарських франків та судові витрати.

Позов мотивований тим, що між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту №0 від 29.05.2007 року, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 96700 швейцарських франків, а в забезпечення виконання кредитних зобов`язань між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки №117839 від 29.05.2007 року.

В подальшому, через невиконання позичальником своїх зобов`язань банк звернувся до суду з позовом до відповідачів, як наслідок рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12.05.2011 року позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь банку заборгованість за кредитними договорами №0 від 23.05.2007 року та №0 від 29.05.2007 року у розмірі 921 602,83 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Надалі рішення суду звернуто до виконання, однак на час звернення із позовом заборгованість не погашена, рішення суду не виконане, зобов`язання не припинилося, а тому наявні підстави для звернення до суду з позовом про стягнення з відповідачів 3% річних від простроченої суми боргу на підставі ст.625 ЦК України.

Провадження №22-ц/822/344/24

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 31 січня 2024 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду позивачем оскаржено його в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга АТ «УкрСиббанк» мотивована тим, що судом невірно застосовано норми ст.625 ЦК України, оскільки предметом позову у цій справі є стягнення 3% річних через невиконання грошового зобов`язання, підтвердженого рішенням суду, і його висновок, що між сторонами існує натуральне зобов`язання, спростовується наявністю судового рішення про стягнення кредитної заборгованості.

Стверджує, якщо кредитор вже скористався судовим захистом та рішенням суду з боржника стягнуто суму основного боргу, то таке вже не є натуральним.

Звертає увагу на те, що ні ЗУ «Про споживче кредитування», ні ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ні ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не передбачають звільнення від сплати 3% річних від простроченої суми.

Відзив до суду апеляційної інстанції не подавався.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За приписами ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «VarelaAssalinocontrelePortugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч.4,5 ст.268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд вказав, що законодавець виділив два види захисту вимоги, а саме: стягнення в судовому порядку боргу та звернення до примусового виконання рішення суду щодо стягнення боргу.

Ураховуючи, що судовими рішеннями у цій справі, які набрали законної сили, відмовлено стягувачу у поновленні строку для пред`явлення виконавчих листів до виконання, тобто його вимоги, які виникли на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12.05.2011, не можуть бути захищені в судовому та примусовому порядку, між сторонами виникло натуральне зобов`язання, а тому дана позовна заява не підлягає задоволенню.

Крім того, суд виходив з того, що оскільки зобов`язання є натуральним, позивач не мав права нараховувати 3% річних протягом 10.04.2020 року по 23.02.2022 року, так як ОСОБА_1 є ветераном війни інвалідом війни 3 групи, який 20.07.2014 року отримав травму на території аеропорту м. Луганськ під час артилерійського обстрілу в районі проведення АТО (копія довідки про обставини травми додається), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 04.04.2023 (копія посвідчення знаходиться в матеріалах справи), а тому, виходячи із приписів ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», звільнений від сплати штрафних санкцій.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, виходячи з наступного.

Обставини справи щодо: укладення між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 договору про надання споживчого кредиту №0 від 29.05.2007 року та отримання останнім кредитних коштів у розмірі 96 700 швейцарських франків на придбання квартири, що знаходиться по АДРЕСА_1 (т.1 а.с.18-20), договору поруки №117839 від 29.05.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 (т.1 а.с.23), стягнення із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12.05.2011 року у розмірі 921 602,83 грн, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 25.08.2011 року (т.1 а.с.26-29), сторонами визнається та не заперечується.

На виконання вказаного рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12.05.2007 року, яке набрало законної сили 25.08.2011 року, видано виконавчий лист від 12.03.2014 року (т.1 а.с.83).

Згідно постанови про відкриття виконавчого провадження (ВП №42725885) від 28.03.2014 року вбачається, що відкрито виконавче провадження згідно виконавчого листа №2-684/11 від 12.03.2014 року про солідарне стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованості в сумі 772018,71 грн (т.1 а.с.84).

З копії постанови про відкриття виконавчого провадження (ВП №60149065) від 27.09.2019 року вбачається, що відкрито виконавче провадження згідно виконавчого листа №2-684/11 від 12.03.2014 року про солідарне стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованості в сумі 921 602,83 грн (т.1 а.с.85).

Відповідно до постанови державного виконавця від 08.10.2019 року по ВП №60149065 скасовано документ «Постанову про відкриття виконавчого провадження» від 27.09.2019 року (т.1 а.с.86).

Постановою ВС від 12.04.2021 року залишено без змін ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19.08.2020 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 27.10.2020 року, де суди дійшли висновку, що скарга подана банком із пропуском визначеного ст.449 ЦПК України строку та заявником не доведено наявність поважних причини пропуску цих строків. Суди встановили, що заявник в жовтні 2019 року та у лютому 2020 року звертався до начальника Першого ВДВС із заявою про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження та відновлення виконавчого провадження, тоді як зі скаргою до суду звернувся 11.06.2020 року (т.1 а.с.87-90).

Крім того, в матеріалах справи міститься довідка розрахунок заборгованості по кредитному договору за 28.03.2023 року (т.1 а.с.31-44).

З копії посвідчення № НОМЕР_2 від 04.04.2023 року вбачається, що ОСОБА_1 є інвалідом 3 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни (т.1 а.с.79).

Відповідно до копії довідки МОУ ВЧ - Польова пошта В0377 від 22.09.2014 року №18 вбачається, що ОСОБА_1 20.07.2014 року на території аеропорту м. Луганськ одержав під час артилерійського обстрілу мінно-вибухову травму, гостру закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку з незначними клінічними проявами. Гострий лівобічний євстахіїт, гострий післятравматичний двобічний кохлеарний неврит (т.1 а.с.112).

Щодо суті спору, то суд апеляційної інстанції вказує таке.

За змістом ст.ст.15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3 % річних у розмірі 5621,77 швейцарських франків, нарахованих за період з 10 квітня 2020 року по 23 лютого 2022 року за невиконання грошового зобов`язання на підставі рішення суду щодо стягнення кредитної заборгованості.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15-ц.

За приписами частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Відповідачі мають грошові зобов`язання перед позивачем, що підтверджується рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 травня 2011 року, яке набрало законної сили, про стягнення з відповідачів солідарно на користь позивача 921 602,83 грн та судові витрати.

Надалі, згідно вказаного рішення суду було відкрито виконавче провадження №42725885, що підтверджується постановою від 28.03.2014 року, однак постанова, яка міститься в матеріалах справи (т.1 а.с.84), не відповідає ідентичним постановам (різниця в розмірі заборгованості) від тієї ж дати та з тим же номером ВП 42725885, які містяться в АСВП за ідентифікатором Б3225В89Г578, а тому суд апеляційної інстанції таку вважає неналежним доказом.

Так, у справі, що розглядається, боржником отримано кредит за договорами в іноземній валюті швейцарських франках, тобто предметом укладених між сторонами договорів кредиту була іноземна валюта, яку боржник зобов`язався повернути банку. Про те, розділ 4 цього Договору не містить умов про те, що сторони досягли згоди про відповідальність позичальника за ст.625 ЦК України у валюті основного зобов`язання, однак містить умови відповідальності в гривні.

Водночас, заборгованість за договором кредиту на підставі вказаного рішення суду від 12 травня 2011 у справі №2-684/2011, ухваленого за позовом АТ «УкрСиббанк» про стягнення заборгованості солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визначена у гривнях, яка й була стягнута з боржників саме в гривнях без застосування валютної прив`язки чи еквіваленту суми боргу в іноземній валюті.

Зазначене рішення суду набрало законної сили і на його виконання про стягнення боргу в гривнях суд видав відповідний виконавчий документ - виконавчий лист. Попередній кредитор своїм правом на оскарження не скористався.

ЄСПЛ у рішенні від 28.10.1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» звертав увагу, що одним з найважливіших є принцип юридичної визначеності, який передбачає, що у випадку, коли суд виніс рішення у справі, питання більше не може ставитися під сумнів.

Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися.

Отже, кредитор на час ухвалення рішення АТ «УкрСиббанк», користуючись своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання, пред`явив позов про стягнення заборгованості за договором з боржника у валюті, яку ним же було переведено в гривні, з урахуванням чого валютою такого зобов`язання стала національна валюта гривня, тобто борг трансформувався із валютного за договором у гривневий на підставі рішення суду.

Відомостей про виконання рішення суду матеріали справи не містять, стороною відповідачів протилежного не доведено.

Отже, за вказаних обставин, позивач набув право вимоги по ст.625 ЦК України трьох відсотків річних саме в гривні, а не у швейцарських франках.

Враховуючи наведене, кредитор, який, користуючись наданим йому процесуальним правом, визначив заборгованість за валютним кредитом у пред`явленому ним позові у національній валюті - гривні, що була задоволена судом та стягнута з боржника у цій валюті, має право за частиною другою статті 625 ЦК України на стягнення трьох відсотків річних.

Однак, як встановлено матеріалами справи, ОСОБА_1 є учасником бойових дій.

Так, статтю 14 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року доповнено пунктом 15 згідно із Законом № 1275-VII від 20 травня 2014 року: «15. Військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються».

В подальшому, до пункту 15 статті 14 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII внесено зміни Законом № 1357-IX від 30 березня 2021 року: «15. Військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються».

Надалі, ЗУ від 27 липня 2022 року № 2459-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо врегулювання простроченої заборгованості у період дії воєнного стану в Україні» внесено такі зміни: пункт 15 статті 14 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» доповнено словами «крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (житлового будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля».

В п.2 розділу II. Прикінцеві та перехідні положення вказано, що зміни, передбачені пунктами 1 і 3 розділу I цього Закону, застосовуються до кредитних договорів, укладених після набрання чинності цим Законом.

Проте, 3% річних нараховані відповідно до статті 625 ЦК України не підпадають під обмеження, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону № 2011-XII, оскільки за своєю суттю, як і інфляційні втрати, мають компенсаційний, а не штрафний характер, виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає в отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року №703/2718/16-ц, від 23 жовтня 2019 року №723/304/16-ц та 27 листопада 2019 року №340/385/17.

Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року (справа №749/298/19).

Що стосується розрахунку позивача, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне не погодитися з таким та провести свій.

Верховний Суд у постановах: від 19.10.2022 року в справі №501/19/17; від 22.06.2022 року у справі №296/7213/15; від 19.01.2022 року у справі №199/5072/19 та від 19.01.2022 року, справа №204/3530/17 дійшов висновку, що у випадку, якщо суд вважає розрахунок заборгованості таким, що не відповідає тим відносинам, які склалися між сторонами та на підставі нього не можна визначити реальну суму заборгованості, то суд повинен здійснити свій власний обрахунок заборгованості, а не відмовити в задоволенні позову через недоведеність позовних вимог.

Як вбачається з позовної заяви позивачем заявлено період з 10.04.2020 року по 23.02.2022 року на суму 99 997,35 швейцарських франків, на яку і було здійснено нарахування 3% річних по ст.625 ЦК України.

Колегія суддів апеляційного суду з такими не погоджується, оскільки існуючий в матеріалах справи розрахунок повинен здійснюватися на суму боргу 921 602,83 грн, яка підтверджується рішенням суду, виконавчим листом та постановою про відкриття виконавчого провадження від 28.03.2014 року на зазначену вище суму боргу, яка знаходяться в автоматизованій системі виконавчого провадження та досліджені судом апеляційної інстанції за ВП 42725885 та ідентифікатором Б3225В89Г578.

Так, у період розрахунку: з 10.04.2020 року по 31.12.2020 року - 266 днів [Проценти] = 921 602,83 грн. (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 266 (кількість днів) / 366 (днів у році) = 20 093,96 грн; у період розрахунку: з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року - 365 днів [Проценти] = 921 602,83 грн. (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 365 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 27 648,08 грн; у період розрахунку: з 01.01.2022 року по 23.02.2022 року - 54 дні [Проценти] = 921 602,83 грн. (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 54 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 4 090,40 грн.

Тобто, загальна кількість днів становить 685 на загальну суму 51 832,44 грн, які підлягають стягненню із відповідачів.

Що стосується висновку суду першої інстанції з приводу виникнення між сторонами натурального зобов`язання, то суд апеляційної інстанції вказує наступне.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.

Стаття 256 ЦК України містить визначення поняття позовної давності. Так, за змістом наведеної статті, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Наслідки спливу позовної давності встановлені статтею 267 ЦК України та передбачають, що особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Системне тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України у їх взаємозв`язку дає підстави для висновку, що натуральним є зобов`язання, вимога в якому хоча й існує, проте не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном. Положення статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, як спеціальної міри відповідальності за порушення грошового зобов`язання, може бути застосовано до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Отже, кредитор у натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просив стягнути з відповідачів 3% річних з підстав невиконання рішення суду, яким було задоволено позовні вимоги до останніх.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Тому, суд першої інстанції посилаючись на виникнення натурального зобов`язання як на одну з підстав відмови в позові дійшов помилкового висновку, оскільки вимога про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК, не є додатковими вимогами в розумінні ст.266 ЦК, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Стягнення 3 % річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає до часткового задоволення, рішення суду скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

В силу частин 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду рішення суду скасовано та ухвалено нове про часткове задоволення позовних вимог, слід здійснити розподіл судових витрат.

Так, при поданні позову позивач просив стягнути з відповідача 5621,77 швейцарських франків, що станом на час звернення з позовом по курсу НБУ складало 227 311,21 грн, позовні вимоги за результатами апеляційного перегляду АТ «УкрСиббанк» задоволено на 22,80 % (51 832,44 грн).

При подачі позову позивач сплатив судовий збір в розмірі 3407,21 грн (т.1 а.с.4), 22,80% з яких у розмірі 776,84 грн підлягає компенсації за рахунок відповідачів.

При поданні апеляційної скарги АТ «УкрСиббанк» сплатило 5110,82 грн (т.2 а.с.7), 22,80% з яких у розмірі 1165,27 грн підлягає компенсації за рахунок відповідачів.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 31 січня 2024 року скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь акціонерного товариства «УкрСиббанк» 51 832 (пятдесят одну тисячу вісімсот тридцять дві) грн 44 копійки 3% річних за період з 10.04.2020 року по 23.02.2022 року за невиконання рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 травня 2007 року.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь акціонерного товариства «УкрСиббанк» судові витрати в розмірі по 971,05 грн з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з часу складання повного тексту постанови.

Головуючий І.Н. Лисак

Судді: І.М. Литвинюк

І.Б. Перепелюк