Справа № 587/231/23
09 квітня 2024 року Сумський районний суд Сумської області під головуванням судді Гончаренко Л. М., за участю секретаря судового засідання Макошенець С.І., представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визначення частки у спільному майні та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя,
01.02.2023 року позивач ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним право власності на частину квартири АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача судові витрати.
Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що з 02.11.2002 року ОСОБА_3 та ОСОБА_6 перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду від 05.06.2019 року був розірваний. У період шлюбу подружжя придбало квартиру АДРЕСА_1 , яку було оформлено на ім`я відповідача. Після розірвання шлюбу відповідачем не визнається право позивача на вказану квартиру та чиняться перешкоди у користуванні нею.
16.02.2023 року відповідач ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом, в якому просила суд: визнати за нею права власності на 403/625 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 ; за ОСОБА_3 залишити право власності на іншу 22/625 часку квартири за адресою: АДРЕСА_2 ; стягнути з ОСОБА_3 на її користь витрати по сплаті судового збору.
Заявлені вимоги мотивовані тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох спільних дітей повнолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та неповнолітнього ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . За час спільного проживання та перебування в шлюбі в 2012 році було придбано двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_9 . Відповідно до договору купівлі-продажу майнових прав та іпотечного договору від 21.11.2012 року вартість спірної квартири становила 253 352,00 грн. Грошові кошти в сумі 80 000 грн були виручені батьками позивачки за продаж садового будинку та земельної ділянки 27.06.2013 року та передані їй в дар. Позивачем за іпотечним договором сплачено 163 352 грн, що становить 64,48% або 403/625 частки квартири, а відповідачем сплачено 90 000 грн, що становить 35,52% або 222/625 частки квартири.
У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом ОСОБА_1 позовну заяву підтримала, просили її задовольнити, у задоволенні зустрічного позову відмовити.
Педставник відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення первісного позову, просила відмовити в його задоволенні, зустрічний позов підтримала та просила йог задовольнити.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що первісний позов підлягає задоволенню, у задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною першою ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Судом встановлено, що з 02.11.2002 року по 05 червня 2019 року ОСОБА_3 та ОСОБА_9 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Сумського районного суду Сумської області було розірвано (а.с. 3).
Від шлюбу мають спільних дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 34,35).
13 серпня 2020 року ОСОБА_10 зареєструвала новий шлюб та змінила прізвище на « ОСОБА_11 » (а.с. 31).
Під час шлюбу, 21.11.2012 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_9 було укладено договір про іпотечний кредит №2620, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти в сумі 180 000 грн на 6 років з терміном погашення не пізніше листопада 2018 року на придбання майнових прав на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 37-49).
Відповідно до договору купівлі-продажу майнових прав №4А від 21.11.2012 року, укладеного між ТОВ «Агрофірма Суми-Насіння» та ОСОБА_9 , продавець продає, а покупець придбаває майнові права на об`єкт нерухомості в об`єкті будівництва за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 50-59).
Також 21.11.2012 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_9 було укладено іпотечний договір, предметом іпотеки за яким є майнові права на об`єкт нерухомості: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 60-77).
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Дрежавного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №318390579 від 22.12.2022 право власності на нерухоме майно: 2-кімнатну квартиру загальною площею 61,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровано за ОСОБА_9 (а.с. 5 зв.б.- а.с. 7).
Як стверджує позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4 , її батьками були виручені грошові кошти в сумі 80 000 грн від продажу садового будинку та земельної ділянки 27.06.2013 року, які були передані їй в дар та вона внесла їх в рахунок оплати авансового внеску за квартиру.
31.03.2023 рок через канцелярію суду представником ОСОБА_4 адвокатом Безуглою К.В. було подано заяву про допит в якості свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , яке було задоволено судом.
У судовому засіданні була допитана свідок ОСОБА_15 , яка пояснила, що знає позивача та відповідача, вони проживали у батьків ОСОБА_17 , а також винаймали житло. У 2012 році подружжя вирішило придбати квартиру в іпотеку, проте для першого внеску коштів в них не було. У зв`язку з цим батьки ОСОБА_17 продали свою дачу за 9-10 тисяч доларів та надали кошти для іпотеки своїй доньці. Їй відомо, що ОСОБА_17 оформила кредит на себе, а батьки були поручителями. У 2013 році сторони придбали квартиру.
Свідок ОСОБА_13 суду пояснила, що товаришує з ОСОБА_4 , знає її з 2015 року та їй відомо, що при купівлі квартири батьки ОСОБА_17 сплатили перший внесок, продавши свою дачу, за яку ціну їй не відомо. Також зазначила, що ОСОБА_17 з батьком щомісяця їздила сплачувати кредит, чиї саме кошти були для погашення кредиту їй невідомо.
Свідок ОСОБА_12 суду пояснив, що йому відомо зі слів батьків ОСОБА_17 , що у 2013 році вони продали свою дачу за 9 тисяч доларів США для придбання житла та передали ці кошти ОСОБА_17 для сплати першого внеску. При передачі коштів він не був присутній та йому не відомо на яких саме умовах вони надавалися.
Під час судового розгляду справи представник ОСОБА_2 відмовилася від клопотання про допит заявлених свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_16 .
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частина 1 ст. 61 СК України передбачає, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).
Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Отже, за змістом наведених норм права діє презумпція спільності майна, набутого у шлюбі. І саме той з подружжя, хто заперечує належність майна до спільної власності подружжя, має спростувати цю презумпцію спільності майна, набутого у шлюбі.
При вирішенні спорів про належність майна на праві спільної сумісної власності подружжю, суду в першу чергу належить встановити час набуття такого майна. При встановленні судом факту набуття майна у період шлюбу, на таке майно поширюється презумпція спільності майна подружжя. Факт набуття майна у період шлюбу доводить той із подружжя, який на нього посилається в обґрунтування своїх вимог про поділ такого майна. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно набуте у період шлюбу є спільним сумісним майном. (Постанова ВС у справі 595/324/17)
Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.
За змістом п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року визначено те, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. З ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.
Відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_18 , як на підставу своєї вимоги про визнання за нею права власності на 403/625 частини квартири та залишення за ОСОБА_3 права власності на іншу 222/625 часток квартири зазначала, що квартира придбавалася частково за її особисті кошти, а тому при вирішенні спору суд має відійти від рівності часток подружжя у спірному майні.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ст.ст. 76, 80, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Проте, відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_4 , всупереч зазначених вимог процесуального закону, не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження того, що нею було сплачено кошти за іпотечним договором в сумі 163 352 грн., які були її особистою власністю та частина з яких (80 000 грн) була надана її батьками в дар, а особисто ОСОБА_3 сплачено лише 90 000 грн.
Зважаючи на вказане, суд не вбачає підстав для відступлення від презумпції рівності часток подружжя.
За правилами ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Таким чином, враховуючи, що набута сторонами в період шлюбу спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя позивачем за зустрічним позовом не надано, а тому суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення первісного позову, відмовивши у задоволенні зустрічного позову.
Вирішуючи питання щодо судових витрат в справі, суд вважає правомірним покласти на відповідача понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати.
Керуючись ст.ст. 60, 61, 69-72 СК України, ст. 372 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 12, 76-81, 83, 141, 223, 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд
Позовну заяву ОСОБА_3 задовольнити.
Визнати за ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір в розмірі 1532 (одна тисяча п`ятсот тридцять дві) грн. 50 коп.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовити.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення виготовлений 10 квітня 2024 року.

Суддя Л.М.Гончаренко