справа № 760/6752/23
провадження № 22-ц/824/8700/2024
головуючий у суді І інстанції Українець В.В.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 25 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд з зазначеним позовом до Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги мотивував тим, що 4 грудня 2020 року по вул. Саперно-Слобідській, 6/3 в м. Києві сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «KIA Optima» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , автомобіля марки «Volkswagen Polo» державний реєстраційний номер НОМЕР_2 та автомобіля марки «Audi A6» державний реєстраційний номер НОМЕР_3 .

4 грудня 2020 року інспектором Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції було складено щодо нього протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 001492 за порушення вимоги п. 10.3 Правил дорожнього руху, відповідальність за що передбачено ст. 124 КУпАП.

Постановою Київського апеляційного суду від 15 липня 2021 року провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю в діях останнього складу адміністративного правопорушення.

24 червня 2022 року представник потерпілого ОСОБА_2 звернувся до Управління патрульної поліції у м. Києві із заявою про складення відносно ОСОБА_1 протоколу про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП за фактом дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 4 грудня 2020 року.

27 липня 2022 року інспектором Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції вдруге було складено щодо нього протокол про адміністративне правопорушення серії ААД № 149821 за порушення вимоги п. 10.1 Правил дорожнього руху, відповідальність за що передбачено ст. 124 КУпАП.

Постановою Київського апеляційного суду від 30 січня 2023 року провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю в діях останнього складу адміністративного правопорушення.

Зазначав, що суд при закритті провадження у справі на підставі ст. 247 КУпАП вказав на численні порушення норм чинного законодавства при складанні працівниками поліції протоколів про адміністративне правопорушення.

У зв`язку з цим, йому було завдано моральну шкоду.

Моральна шкода виразилась в постійному відвідуванні судових установ у зв`язку з розглядом справ про притягнення його до адміністративної відповідальності, що призвело до порушення звичайного режиму життя, зумовило емоційну пригніченість, а також спричинило незаплановані витрати та душевні хвилювання.

Просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з Державного бюджету України на його користь 87 300 гривень на відшкодування моральної шкоди, а також судовий збір у справі.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 25 січня 2024 року позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди в розмірі 500 грн та судовий збір у розмірі 1 073 грн 60 коп.

Відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди в частині вимог до Державної казначейської служби України.

Не погоджуючись із указаним рішенням ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій він посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач вказує на те, що він є особою, яка незаконно двічі була притягнута до адміністративної відповідальності. Вказана обставина завдала душевних переживань та значної моральної шкоди. Моральна шкода виразилась в постійному відвідуванні судових установ у зв`язку з розглядом справ про притягнення його до адміністративної відповідальності, що призвело до порушення звичайного режиму життя, зумовило емоційну пригніченість, а також спричинило незаплановані витрати та душевні хвилювання.

29 березня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ДПП - Сокирко Г., яка просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Зазначає, що оскільки на позивача не накладено адміністративного стягнення у виді арешту чи виправних робіт, також у позові відсутні докази сплати позивачем штрафу, що свідчить про неможливість поширення приписів ст. 1176 ЦК України та Закону про відшкодування шкоди на відповідні правовідносини.

У порядку ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, що 4 грудня 2020 року інспектором Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції було складено щодо позивача протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 001492 за порушення вимоги п. 10.3 Правил дорожнього руху, відповідальність за що передбачено ст. 124 КУпАП (а.с. 13).

Постановою судді Голосіївського районного суду м Києва від 4 березня 2021 року визнано ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 гривень.

Постановою Київського апеляційного суду від 15 липня 2021 року провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю в діях останнього складу адміністративного правопорушення (а.с. 14-16).

Постанова набрала законної сили.

З позову вбачається, що 24 червня 2022 року представник потерпілого ОСОБА_2 звернувся до Управління патрульної поліції у м. Києві із заявою про складення відносно ОСОБА_1 протоколу про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП за фактом дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 4 грудня 2020 року.

27 липня 2022 року інспектором Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції вдруге було складено щодо позивача протокол про адміністративне правопорушення серії ААД № 149821 за порушення інших вимоги Правил дорожнього руху, а саме п. 10.1, відповідальність за що передбачено ст. 124 КУпАП (а.с. 17).

Постановою судді Голосіївського районного суду м Києва від 17 листопада 2022 року визнано ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та закрито провадження у справі у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення.

Постановою Київського апеляційного суду від 30 січня 2023 року провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП закрито на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу (а.с. 18-20).

Постанова набрала законної сили.

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 500 грн, суд першої інстанції виходив із того, що тяжких наслідків для позивача не настало, тому з огляду на засади розумності та справедливості дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції з урахуванням наступного.

Так, матеріалами справи встановлено, що при зверненні до суду із позовом, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача моральну шкоду відповідно до ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

В той же час, задовольняючи позов суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин положення статей 1173, 1174 ЦК України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Порядок відшкодування такої шкоди встановлюється законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).

Таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон № 266/94-ВР.

Статтею 1 Закону № 266/94-ВР передбачено, що відповідно до положень цього закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру

у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом №266/94-ВР, виникає, зокрема, у випадках постановлення виправдувального вироку суду (пункт 1 частини першої статті 2 цього Закону).

Як вже зазначалося вище, позивач обґрунтовує завдання йому шкоди протиправністю дій відповідача, що виразилися у складенні протоколів про адміністративне правопорушення на підставі ст. 124 КУпАП. Обставини незаконності складення протоколів про адміністративне правопорушення на підставі ст. 124 КУпАП, на переконання позивача, встановлені постановами у справі про адміністративне правопорушення, якими провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ст. 124 КУпАП було закрито на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП в зв`язку із відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення та на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП в зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності. Вказані постанови набрали законної сили, а отже в межах даної справи ці обставини доказуванню не підлягають.

Усталена судова практика суду касаційної інстанції вказує на те, що закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, такими діями позивачу завдано моральної шкоди, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини та від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу.

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 10 січня 2019 року в справі № 532/1243/16-ц, від 26 лютого 2020 року в справі № 142/143/17.

Згідно зі статтею 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до частини третьої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з частиною третьою статті 13 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом.

При цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діє на час розгляду справи.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, від якої не відступила Велика Палата Верховного Суду й у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18).

Зазначена норма Закону не зобов`язує суд визначати розмір відшкодування моральної шкоди в межах мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, а лише встановлює найнижчу межу розміру такого відшкодування. Тобто розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом може бути визначений у сумі більшій, ніж один мінімальний розмір заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Зазначене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Саме такий правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц.

Так, судом встановлено, що початок перебігу заподіяння моральної шкоди є момент притягнення позивача до адміністративної відповідальності (4 грудня 2020 року), кінець (15 липня 2021 року) - постанова Київського апеляційного суду про закриття провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП в зв`язку із відсутністю в діях позивача складу адміністративного правопорушення.

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» з 1 вересня 2020 року мінімальний розмір заробітної плати встановлено на рівні 5 000 грн, і саме з урахуванням цієї суми повинен розраховуватися розмір заподіяної позивачу моральної шкоди за 2020 рік.

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» з 1 січня 2021 року мінімальний розмір заробітної плати встановлено на рівні 6 000 грн, і саме з урахуванням цієї суми повинен розраховуватися розмір заподіяної позивачу моральної шкоди у 2021 році.

Отже, в межах даної справи, права позивача були порушені діями працівників Управління патрульної поліції м. Києва, а тому мають бути відновлені шляхом компенсації моральної шкоди і, враховуючи норми законодавства розмір моральної шкоди, який підлягає відшкодуванню позивачу становить 38 000 грн (грудень 2020 року - 5 000 грн+січень 2021 року - 6 000 грн+ лютий 2021 року - 6 000 грн+березень 2021 року - 6 000 грн+квітень 2021 року - 6 000 грн+травень 2021 року - 6 000 грн+червень 2021 року - 6 000 грн+липень 2021 року (половина місяця)- 3 000 грн).

Такий розмір був заявлений самим позивачем, який відповідає мінімальному розміру, визначеному Законом.

Що стосується решти позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди за період з 27 липня 2022 року (дата складання протоколу ААД № 149821) по 30 січня 2023 року (дата прийняття Київським апеляційним судом постанови від 30 січня 2023 року, справа №752/12192/22) то такі вимоги є безпідставними, оскільки матеріалами справи встановлено, що провадження у справі № 752/12192/22 про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ст. 124 КУпАП було закрито на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП в зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності, а не у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення.

З огляду на припис статті 56 Конституції України шкоду, завдану органом державної влади чи його посадовими і службовими особами, відшкодовує саме держава.

За змістом частини другої статті 2 ЦК України одним із учасників цивільних відносин є держава Україна. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). За змістом статті 173 ЦК України, яка має назву "Представники держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад", у випадках і в порядку, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, від імені держави за спеціальними дорученнями можуть виступати органи державної влади.

Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (див. пункт 6.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, пункт 33 постанови Великої Палати Верховного Суду у справі від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц).

Органи державної влади, є частиною апарату держави, виконують виключно її завдання та функції, представляють державу у правовідносинах, для участі в яких наділені відповідними повноваженнями та належними державі матеріальними засобами, зокрема і коштами.

Належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав (див. постанови Великої Палати Верховного Суду: від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19) (пункти 63, 64), від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) (пункт 71)).

Ураховуючи положення наведених вище норм матеріального права, правових висновків Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, колегія суддів уважає, що відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу у зв`язку із незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, має бути здійснено за рахунок Держави Україна, яку у цій справі представляв компетентний орган - Департамент патрульної поліції.

Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.

Відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача у разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18)).

Аналогічні висновки викладено Верховним Судом у постановах: від 07 жовтня 2020 року у справі № 569/12383/17 (провадження № 61-12864св19), від 08 вересня 2021 року у справі № 751/7182/19 (провадження № 61-12426св20), від 11 жовтня 2023 року у справі № 201/1611/22 (провадження № 61-6247св23), від 18 жовтня 2023 року у справі № 705/4489/20 (провадження № 61-2214св23) та інших.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч. 1 ст. 376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій пропорційно до задоволених позовних вимог (43,53%), в загальному розмірі 1 168,34 грн судових витрат (467,34 грн за розгляд справи в суді першої інстанції та 701 грн за розгляд справи в апеляційному суді), які були сплачені позивачем, що підтверджується квитанцією від 20 березня 2023 року (а.с.2) та квитанцією від 24 лютого 2024 року.

Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367-368, 374-375, 381-384,389 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 25 січня 2024 року скасувати на ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Стягнути з Держави України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 38 000 (тридцять вісім тисяч) грн, судовий збір за розгляд справи у суді першої та апеляційної інстанції у розмірі 1 168 (одну тисячу сто шістдесят вісім) грн 34 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

ГоловуючийТ.О. Писана
СуддіК.П. Приходько

С.О. Журба