Справа №369/627/21
Апеляційне провадження №22-ц/824/3642/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2024 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Ірпінського районного суду Київської області від 20 червня 2023 року у справі за позовом акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Бучанської міської ради про виселення,

В С Т А Н О В И В:

АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Бучанської міської ради про виселення.

Свої вимоги обґрунтував тим, що 08.08.2007 року АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір №K3BLGK15006513. Відповідно до п. 7.1. кредитного договору, банк зобов`язався надати відповідачу кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 454 227,00 Євро строком до 08.08.2037 р., а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором АТ КБ «Приватбанк» і відповідач 08.08.2007 р. уклали договір іпотеки. Згідно з п.35.03 договору іпотеки, відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок загальною площею 347,10 кв.м., житловою площею 100,40 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Майно належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу.

Свої зобов`язання за кредитним договором АТ КБ «Приватбанк» виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредит в розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Таким чином, у порушення зазначених норм закону та умов договору, відповідач зобов`язання за кредитним договором не виконав.

АТ КБ «Приватбанк» звернувся до приватного нотаріуса за захистом своїх порушених прав і 03.10.2019 року було винесено виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок загальною площею 347,10 кв.м., житловою площею 100,40 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмета іпотеки акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» іншій особі.

Позивач зазначав, що на підставі ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України відповідач підлягає виселенню із квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому, банк не надавав згоди на реєстрацію у квартирі інших осіб, що є порушенням умов договору.

На підставі викладеного, просив суд виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 2018 року народження, ОСОБА_3 , 2011 року народження, ОСОБА_4 , 2007 року народження зі спірного будинку, судові витрати по справі покласти на відповідачів.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 20 червня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішення суду, позивач направив апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд скасувати рішення у справі та ухвалити нове рішення , яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Станом на день розгляду справи відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

25.03.2024 року до Київського апеляційного суду від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. В обґрунтування клопотання заявник зазначав, що працівнику, який здійснює супровід вказаної справи в суді, була надана відпустка на два календарні дні.

Дане клопотання було розглянуте судом апеляційної інстанції, за результатами чого суд прийшов до висновку про відсутність підстав для його задоволення. АТ КБ «ПриватБанк» є великою юридичною особою, представництво інтересів якої може здійснювати велика кількість осіб, що є загальновідомим фактом зважаючи на кількість справ в суді за участю такого банку. Таким чином перебування одного із працівників у відпустці не може обумовлювати неможливість представлення інтересів банку іншим його представником, відтак в даному випадку відсутні підстави для відкладення розгляду справи.

В судове засідання 28.03.2024 року сторони по справі не з`явились, про розгляд справи належним чином повідомлялись. Відповідач та третя особа про неможливість прибути у судове засідання суд не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надали.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, які не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для чого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та зміни мотивів для відмови у задоволенні позову.

В ході розгляду справи судом встановлено, що 08.08.2007 року АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір №K3BLGK15006513. Відповідно до п. 7.1. кредитного договору, банк зобов`язався надати відповідачу кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 454 227,00 Євро строком до 08.08.2037 р., а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором АТ КБ «Приватбанк» і відповідач 08.08.2007 р. уклали договір іпотеки. Згідно з п.35.03 договору іпотеки, відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок загальною площею 347,10 кв.м., житловою площею 100,40 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Майно належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу.

Свої зобов`язання за кредитним договором АТ КБ «Приватбанк» виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредит в розмірі, передбаченому умовами кредитного договору.

Відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Таким чином в порушення норм закону та умов договору відповідач зобов`язання за кредитним договором не виконав.

АТ КБ «Приватбанк» звернувся до приватного нотаріуса за захистом своїх порушених прав і 03.10.2019 року було вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок загальною площею 347,10 кв.м., житловою площею 100,40 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмета іпотеки акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк».

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив із того, що у відповідності до положень ст. 109 ЖК України виселення громадян з житла без надання їм іншого житла, є неможливим, оскільки виселення при зверненні стягнення на предмет іпотеки без надання іншого житла можливе лише з житла, придбаного за кредитні кошти.

Основним доводом апелянта в даній справі є неналежне встановлення судом першої інстанції обставин справи, оскільки спірне житло саме і було придбане за рахунок кредиту, на забезпечення обов`язку повернення якого і було укладено іпотечний договір.

Відповідно до договору майно, яке передається в іпотеку, іпотекодавець набув у власність в день підписання кредитного договору та договору іпотеки саме за рахунок кредитних коштів. За таких умов колегія суддів апеляційного суду в повній мірі погоджується із доводами апелянта про неможливість застосування в даному випадку такого обмеження для іпотекодержателя у виселенні іпотекодавця з предмету іпотеки як обов`язок надати останньому інше житло.

Дана позиція відповідає й правовій позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 20218 року у справі №753/12729/15-ц.

У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2021 року у справі № 310/2950/18 (провадження № 61-16820сво19) зроблено наступний висновок щодо застосування норм права: «Враховуючи норми статті 109 ЖК Української PCP та статті 379 ЦК України, у поєднанні із главою 26 ЦК України, виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти».

У постанові від 25 серпня 2020 року у справі № 755/17486/17-ц (провадження № 61-15870св19) Верховний Суду складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що суди правильно задовольнили позов про виселення відповідачів без надання іншого житла, оскільки в іпотеку передано квартиру, придбану за рахунок отриманих кредитних коштів, а також зважаючи на те, що на предмет іпотеки банком звернено стягнення за рішенням суду.

У постанові від 02 грудня 2020 року у справі № 488/3805/16-ц (провадження № 61-12296св20) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду погодився з висновком апеляційного суду, який, установивши, що в іпотеку передано квартиру, придбану за рахунок кредитних коштів, дійшов висновку про наявність правових підстав для виселення мешканців із зазначеної квартири, на яку рішенням суду звернуто стягнення у рахунок погашення кредитної заборгованості, без надання їм іншого житлового приміщення.

У справах № 755/17486/17-ц (провадження № 61-15870св19) та № 488/3805/16-ц (провадження № 61-12296св20) Верховний Суд, установивши, що в іпотеку передано нерухоме майно, придбане за кредитні кошти, зробив висновок про наявність правових підстав для виселення відповідачів без надання іншого житла, застосувавши до спірних правовідносин норми статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української PCP.

У своїй Постанові від 03 лютого 2021 року по справі № 522/12770/17 Верховний суд зазначив: «Аналіз положень статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української PCP дає підстави для висновку, що виселення з предмета іпотеки без надання іншого житла можливе у випадку придбання житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, за рахунок кредитних коштів.

Незважаючи на вищевикладене, тим не менш в даному випадку позов не підлягає до задоволення, однак з інших причин, ніж ті, які зазначив суд першої інстанції.

Згідно положень ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Вищевказана правова конструкція передбачає виникнення права на виселення мешканців з іпотечного майна після здійснення стягнення на предмет іпотеки.

У відповідності до положень ЗУ «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється в судовому або позасудовому порядку.

У спірних правовідносинах позивачем ініційовано звернення стягнення саме в позасудовому порядку шляхом продажу іпотекодержателем предмету іпотеки іншій особі.

Процедура звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку шляхом продажу предмету іпотеки іпотекодержателем третій особі регламентована ст. 38 ЗУ «Про іпотеку». При цьому саме вказана процедура не передбачає вчинення будь-виконавчого напису нотаріуса.

Більш того, частиною 8 ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що завершенням позасудового звернення стягнення є державна реєстрація права власності на предмет іпотеки, що виступає забезпеченням за основним зобов`язанням, за:

- іпотекодержателем (якщо звернення стягнення відбувається шляхом набуття предмету іпотеки у власність іпотекодержателем);

- за покупцем (якщо звернено стягнення на предмет іпотеки здійснюється шляхом його продажу іпотекодержателем третій особі).

Зважаючи на наведене, враховуючи той факт, що жодного доказу фактичного продажу предмета іпотеки і реєстрації права власності на нього за третьою особою до матеріалів справи не надано, у суду відсутні підстави вважати, що звернення стягнення на предмет іпотеки фактично відбулося. В свою чергу це обумовлює відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців з іпотечного майна.

Зважаючи на вказане, позов не підлягає до задоволення, а оскаржуване рішення підлягає зміні в частині мотивів для відмови у задоволені позову.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення повністю або частково є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Ірпінського районного суду Київської області від 20 червня 2023 року в частині мотивів для відмови у задоволені позову змінити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько