КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 361/5996/19 Головуючий у суді першої інстанції -Петришин Н.М
Номер провадження № 22-ц/824/7985/2024 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Сукач О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, яку мотивовано тим, що 07 листопада 2007 року позивач із відповідачем зареєстрували шлюб. Вказано, що від спільного подружнього життя у сторін народилась донька - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Деснянського районного суду міста Києві від 10 грудня 2012 року шлюб розірвано. Згодом, 12 жовтня 2016 року сторони повторно уклали шлюб.

Вказано, що у період із травня 2013 року до дати повторного укладення шлюбу, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 сторони проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу.

Позивач стверджує, що разом із відповідачем вони відвідували друзів та знайомих, приймали гостей, спільно святкували свої дні народження та інші свята, мали спільний відпочинок у тому числі у Туреччині, селі Коропове Харківської області, що підтверджується спільними фотознімками із відповідачем.

З огляду на вказане, ОСОБА_1 просила суд встановити факт проживання однією сім`єю без шлюбу із ОСОБА_3 в період часу з травня 2013 року по 11 жовтня 2016 року.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 грудня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 грудня 2021 року, відповідно до якої просив суд скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким частково задовольнити позовні вимоги, а саме встановити факт проживання однією сім`єю позивача та відповідача без реєстрації шлюбу у період часу з 04 травня 2013 року по 12 жовтня 2016 року.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначив, що суд першої інстанції, ігноруючи факт укладення одного «первісного» шлюбу, спільне проживання невдовзі після його розірвання, спільне ведення господарства і виховання дитини, проведення спільного відпочинку, покази багатьох свідків, проведення вінчання і носіння обручок, та наступне укладення повторного шлюбу сторонами, без жодного обґрунтування дійшов висновку про відсутність підстав вважати проживання у спірний період 2013-2016 років позивача та відповідача у фактичних шлюбних стосунках і відмовив у позові.

Вважає висновок суду першої інстанції про те, що позивач, заявляючи позовні вимоги про встановлення факту проживання в певний період часу із відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу, не визначила мету пред`явлення такого позову та не пред`явила інших позовних вимог помилковим, оскільки в позовній заяві вказано, що вимоги заявлені для вирішення спірного питання щодо поділу спільного нажитого у вказаний період майна.

Також судом першої інстанції помилково зазначено про додаткові позовні вимоги, адже вимоги про поділ майна позивачем заявлені в справі №361/1696/19, провадження у якій зупинено до вирішення цієї справи, тому в позивачки не тільки відсутня потреба, а й відсутнє право заявляти якісь подібні позовні вимоги в іншому спорі.

Також представника апелянта зазначав, що суд першої інстанції не прийняв до уваги те, що навіть сам відповідач неодноразово висловлювався, що в них з позивачкою була сім`я, однак він вважав такі відносини «несправжніми», і все робив «для дитини», щоб в неї «склалося враження», що батьки живуть однією сім`єю, проте це не скасовує зовнішніх і реальних проявів сімейних стосунків - спільне ведення господарства, проживання, відсутність інших постійних стосунків з третіми особами тощо.

15 червня 2022 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , відповідно до якого просив залишити рішення без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на те, що доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права.

Вказував, що факт спільного проживання сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

Постановою Київського апеляційного суду від 29 листопада 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задоволено частково. Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 грудня 2021 року змінено в мотивувальній частині.

У січні 2023 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 29 листопада 2022 року та постановою Верховного Суду від 17 січня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 29 листопада 2022 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При апеляційному розгляді справи представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просив її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про задоволення позову з підстав, зазначених в позовній заяві та мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Представник відповідача у справі ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , заперечив щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін. При цьому послався на те, що доводи, на які посилається апелянт, не спростовують обставин, які були встановлені судом при розгляді справи та висновків, викладених у рішенні суду. Вважає рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального права та з дотримання норм процесуального законодавства.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , 07 листопада 2007 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с.9, т.1)

ІНФОРМАЦІЯ_3 у сторін народилась дочка - ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 (а.с.13, т.1).

Із рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 грудня 2012 року у справі №2-6250/2012, встановлено що шлюб, зареєстрований 07 листопада 2007 року, між сторонами розірвано (а.с.10, т.1).

29 квітня 2015 року сторони провели обряд вінчання, що підтверджується Свідоцтвом про вінчання (а.с.62, т.1).

12 жовтня 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 повторно уклали шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 (а.с.11, т.1).

Згідно копій розписок, ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 500 000, 00 грн. на придбання власного житлового будинку та сплачував кошти ОСОБА_7 в рахунок придбання у нього житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 106-110 т.1)

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку від 27 жовтня 2016 року ОСОБА_3 купив, а ОСОБА_8 продав житловий будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2017 року у справі №754/8922/17 шлюб між сторонами розірвано (а.с.12, т.1).

Встановлено, що ОСОБА_1 працювала в Спеціалізованій школі № 23 з поглибленим вивченням англійської мови Деснянського району м. Києва (з 01.10.2012 по 26.02.2016), що підтверджується записами № 11, 12 Трудової книжки (а.с.63-66, т.1).

Місце проживання позивача з 15.07.1982 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 .

Власником квартири АДРЕСА_3 до 03 березня 2017 року була ОСОБА_9 (а.с.67, т.1)

З пояснень сторін та фотографій встановлено, що у червні 2016 року (з 12.06.2016 по 22.06.2016) позивач та відповідач разом відпочивали в Республіці Туреччина, а в серпні 2016 року - в с. Коробови Хутора Харківської області.

Відповідно до державного акту на право власності серії ЯЖ № 688782 на земельну ділянку, який виданий 03 березня 2009 року, власником земельної ділянки у АДРЕСА_4 є ОСОБА_3 (а.с.166, т.1).

Рішенням Виконавчого комітету від 17 березня 2016 року присвоєно земельній ділянці наданій для будівництва та обслуговування жилого будинку, що знаходиться по АДРЕСА_4 згідно державного акту серії ЯЖ № 688782, яка надана ОСОБА_3 згідно договору дарування від 07.06.2008 року № 3117 такі адресні реквізити: АДРЕСА_4 . (а.с.168, т.1)

Із будівельного паспорту на будівництво житлового будинку та господарських будівель і споруд по АДРЕСА_4 , виданого 30.03.2018, видно, що забудовником є ОСОБА_3 (а.с.111-112, т.1)

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що періодичне спільне проживання позивача та відповідача не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в розумінні ст. 74 СК України без наявності інших ознак сім`ї, а також заявляючи позовні вимоги про встановлення факту проживання в певний період часу із відповідачем, позивач не визначила мету пред`явлення такого позову, не пред`явила інших позовних вимог.

Апеляційний суд частково погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 3 СК України визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Таким чином, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі за конституційними поданнями Служби безпеки України, Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України, Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень пункту 6 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», частин четвертої і п`ятої статті 22 Закону України «Про міліцію» та частини шостої статті 22 Закону України «Про пожежну безпеку» обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

Показання свідків та спільні світлини самі по собі не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду, зокрема: від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16, провадження № 61-11607св18, від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16, провадження № 61-44641св18, від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16, провадження № 61-5296св19, від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16, провадження № 61-42601св18, від 18 жовтня 2023 року в справі № 201/11673/20, провадження № 61-10383св23.

Також факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може однозначно свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15 (провадження № 14-130цс19) Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України), і підсумувала, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Отже, під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, суд має установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок їхньої спільної праці.

Критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий статус спільної власності подружжя.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 686/15993/21, від 09 листопада 2022 року у справі № 753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 199/3941/20.

З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

Статтею 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Дослідивши матеріали справи та оцінюючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б у своїй сукупності дали змогу суду встановити факт проживання позивача та відповідача однією сім`єю без реєстрації шлюбу у визначений період. Так, покази свідків, які були відібрані судом першої інстанції, вказують на те, що позивач та відповідач відвідували певні свята своїх друзів, а також їздили разом на відпочинок разом із донькою. Проте, із вказаних показів свідків неможливо дійти беззаперечного факту про те, що сторони дійсно є такими, що проживали однією сім`єю та вели спільне господарство, разом несли матеріальні витрати на благо сім`ї.

Апеляційний суд враховує, що частина наданих фотокарток, на яких зображені позивач та відповідач, стосуються періоду часу з 2016 року по 2017 рік, а інша частині взагалі не містять дати, що також не дає підстави встановити якого саме періоду часу вони стосуються. Як вірно вказано судом першої інстанції, зазначені фотокартки свідчать про існування між сторонами по справі в певний період часу близьких стосунків, проте на підставі вказаних фотокарток неможливо чітко ідентифікувати вказані стосунки сторін як фактичні шлюбні відносини.

Апеляційний суд також критично оцінює доводи позивача про те, що між сторонами було проведено обряд вінчання, як підставу для задоволення позовних вимог, оскільки вказане не є належним і допустимим доказом по даній справі щодо встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, оскільки відповідно до ч.3 ст.21 СК України релігійний обряд шлюбу не є підставою для виникнення у жінки та чоловіка прав та обов`язків подружжя, крім випадків, коли релігійний обряд шлюбу відбувся до створення або відновлення органів державної реєстрації актів цивільного стану.

Матеріали справи також не містять належних та допустимих доказів того, що сторони по справі мали спільні витрати, вели спільний бюджет, мали спільне харчування, здійснювали купівлю майна для спільного користування, приймали участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надавали взаємну допомогу, мали усні чи письмові домовленості про порядок користування житловим приміщенням тощо.

Будь яких інших доказів, з яких можна було б встановити факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, позивачкою не надано та матеріали справи таких не містять.

Апеляційний суд звертає увагу, що сам факт перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між ними склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю.

Апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги в частині того, що позивачем дійсно було зазначено мету встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а саме з метою подальшого вирішення спору щодо поділу спільного нажитого у вказаний період майна. Проте, вказане не спростовує правильності висновків суду першої інстанції по суті спору.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, наданих сторонами по справі.

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 11 квітня 2024 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв