Житомирський апеляційний суд
Справа №278/2113/22 Головуючий у 1-й інст. Євген Татуйко
Категорія 39 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Борисюка Р.М., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Нестерчук М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 278/2113/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_4 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 22 грудня 2023 року, ухваленого під головуванням судді Татуйка Є. у м. Житомир,

в с т а н о в и в:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, в остаточній редакції якого просила стягнути на свою користь:

-в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 1103800,00 грн боргу за договором позики;

-з ОСОБА_2 886396,76 грн пені; 605054,40 грн інфляційних втрат та 3% річних в розмірі 137355,06 грн;

-з ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору та витрати на професійну правничу допомогу (а.с.153-156).

В обґрунтування позову зазначила, що 03.01.2015 між нею та ОСОБА_2 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Биченко О.О., згідно умов якого відповідач отримав у позику грошові кошти у розмірі 1 103 800,00 грн зі строком виконання зобов`язання до 01.03. 2015.

01.01.2020 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали договір поруки, за яким поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за договором позики у повному обсязі.

Свої зобов`язання за договором позики в частині повернення коштів ОСОБА_2 не виконав, тому посилаючись на наведені обставини, просила задовольнити позовні вимоги та відповідно до ч.10 ст.265 ЦПК України пеню та 3% річних нараховувати до стягнення на суму 1103800,00 грн, стягнувши їх з ОСОБА_2 за період, починаючи з 02.10.2023 до моменту повного виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 22 грудня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Ткачук В.В. просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні 3% річних та інфляційних втрат скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача інфляційні втрати в розмірі 605054 грн. та 3% річних в розмірі 137355,06 грн нараховані за період з 01.09.2019 по 01.10.2023, а також понесені судові витрати.

В обґрунтування апеляційної скарги, окрім обставин викладених у позовній заяві, зазначає, що висновок суду про відмову у стягненні 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на суму основної заборгованості, є неправильним. Оскільки позивач звернувся з позовом про стягнення, окрім 3% річних та інфляційних втрат, з вимогою про стягнення задавненої вимоги, а саме заборгованості за договором позики в розмірі 1103800,00 грн, тому суд першої інстанції повинен був стягнути ці кошти в межах трьох років до звернення до суду із даним позовом, тобто з 01.09.2019 по 01.10.2023.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 ОСОБА_5 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 22 грудня 2023 року без змін. Крім того, просить стягнути з позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 50 000 грн.Зазначає, що позивач не надала суду докази безготівкового переказу згідно умов договору позики грошей від 03.01.2015 року, а тому договір не виконано та відсутні підстави вимагати повернення коштів. Крім того, зобов?язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов`язання за договором позики, а тому наявні підстави для стягнення з нього суми заборгованості. Разом з тим, оскільки позивачем було пропущений трирічний строк позовної давності щодо стягнення заборгованості за договором позики та спеціальний строк позовної давності щодо інших вимог - 3% річних та інфляційних, тому наявні підстави для залишення позову без задоволення саме з підстав пропуску строку позовної давності.

Проте, повністю погодитися із таким висновком суду не можна, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 3 січня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено та нотаріально посвідчено договір позики. Згідно даного договору позивач зобов`язалась передати ОСОБА_2 безвідсоткову позику у національній валюті України у розмірі 1103800,00 грн, що станом на 01.01.2015 року є еквівалентом 70 000 доларів США за офіційним курсом НБУ шляхом особистого безготівкового карткового переводу вказаної суми, а позичальник зобов`язується прийняти на вказаний спосіб предмет позики і повернути його у повному обсязі в термін до 01.03.2015 року, до 12 години дня (а.с.9-10).

В подальшому, тобто 01.01.2020 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали договір поруки, за яким поручитель відповідає перед кредитором за виконання боржником зобов`язань за договором позики у повному обсязі в солідарному порядку. Сторони взаємно домовились, що порука за цим договором припиняється через один рік після укладення цього договору (а.с.11).

Отже, строк виконання боргового зобов`язання щодо повернення коштів визначено його сторонами до 01 березня 2015 року.

Позов подано до суду 09 серпня 2022 року. Позивачкою та/або її представником не заявлено будь-яких, у тому числі, поважних причин його пропуску. Загальний строк позовної давності до основних вимог сплив, відповідно, 01 березня 2018 року.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За приписами ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до положень ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання не виконав, грошові кошти у встановлений договором строк не повернув.

Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Статтею 598 ЦК України визначені підстави припинення зобов`язання. Зобов`язання припиняються частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (ч.ч.1,2 цієї статті).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження факту повернення (повного або часткового) грошових коштів позивачу за договором позики відповідачем не надано, як і не надано доказів на спростування його дійсності, колегія суддів вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача суми боргу.

Разом з тим, у суді першої інстанції представник відповідача ОСОБА_2 просив застосувати до даних правовідносин позовну давність (а.с. 109-110).

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу (ч.1 ст.256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Для окремих видів вимог встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 чт.261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), вказав, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Строк давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і закінченість, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень щодо подій, які мали місце у далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми (рішення Європейського суду з прав людини від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» («Stubbings and Others v. the United Kingdom»).

За змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов`язання, яким є строк виконання зобов`язання у повному обсязі (кінцевий строк повернення кредиту й платежів за ним) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-190цс14 від 21 січня 2015 року та № 61-1252св17 від 7 лютого 2018 року).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини 3, 4 статті 267 ЦК України).

Згідно вимог ст.251, 252 ЦПК України визначено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Як вбачається із договору позики від 03.01.2015 сторони обумовили строк повернення (виконання зобов`язань) до 01.03.2015 року до дванадцятої години дня. Отже, право на звернення до суду у позивача виникло за договором позики 01 березня 2015 року, тобто, після порушення строку виконання зобов`язань.

Проте, позивач звернулась до суду із даним позовом 09.08.2022, про що свідчить відмітка суду першої інстанції (а.с.1), тобто після спливу трирічного строку позовної давності.

Частиною 5 статті 267 ЦК України передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Однак, поважних причин пропуску строку позовної давності судом не встановлено, оскільки позивачем такі доводи не заявлені.

Матеріали справи також не містять доказів щодо переривання перебігу строку позовної давності у відповідності до ст.264 ЦК України

Отже, відмовляючи ОСОБА_1 у частині задоволення позову щодо стягнення заборгованості за договором позики, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем пропущено загальний - трирічний строк позовної давності, встановлений ст.257 ЦК України, що є підставою для відмови в позові з цих підстав.

Що стосується позовних вимог про стягнення інфляційних втрат в розмірі 605054 грн та 3% річних в розмірі 137355,06 грн нарахованих за період з 01.09.2019 по 01.10.2023, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до правового висновку, наведеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 06 березня 2019 року справа №757/44680/15-ц, натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

У справі, що переглядається, судом першої інстанції відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики у зв`язку з пропуском позовної давності, отже 3% річних та інфляційні втрати нараховані позивачем до вимоги, яка існує в натуральному зобов`язанні. З цього слідує, що в задоволенні позовних вимог про стягнення 3% річних від суми простроченої заборгованості та інфляційних втрат необхідно відмовити за безпідставністю, а не пропуском позовної давності.

Таким чином, вказані в оскаржуваному судовому рішенні правові підстави для відмови в позові в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат є помилковими, у зв`язку з чим рішення в означеній частині слід змінити та викласти її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Представник ОСОБА_2 ОСОБА_5 у відзиві на апеляційну скаргу просив стягнути з позивача витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у сумі 50 000,00 грн.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (частини перша, друга статті 133 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (правовий висновок викладений у постанова Верховного Суду від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19).

Судом встановлено, що правова допомога у справі надавалась представником відповідача адвокатом Сологубом Вадимом Леонідовичем на підставі Договору № 19-23 про надання правничої (правової) допомоги від 10 серпня 2023 року (а.с. 226-228).

Відповідно до Додаткової Угоди №1 від 27.02.2024 до Договору № 19-23 про надання правничої (правової) допомоги п. 4.1 розділу 4 Договору : за правову допомогу на стадії розгляду справи в суді апеляційної інстанції клієнт сплачує Бюро «Вадима Сологуба» гонорар у сумі 50 000 грн (а.с.229).

До відзиву на апеляційну скаргу представник відповідача додав акт приймання-передачі виконаних робіт до Договору № 19-23 про надання правничої (правової) допомоги, відповідно до якого Бюро «Вадима Сологуба» надано допомогу Клієнту у наступному об?ємі:

- підготовка та подання заяви про ознайомлення з матеріалами справи №278/2113/22 - витрачено одна година;

- ознайомлення з матеріалами справи N?278/2113/22 (з урахування часу на дорогу та перебуванням у суді) - витрачено п?ять годин;

- вивчення апеляційної скарги Позивача - витрачено одну годину;

- вивчення судової практики - витрачено чотири години;

- підготовка та подання заяву про участь представника Відповідача 1 у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду - витрачено дві години;

- підготовка та подання відзиву на апеляційну скаргу Позивача на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 22.12.2023 року у справі №278/2113/22 - витрачено шість годин (а.с.230).

Враховуючи критерій реальності адвокатських витрат, характер виконаної адвокатом роботи, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, керуючись принципами справедливості та верховенства права, колегія суддів дійшла висновку, що судові витрати на надання професійної правничої допомоги в розмірі 50 000 грн є завищеними, оскільки не є співмірними із складністю справи, часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та обсягу наданих ним послуг, а тому їх розмір має бути зменшений до 5000 грн.

Згідно п.п.1,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладених обставин справи рішення суду першої інстанції підлягає зміні, в частині мотивів відмови у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 368, п.2 ч.1 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України, суд-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 22 грудня 2023 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5 000 (п`ять тисяч) гривень за надання правничої допомоги в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12.04.2024 року.

Головуючий Судді