ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

ІменемУкраїни

03 квітня 2024 року

м. Харків

справа № 641/66/22

провадження № 22-ц/818/899/24

Харківськийапеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддівколегії Маміної О.В. Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря - Носової К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в містіХарківцивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення в житлове приміщення, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27 листопада 2023 року, ухвалене суддею Ященко С.О.,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2022 ОСОБА_3 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просила вселити її у квартиру АДРЕСА_1 та зобов`язати відповідача не перешкоджати позивачу у користуванні вказаним житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що її батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , які перебували у шлюбі з 07.12.2002 по 30.08.2016. На теперішній час мати позивача проживає разом з нею в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . Позивач є особою з інвалідністю ІІ групи з дитинства з діагнозом "комбінований грудний сколіоз 4 ступеня з порушенням функції хребта", в зв`язку з чим остання потребує особливого догляду і додаткових витрат. З 03.09.2021 року позивач є студенткою Харківського національного педагогічного університету ім Г.С. Сковороди, денної форми навчання, факультет дошкільної освіти. Навчання є платним, вартість навчання за рік становить 14920 грн. За перший семестр навчання мати позивача сплатила 7005 грн. На теперішній час тільки мати утримує позивача. Також позивач повідомляє, що вона з 11.08.2010 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , разом з батьком ОСОБА_2 . Проте відповідач, не зважаючи на те, що позивач зареєстрована зі згоди всіх мешканців вказаної квартири, вигнав свою доньку з квартири, та на теперішній час досі перешкоджає їй у користуванні житловим приміщенням. На неодноразові прохання позивача не чинити їй перешкод у користуванні житловим приміщенням відповідач категорично відмовляє без пояснень такої перешкоди.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27 листопада 2023 року позов залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що позивач з 11.08.2010 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , разом з батьком ОСОБА_2 . Вказує, що відповідач, не зважаючи на те, що позивач зареєстрована зі згоди всіх мешканців вказаної квартири, вигнав свою доньку з квартири, та на теперішній час досі перешкоджає їй у користуванні житловим приміщенням. На неодноразові прохання позивача не чинити їй перешкод у користуванні житловим приміщенням відповідач категорично відмовляє без пояснень такої перешкоди. Вважає, що ОСОБА_2 є належним відповідачем у цій справі, оскільки обмеження щодо вселення та усунення позивачу перешкод у користуванні квартирою створюється безпосередньо з боку користувача ОСОБА_2 .

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відсутня можливість визначити за наявних у справі доказів, хто після смерті ОСОБА_5 є власником квартири АДРЕСА_1 , що позбавляє суд можливості в цій справі вирішити питання про вселення в квартиру та зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні нею вирішити у контексті пропорційності застосування такого заходу з урахуванням дотримання балансу між захистом права власності та захистом права на користування.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про народження (повторно) серії НОМЕР_1 від 27.01.2017 року батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

З копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 01.07.2005 встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу ОСОБА_6 .

З копії консультативного висновку № П-201610 від 11.09.2015 року встановлено, що у ОСОБА_1 виявлено діагноз: комбінований грудний сколіоз IV ступеня з порушенням функцій хребта та рекомендовано оперативне лікування.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18.08.2016 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 розірвано. Після розірвання шлюбу ОСОБА_8 залишено прізвище ОСОБА_9 .

З копії листа Начальника Слобідського ВП ГУНП в Х/о від 08.09.2017 року встановлено, що ОСОБА_10 до Слобідського ВП ГУНП в Х/о зі скаргами чи заявами стосовно того, що їй чинять перепони в користуванні квартирою АДРЕСА_1 з 15.08.2016 по 08.09.2017 не зверталась.

З копії листа ОСББ "Стандарт" від 18.09.2017 року встановлено, що ОСОБА_10 в період з 15.08.2016 по 18.09.2017 з заявами про перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , чи з заявами про залишення за нею права користування житловою площею не зверталась.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 06.11.2017 року визнано ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 .

З копії посвідчення серії НОМЕР_3 від 13.12.2021 року встановлено, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи з дитинства.

З копії довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб встановлено, що за адресою: АДРЕСА_3 зареєстроване місце проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Отже, ОСОБА_1 набула права користування спірним житловим приміщенням як член сім`ї наймача донька.

З копії свідоцтва про право власності від 22.09.2011 року встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_3 , належить на праві власності ОСОБА_5 , що також підтверджується витягом про державну реєстрацію прав від 31.10.2011 року.

З копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 від 12.12.2019 року встановлено, що ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до копії витягу зі Спадкового реєстру станом на 10.04.2023 року після ОСОБА_5 у Чугуївській державній нотаріальній конторі заведено спадкову справу № 158/2020.

Згідно відомостей з державного реєстру на нерухоме майно, квартира, за адресою: АДРЕСА_3 належить на праві власності ОСОБА_2 та ОСОБА_11 по частини.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 53 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи. У заявах про залучення третіх осіб і в заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі. Про залучення третіх осіб до участі у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, на які права чи обов`язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду у справі. Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення суду може вплинути на права та обов`язки осіб, що не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

Отже, суд першої інстанції, мав можливість залучити до участі у справі ОСОБА_11 у якості 3-ї особи. Відомості, що ОСОБА_11 перешкоджає ОСОБА_1 у користуванні житловим приміщенням та має брати участь у справі у якості відповідача - матеріали справи не містять.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року залучено до участі у справі у якості третьої особи ОСОБА_11 .

Відповідач вказує, що ОСОБА_1 була вселена у спірну квартиру за життя його матері, яка була власницею цього нерухомого майна. На цей час власник житла змінився, а ОСОБА_1 більше не є членом його сім`ї, за таких обставин ОСОБА_2 вважає, що підстави для вселення відсутні.

Між тим, такі доводи відповідача не грунтуються на законі.

Так, статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло.

У ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Частиною 4 статті 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно з частиною першою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Судом встановлено, що з 11.08.2010 року позивач була зареєстрована в спірній квартирі як член сім`ї власника та проживала в ній.

На час розгляду справи позивач не визнана такою, що втратила право користування житлом.

Позивач зазначає, що відповідач перешкоджає їй користуватися житлом, з приводу чого вона зверталася до органів поліції.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 зверталась до органів поліції із заявою, за результатами розгляду вказаної заяви, ОСОБА_1 рекомендовано звернутися до суду.

Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Як вбачається із матеріалів справи, протягом всього терміну відсутності позивача у спірній квартирі, відповідач не оспорював її право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_3 .

Позивач пояснила, що вона не проживала в квартирі з поважних причин, так як відповідач чинив їй перешкоди в користуванні житлом, що підтверджується зверненням у 2023 році позивача до органів поліції із заявою щодо перешкоджання їй в користуванні квартирою. Вказує, що відповідач створив нову сім`ю, відносини між позивачем та її батьком є напруженими, між ними виникають конфлікти з приводу користування житлом. Будучи неповнолітньою вона з 2016 року разом із матір`ю проживала у орендованому житлі. Досягнувши повноліття у вересні 2021 року вирішила захищати свої права.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 N 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автоматичнее значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Кожному гарантується недоторканість житла (стаття 30 Конституції України).

Стаття 8 Конвенції закріплює право кожного на повагу до його приватного і сімейного життя, житла, і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права інакше, ніж згідно із законом і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

За Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретнее місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежит від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович протии Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн протии Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович протии Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі протии Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Отже, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький протии України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а сааме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, само визначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги докази, оскільки вони свідчать про наявність у позивача перешкод в користуванні спірним житловим приміщенням.

Оскільки позивач іншого житла не має, є особою з інвалідністю ІІ групи, студенткою, то перешкоди відповідача у проживанні її у спірній квартирі та відмова у її вселенні фактично позбавляє її права на житло, є непропорційним втручанням в контексті принципів ст.8 Конвенції.

З огляду на вищенаведене, позивач не може бути позбавлена права користування житлом, зокрема права використовувати його для власного проживання.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що факт існування об`єктивних перешкод в користуванні позивачем квартирою знайшов своє підтвердження. Отже, апеляційний суд вважає необхідним задовольнити частково позовні вимоги ОСОБА_1 та вселити її у квартиру за адресою: АДРЕСА_3 .

Вимоги про зобов`язання ОСОБА_2 на майбутнє не чинити позивачу перешкоди у користуванні житлом - задоволенню не підлягають, оскільки вселення позивача є достатнім способом для забезпечення її права на житло.

Вищезазначеного суд першої інстанції не врахував, дійшовши помилкового висновку про відмову в задоволенні позову. Оскільки рішення суду першої інстанції не може вважатися законним і обґрунтованим, воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 268, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27 листопада 2023 року - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення в житлове приміщення задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в квартиру АДРЕСА_1 .

В іншій частині у задоволенні позову відмовити.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова