Справа № 349/2351/23
Провадження № 22-ц/4808/544/24
Головуючий у 1 інстанції Могила Р. Г.
Суддя-доповідач Луганська
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Луганської В.М.

суддів Баркова В.М., Мальцевої Є.Є.,

учасники справи

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс»

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест Фінанс»,

розглянувши в порядку спрощеного провадження (без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України) справу

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс»

на рішення Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 29 січня 2024 року, ухвалене судом у складі судді Могили Р.Г.,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест Фінанс», про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У грудні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (далі ТОВ «Діджи Фінанс»)звернулось до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості, в обґрунтування яких вказало, що 05.04.2021 року ОСОБА_1 було подано заявку на отримання кредиту (ID заявки на кредит: 3515115). Дана заява №5 від 05.04.2021 року знаходиться у власному кабінеті відповідача на сайті https://cashberry.com.ua/.

Законодавством України передбачено оформлення кредиту онлайн із використанням одноразового пароля прирівнюється до підписання договору в паперовій формі власноручним підписом чи електронного договору- електронним підписом

05.04.2021 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Фінанс» було укладено договір про надання споживчого кредиту №5 від 05.04.2021 року строком на 30 днів та відповідачці було перераховано кредитні кошти на банківську карту в сумі 10000 грн.

05 вересня 2022 року між ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» та ТОВ «Діджи Фінанс» було укладено договір факторингу №556/ФК-22, відповідно до якого ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» відступило право вимоги за кредитним договором №5 від 05.04.2021 року на користь ТОВ «Діджи Фінанс», а відповідно ТОВ «Діджи Фінанс» набуло право вимоги до відповідача.

Згідно договору факторингу сума боргу становить 35 894,00 грн, з яких: заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) - 10 000,00 грн, заборгованість за відсотками - 25 894,00 грн.

У зв`язку з викладеним позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором №5 від 05.04.2021 року в розмірі 35 894,00 грн, понесені судові витрати - 2 684,00 грн судового збору та 3 000,00 грн витрат на правничу допомогу.

Рішенням Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 29 січня 2024 року у задоволенні позову ТОВ «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Стягнуто з ТОВ «Діджи Фінанс» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ТОВ «Діджи Фінанс» звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 29 січня 2024 року та ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю та стягнути судовий збір у розмірі 4026 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначив, що суд дійшов помилкового висновку щодо відсутності в матеріалах справи доказів укладення електронного договору між відповідачкою та ТОВ «Інвест Фінанс», оскільки 05.04.2021 року відповідачкою за власного волевиявлення з використанням сервісу онлайн-кредитування було подано заявку №5 на отримання кредиту.

Даний кредитний договір укладено в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства та доступний через сайт товариства та/або відповідний мобільний додаток.

Зазначив, що відповідно до ч. 6 Правил кредитування щоб подати заяву про укладення договору, клієнт має зареєструватися в ІТС через заповнення відповідної реєстраційної форми на сайті та укласти договір. На підставі реєстраційних даних ІТС здійснює реєстрацію клієнта , створює обліковий запис та особистий кабінет.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі.

Скаржник посилається на те, що кредитний договір був підписаний відповідачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами даного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та смс повідомлення, без здійснення входу на сайт ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету, кредитний договір між первісним кредитором та відповідачем не був би укладений.

Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину, а матеріали справи не містять доказів протилежного.

Щодо факту отримання кредитних коштів та наявності заборгованості, скаржник зазначив, що ОСОБА_1 було перераховано кредитні кошти на банківську карту в сумі 10000 грн за транзакцією 31763-86792-60343 через платіжну систему, що має ліцензії НБУ, відповідає вимогам і стандартам платіжних систем.

Як доказ перерахування коштів позивач надає суду апеляційної інстанції копію інформаційної довідки Cashberry.com.ua вих. №62/9582/12 від 14.12.2022 року щодо проведення транзакції та отримання відповідачкою кредитних коштів, які були перераховані на картку № НОМЕР_1 в privat bank.

Також зазначив, що позивачем додано до позовної заяви копію розрахунку заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, відповідно до якого було розраховано суму боргу, виходячи з умов кредитного договору, що підтверджує його достовірність. Даний розрахунок підтверджує наявність заборгованості по кредиту.

ТОВ «Інвест фінанси», керуючись ст.530, 1082, 1084 ЦК України згідно договору факторингу №556/ФК-22 відступило право вимоги за кредитним договором № 5 від 05.04.2021 року на користь ТОВ «Діджи фінанси». До позовної заяви було додано докази щодо укладення договору факторингу, а саме: копію договору факторингу №556/ФК-22 від 05.09.2022 року, витяг з додатку №1 від 05.09.2022 року з договору факторингу №556/ФК-22 від 05.09.2022 року.

Щодо висновку суду про відсутність документів, що ідентифікують особу при укладенні договору, скаржник зазначив, що для оформлення онлайн кредиту в МФО необхідно паспорт, РНОКПП, подання оригіналів цих документів не вимагається.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 , заперечує доводи, що викладені в апеляційній скарзі, з огляду на їх необґрунтованість та безпідставність, а також заперечує про задоволення клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, у зв`язку з пропуском строку для подання такого клопотання, передбаченого ст. 83 ЦПК України. При подачі позову до суду позивачем не було заявлено і не повідомлено суд про труднощі в отриманні доказів. Подаючи дане клопотання позивач не обґрунтував неможливості його подання у встановлений законом строк з причин, що не залежали від нього, клопотання про поновлення такого строку заявником не подано.

Вказала, що з долучено копії інформаційної довідки ТОВ «Платежі Онлайн» № 62/9582/12 від 14.12.2022 неможливо встановити ні власника рахунку/картки, ні даних по здійсненій операції (призначення платежу).

У договорі № 15 від 05.04.2021 року відсутнє посилання на номер банківського рахунку або номер картки, на яку необхідно перерахувати кредит, з наданої інформаційної довідки слідує, що грошові кошти були перераховані через невстановленого посередника, у наданому позивачем кредитному договорі відсутні відомості про те, що кредитні кошти будуть перераховуватися іншою особою, яка не виступає стороною за кредитним договором.

Доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Відсутність в матеріалах справи первинних документів позбавляє суд можливості перевірити факт отримання позичальником коштів у кредит та перевірити розмір спірної заборгованості, порядок її нарахування, а також підстав та порядку нарахування відсотків за користування кредитом.

Вважає, що позивач не надав суду докази про отримання ОСОБА_1 листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, про здійснення входу останнього на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету, а тому в матеріалах справи відсутні докази укладання кредитного договору в електронному вигляді. В матеріалах справи відсутні докази, з яких можна було б установити, що відповідачка пройшла ідентифікацію в інформаційнотелекомунікаційній системі ТОВ «ФК «Інвест фінанси»» при вході в особистий кабінет, в порядку передбаченому Закону України «Про електронну комерцію», через номер телефону, який вона сама зазначила.

ОСОБА_1 не заповнювала формуляр заяви або іншої форми про прийняття пропозиції в електронній формі, не отримувала одноразовий ідентифікатор, а також не вчиняла інших дій, які можна розцінювати як прийняття пропозиції укласти електронний договір.

Зазначила, що відповідно до витягу з Додатку до Договору факторингу № 556/ФК-22 від 05.09.2022 неможливо встановити первісного кредитора який відступив ТОВ «Діджи фінанс» право грошової вимоги до ОСОБА_3 в сумі 35 894,00 грн.

Наданий позивачем витяг з Додатку до Договору факторингу № 556/ФК-22 від 05.09.2022, не містить підпису сторін, які б підтверджували дійсність переходу права вимоги до відповідача, як боржника за вказаним кредитним договором. Безпосередньо Додаток до Договору факторингу № 556/ФК-22 від 05.09.2022 з якого вбачалося б право вимоги за спірним кредитним договором позивачем суду надано не було.

Вважає, що позивачем не доведено факт відступлення права грошової вимоги до ОСОБА_3 за договором № 5 про надання споживчого кредиту від 05.04.2021 від первісного кредитора ТОВ «ФК Інвест Фінанс» до ТОВ «Діджи Фінанс».

Відповідачка, у зв`язку із розглядом справи в Івано-Франківському апеляційному суду понесла витрати на правничу допомогу в розмірі 3000, 00 грн. Просить суд стягнути з позивача ці витрати, залишити без задоволення клопотання позивача про долучення доказів, відповідно до ч.2 ст.258 ЦПК України після розгляду клопотання постановити ухвалу, апеляційну скаргу позивача залишити без розгляду, оскаржуване рішення без змін.

Згідно ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до частини 1статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову в цій справі є вимога про стягнення заборгованості в розмірі 35894 грн, тобто ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому справа є малозначною в силу прямої вказівки в ЦПК України.

Отже, розгляд цивільної справи з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім справ зазначених в ч. 4 ст. 274 ЦПК України, у суді апеляційної інстанції у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи є загальним правилом, визначеним у ЦПК України.

Оскільки справа є малозначною, то розгляд апеляційної скарги проводиться без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час та місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

Інформація про призначення даної справи до розгляду у апеляційному суді без повідомлення учасників справи завчасно розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що із змісту договору №5 про надання споживчого кредиту від 05 квітня 2021 року ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» зобов`язується на умовах визначених цим договором, на строк визначений п.1.3. договору надати позичальнику ОСОБА_1 грошові кошти у сумі, визначеній у п. 1.2. договору, а позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю кредит, сплатити проценти, штрафи та пені (у разі наявності) та інші платежі передбачені договором у встановлений п.1.4. договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені договором. Сума кредиту становить 10 000,00 грн. Кредит надається строком на 30 днів ( п.1.3 договору). Орієнтовна реальна річна процентна ставка на дату укладення цього договору складає за ставкою 416,1% річних ( п. 1.6 договору). Орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення цього договору складає 13 420,00 гривень ( 1.7. договору). Проценти за користування кредитом: 1,14% від суми кредиту за кожен день користування кредитом ( п. 1.4 договору).

На підтвердження укладання кредитного договору, позивач долучив лише оферту та акцепт від 05 квітня 2021 року.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором №5 від 05 квітня 2021 року, заборгованість станом на 05 вересня 2022 року становить 35 894,00 грн, з яких 10 000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 25 894,00 грн заборгованість за відсотками.

Згідно догововору факторингу №556/ФК-22 від 05 вересня 2022 року, який було укладено між ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» та ТОВ «Діджи Фінанс», ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» відступило на користь ТОВ «Діджи Фінанс» права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, згідно додатку 1 до цього договору. Встановивши вказані обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, що матеріали справи не містять належних доказів укладання електронного договору між ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» та ОСОБА_1 . Позивачем не доведено виконання ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» п.1.1 договору про надання відповідачу грошових коштів у кредит в розмірі 10000, 00 грн., позивачем не надано суду доказів, що на момент переходу до позивача права вимоги за кредитним договором на підставі договору факторингу №556/ФК-2022 від 05 вересня 2022 року існувало право вимоги до відповідачки саме в тому обсязі та на умовах, зазначених у позовній заяві.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду не в повній мірі відповідають встановленим по справі обставинам та вимогам закону, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним у письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» (тут і далі -в редакції, чинній на час укладення оспорюваного правочину) електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі, якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди у сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису, за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Укладення договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Частиною четвертою статті 14 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що ідентифікація особи за допомогою електронного підпису, визначеного статтею 12 цього Закону, має здійснюватися під час кожного входу в інформаційну систему суб`єкта електронної комерції.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про електронні довірчі послуги» електронна ідентифікація - це процедура використання ідентифікаційних даних особи в електронній формі, які однозначно визначають фізичну, юридичну особу або представника юридичної особи. При цьому ідентифікаційні дані особи - це унікальний набір даних, який дає змогу однозначно встановити фізичну, юридичну особу або представника юридичної особи. А сама процедура ідентифікації особи є використанням ідентифікаційних даних особи з документів, створених на матеріальних носіях, та/або електронних даних, у результаті виконання якої забезпечується однозначне встановлення фізичної, юридичної особи або представника юридичної особи.

Ідентифікаційні дані фізичної особи підпадають під визначення персональних даних. Правовий статус персональних даних установлює Закон України «Про інформацію» та спеціальний Закон України «Про захист персональних даних».

Відповідно до статті 2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Підставою для ідентифікації резидентів - громадян України є: паспорт громадянина України або тимчасове посвідчення громадянина України із штампом реєстрації місця проживання особи (відміткою про прописку).

Судом встановлено, що відповідно до договору №5 про надання споживчого кредиту від 05 квітня 2021 року ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» зобов`язується на умовах визначених цим договором надати позичальнику ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 10000, 00 грн.

Пунктом 1.3 вказаного договору передбачено, що строк надання кредиту 30 календарних днів.

Орієнтовна реальна річна процентна ставка на дату укладення цього договору складає за ставкою 416,1% річних ( п. 1.6 договору).

Орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення цього договору складає 13 420,00 гривень ( 1.7. договору).

Проценти за користування кредитом: 1,14% від суми кредиту за кожен день користування кредитом ( п. 1.4 договору).

Згідно пунктами 9.1, 9.2 договору його укладено за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи (ІТС) Товариства, доступ до якої забезпечується позичальнику через веб-сайт https://cashberry.com.ua. Електронна ідентифікація позичальника здійснюється при вході позичальника в особистий кабінет в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію».

Невід`ємною частиною цього договору є Правила надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту затверджені Товариством. Уклавши цей договір, позичальник підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись правил, текст яких розміщений на веб-сайті товариства https://cashberry.com.ua.

Пунктом 9.4 договору передбачено, що цей договір є укладеним з моменту його підписання та діє до повного виконання позичальником своїх зобов`язань.

Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом у постановах від 09 вересня 2020 року в справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року, в справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року, в справі № 127/33824/19 будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму.

Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що між ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» та ОСОБА_1 05 квітня 2021 року було укладено кредитний договір в електронній формі із застосуванням електронного підпису. При цьому через особистий кабінет на вебсайті ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» подано заявку на отримання кредиту від імені ОСОБА_1 та підтверджено умови отримання кредиту шляхом акцепту, після чого відповідачем надіслано особі, яка звернулася за отриманням кредиту за допомогою засобів зв`язку (номер телефону або електронна пошта) одноразовий ідентифікатор, який і було використано для підтвердження підписання кредитного договору. Ідентифікація відповідачки на вебсайті https://cashberry.com.ua здійснена відповідно до вимог чинного законодавства, з використанням особистих даних відповідачки, а саме: паспорта, ідентифікаційного коду, номера телефону, електронної пошти, що підтверджується договором, який містить вказані відомості.

Оцінивши докази, надані позивачем на підтвердження своїх вимог щодо укладання кредитного договору між ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» та ОСОБА_1 , колегія суддів вважає, що без входу ОСОБА_1 на вебсайт ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» та здійснення нею всього алгоритму дій, необхідних для отримання кредиту, кредитний договір між ним та відповідачем не був би укладений.

Відповідачкою не спростовано належними доказами укладання кредитного договору в електронній формі. Тому, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що матеріали справи не містять доказів укладання електронного договору між ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» та відповідачкою не відповідає встановленим по справі обставинам та вимогам закону.

Судом встановлено, що згідно договору факторингу №556/ФК-22 від 05 вересня 2022 року, укладеного між ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» та ТОВ «Діджи Фінанс», ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» відступило на користь ТОВ «Діджи Фінанс» права вимоги, зазначені в Реєстрі прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та сплатити клієнту суму фінансування за таке відступлення на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до витягу з додатку до договору факторингу №556/ФК від 05 вересня 2022 року до позивача перейшло право вимоги за кредитним договором №5 від 05 квітня 2021 року , сума заборгованості 35894 грн; сума заборгованості за кредитом 10000 грн; сума заборгованості за відсотками 25 894 грн.

Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором №5 від 05 квітня 2021 року, який наданий позивачем, заборгованість станом на 05 вересня 2022 року становить 35 894,00 грн, з яких 10 000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 25 894,00 грн заборгованість за відсотками.

Разом з тим, відповідно до вимог частин 3 та 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У відзиві на позовну заяву відповідачка заперечувала виконання обов`язку кредитора про перерахування відповідачці кредитних коштів у сумі 10000 грн та зазначила, що позивачем при розгляді справи у суді першої інстанції не було надано належних доказів перерахування ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» на рахунок відповідачки кредитних коштів у сумі 10000 грн. Позивач при розгляді справи у суді першої інстанції не підтвердив належними доказами перерахування ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» на картковий рахунок відповідачки кредитних коштів у сумі 10000 грн. Тому, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивачем не надано суду доказів, які б підтвердили виконання ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» обов`язку щодо перерахування відповідачці грошових коштів у сумі 10000 грн та погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні заявлених вимог.

До апеляційної скарги ТОВ «Діджи Фінанс» додало інформаційну довідку від 14 грудня 2022 року №62/9582/12 згідно якої ТОВ «Платежі онлайн» як оператор послуг платіжної інфраструктури на сайті торговця через платіжний сервіс «Platon» була проведена успішна транзакція 31763-86792-60343, сума транзакції 10000 грн 05 квітня 2021 року, зазначено номер картки НОМЕР_1 , банк-емітент Приватбанк.

Між тим апеляційна скарга не містить клопотання про долучення вказаної довідки до матеріалів справи, не зазначено причини, які перешкоджали позивачу надати вказану довідку при розгляді справи у суді першої інстанції.

У постанові Верховного Суду від 29 лютого 2024 року у справі №314/173/20 зазначено: «у пункті 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні».

У відповідності до вимог статті 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Частинами першою-третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Звертаючись до суду, позивач ТОВ «Діджи Фінанс» у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів, та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин.

Позивач отримав відзив на позовну заяву 04 січня 2024 року, що підтверджується квитанцією про доставку документів до електронного кабінету позивача.

У своїх заявах до суду від 08 січня 2024 року, 26 січня 2024 року ТОВ «Діджи Фінанс» просило суд розглянути справу за відсутності представника позивача на підставі наявних у справі доказів. Клопотань про витребування додаткових доказів та інших документів не заявляв.

Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням ним процесуальних дій.

Колегія суддів вважає, що подання доказів після розгляду справи у суді першої інстанції порушує принципи змагальності та диспозитивності сторін, тому не приймає, як доказ, подану апеляційному суду скаржником інформаційну довідку від 14 грудня 2022 року №62/9582/12, яка на думку позивача, підтверджує факт перерахування кредитних коштів, оскільки позивачем не надано доказів неможливості її подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Посилання скаржника не те, що позивач веде активну претензійну роботу і на офіційну пошту приходить велика кількість листів та те, що позивач не мав змоги подати відповідь на відзив відповідача та додаткові докази не можуть слугувати причиною, яка б унеможливлювала подати доказ, який був у розпорядженні позивача з 14 грудня 2022 року (дата видачі довідки). Отже, будучи обізнаним про те, відповідач заперечує проти позову та не визнає суму боргу, не визнає факту перерахування грошових коштів позивач, разом з тим, не надав доказів на підтвердження позовних вимог, тобто, скористався своїми правами, передбаченим ЦПК України, на власний розсуд.

Згідно пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає за необхідне оскаржуване рішення змінити змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови, в іншій частині залишити без змін.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про зміну судового рішення в мотивувальній частині, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених скаржником у зв`язку з розглядом справи по сплаті судового збору не має.

Що стосується стягнення витрат на правничу допомогу на користь ОСОБА_1 у суді апеляційної інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачка просить суд стягнути з позивача на її користь витрати на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 3000 грн.

Відзив на апеляційну скаргу позивачем отримано 09 березня 2024 року, що підтверджується квитанцією про доставку документів в зареєстрований електронний кабінет користувача ЄСІТС.

На відзив від позивача на адресу апеляційного суду 01 квітня 2024 року надійшли заперечення на відзив на апеляційну скаргу, які не містять заперечень щодо розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до ч. 2-5 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною 2 зазначеної статті встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

До відзиву на апеляційну скаргу додано договір №б/н 24 про надання професійної правничої (правової) допомоги від 08 березня 2024 року; додаток №1 до вказаного договору, ордер, акт виконаних робіт (надання послуг) від 09 березня 2024 року, платіжну інструкцію про перерахування 3000 грн .

Від позивача заперечень щодо розміру витрат на правничу допомогу не надходило.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до ст. 19 Закону видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону № 5076-VI).

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Встановлено, що при розгляді справи відповідачка з метою захисту своїх прав та інтересів уклала договір з адвокатським бюро «Калінін і Партнери» 08 березня 2024 року.

Згідно вказаного договору бюро в особі керуючого Калініна С.К. взяло на себе зобов`язання щодо надання професійної правової допомоги в справі №349/2351/23 під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до розділу 3.1. договору за надання послуг клієнт сплачує гонорар.

Згідно додатку №1 до договору про надання правничої допомоги від 08 березня 2024 року гонорар складає 3000 грн. На підтвердження понесених витрат та наданих послуг, надано акт виконаних робіт (надання послуг) від 09 березня 2024 року та платіжну інструкцію про сплату.

Колегія суддів вважає, що заявлені витрати на правничу допомогу підлягають стягненню з позивача на користь відповідачки

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, Івано-Франківський апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» задовольнити частково.

Рішення Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 29 січня 2024 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс», , місцезнаходження: вул. Київська,243А, а/с 897, м. Бровари на користь ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 витрати за надану правничу допомогу у суді апеляційної інстанції в розмірі 3000, 00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 12 квітня 2024 року.

Головуючий В.М. Луганська

Судді: В.М. Баркова

Є.Є. Мальцева