ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2024 року

м. Київ

справа № 361/4234/18

провадження № 61-11562св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Броварська міська державна нотаріальна контора Київської області,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 листопада 2020 року, ухвалене у складі

судді Сердинського В. С., та постанову Київського апеляційного суду від 15 червня 2021 року, прийняту колегією у складі суддів: Головачова Я. В., Вербової І. М.,

Шахової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Броварська міська державна нотаріальна контора Київської області, про визнання заповіту недійсним.

Позов мотивовано тим, що її призначено опікуном ОСОБА_3 у зв`язку з його недієздатністю. Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на належну йому на праві власності частку квартири

АДРЕСА_1 .

У квітні 2018 року позивач звернулася до Броварської міської державної нотаріальної контори Київської області із заявою про прийняття спадщини, після чого їй стало відомо, що 3 липня 2013 року ОСОБА_3 склав заповіт, яким заповів належне йому майно відповідачу.

Посилаючись на те, що на момент посвідчення заповіту ОСОБА_3 мав тривалий психічний розлад і не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, позивач просила визнати недійсним заповіт від 3 липня 2013 року, складений на ім`я ОСОБА_2 , посвідчений нотаріусом Броварської міської державної нотаріальної контори Київської області, зареєстрований у реєстрі за № 1-2694.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 листопада 2020 року позов задоволено. Визнано недійсним заповіт ОСОБА_3 , складений на користь ОСОБА_2 , посвідчений 3 липня 2013 року державним нотаріусом Броварської міської державної нотаріальної контори Київської області, зареєстрований в реєстрі за № 1-2694. Стягнено на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 704 грн80 коп, вартість витрат за проведення судово-психіатричної експертизи у розмірі 7 500 грн66 коп, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 грн.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що згідно з висновком судово-психіатричної експертизи на момент складення заповіту ОСОБА_3 страждав на хронічне психічне захворювання у формі деменції внаслідок епілепсії, тому не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що є підставою для визнання заповіту недійсним.

Постановою Київського апеляційного суду від 15 червня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 листопада 2020 року - без змін.

Апеляційний суд зазначив, що, правильно застосувавши норми матеріального права та встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, оскільки факт того, що ОСОБА_3 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними на момент складення заповіту, підтверджується належними і допустимими доказами.

Суд апеляційної інстанції вказав про безпідставність доводів відповідача про спростування висновку судово-психіатричної експертизи іншими доказами, які містяться в матеріалах справи.

Апеляційний суд відхилив посилання представника відповідача на те, що місцевий суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про призначення повторної судово-психіатричної експертизи, з огляду на відсутність у матеріалах справи відповідного клопотання.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У липні 2021 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 листопада 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 червня 2021 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду є незаконними, необґрунтованими і постановленими з порушеннями норм процесуального права щодо повноти, об`єктивності, всебічності дослідження судом доказів, що призвело до невідповідності висновків судів попередніх інстанцій фактичним обставинам справи.

Зазначає про неврахування судом апеляційної інстанції необґрунтованого відхилення місцевим судом клопотання представника заявника про призначення повторної судово-психіатричної експертизи.

Позиція інших учасників справи

У грудні 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Лисенко І. К. подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , в якому зазначила про безпідставність її доводів та правильність висновків судів попередніх інстанцій про задоволення позову.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 7 жовтня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Підставою відкриття касаційного провадження у цій справі були доводи

заявника про те, що суди встановили обставини, які мають суттєве значення, на підставі недопустимого доказу - висновку судово-психіатричної експертизи.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що з 1996 року ОСОБА_3 встановлено другу групу інвалідності безстроково, у зв`язку з психічною хворобою.

3 липня 2013 року ОСОБА_3 склав заповіт, згідно з яким заповів відповідачу частку квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 26 листопада 2015 року ОСОБА_3 визнано недієздатним та призначено опікуном його сестру ОСОБА_4 .

У зв`язку зі смертю ОСОБА_4 рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 2 березня 2017 року ОСОБА_1 призначено

опікуном ОСОБА_3 .

Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи № 102-ц Київського обласного спеціалізованого психіатрично-наркологічного медичного об`єднання від 18 грудня 2019 року, призначеної ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 квітня 2019 року, ОСОБА_3 під час складення і підписання заповіту, а саме 3 липня 2013 року, страждав на хронічне психічне захворювання у формі деменції внаслідок епілепсії та не міг усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і відзиву на неї, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до частини першої статті 1233 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Заповіт є одностороннім правочином. Згідно з частиною третьою статті 202 ЦК України одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила.

У частині першій статті 1234 ЦК України зазначено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Тобто суд може визнати заповіт недійсним, якщо особа не усвідомлювала значення своїх дій в силу хвороби, перебувала під фізичним або психологічним тиском, склала заповіт під дією обману, погрози, насильства, якщо дії особи були вимушені або з інших причин не відповідали реальній волі особи.

Згідно з частиною першою статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Частиною першою статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, необхідно встановити в судовому порядку відсутність рельної можливості у особи в момент вчинення правочину усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на випадки, коли фізичну особу не визнано судом недієздатною, проте на момент вчинення правочину особа не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними у зв`язку із психічним розладом, нервовим потрясінням тощо.

Тобто для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 225 ЦК України необхідно у передбаченому законом порядку підтвердити факт, що особа на момент вчинення правочину не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

У частині другій статті 225 ЦК України зазначено, що у разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред`явити її опікун.

Згідно з частиною другою статті 40 ЦК України якщо від часу виникнення недієздатності залежить визнання недійсним шлюбу, договору або іншого правочину, суд з урахуванням висновку судово-психіатричної експертизи та інших доказів щодо психічного стану особи може визначити у своєму рішенні день, з якого вона визнається недієздатною.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 225 ЦК України вирішуються з урахуванням висновку судово-психіатричної експертизи та інших доказів відповідно до статті 40 ЦПК України.

Висновок судово-психіатричної експертизи повинен стосуватися психічного стану особи на момент вчинення правочину. Висновок про недієздатність особи, яка вчинила правочин, що визнається недійсним, необхідно робити на підставі доказів, які свідчать про психічний стан особи на момент його вчинення.

У постанові Верховного Суду від 23 лютого 2021 року у справі № 658/2068/17 (провадження № 61-20649св19) зазначено, що хоча висновок експертизи в такій справі є одним із доказів у справі і йому слід надавати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення факту того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Такий висновок узгоджується з висновками Верховного Суду,

викладеними у постановах від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19), від 23 листопада 2022 року у справі № 368/953/19 (провадження № 61-7260св22).

Для визначення психічного стану ОСОБА_3 на момент складення заповіту суд першої інстанції відповідно до пункту 2 частини першої статті 105 ЦПК України призначив посмертну судово-психіатричну експертизу.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що згідно з висновком судово-психіатричної експертизи від 18 грудня 2019 року № 102-ц

ОСОБА_3 під час складення і підписання заповіту 3 липня 2013 року не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Вказаний висновок є категоричним.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що рішення суду першої інстанції і постанова апеляційного суду є незаконними, необґрунтованими та постановленими з порушеннями норм процесуального права щодо повноти, об`єктивності, всебічності дослідження судом доказів, що призвело до невідповідності висновків судів попередніх інстанцій фактичним обставинам справи.

Правильно застосувавши норми матеріального права та встановивши фактичні обставини справи, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання заповіту недійсним, оскільки той факт, що на момент складення заповіту ОСОБА_3 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, підтверджуються належними і допустимими доказами.

Доводи касаційної скарги щодо неврахування судом апеляційної інстанції необґрунтованого відхилення місцевим судом клопотання представника заявника про призначення повторної судово-психіатричної експертизи є безпідставними та спростовуються матеріалами справи. Апеляційний суд вказав, що матеріали справи відповідне клопотання не містить.

Отже доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду прийняті без додержання норм матеріального та з порушенням норм процесуального права.

Касаційний суд з урахуванням частини першої статті 400 ЦПК України переглянув у касаційному порядку оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі.

Підстав для виходу за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Встановивши відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду - залишенню без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 листопада 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко В. В. Сердюк І. М. Фаловська