Справа № 343/3192/23
Провадження № 22-ц/4808/493/24
Головуючий у 1 інстанції Андрусів І. М.
Суддя-доповідач Мальцева Є.Є.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Мальцевої Є.Є.

суддів: Девляшевського В.А, Баркова В.М.,

секретар Кузів А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 23 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

21 грудня 2023 року до Долинського районного суду Івано-Франківської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 , в якій просив розірвати шлюб між ним та ОСОБА_2 , зареєстрований 14.07.2008 виконавчим комітетом Тростянецької сільської ради Долинського району Івано - Франківської області, актовий запис №4; після розірвання шлюбу залишити проживати разом з ним малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі. За час спільного проживання у шлюбі у них народилось двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Останнім часом його з ОСОБА_2 сімейні відносини припинилися, просив шлюб розірвати, після розірвання шлюбу залишити проживати малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із ним.

Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 23 січня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволений частково.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрований 14.07.2008 виконавчим комітетом Тростянецької сільської ради Долинського району Івано - Франківської області, актовий запис №4 розірваний.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції прийшов до висновку, що є підстави для розірвання шлюбу, відповідач з цього приводу заперечень не висловила, позов визнала, спору між сторонами щодо місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не існує.

Також зазначив, що питання щодо залишення малолітньої дитини на проживанні з позивачем після розірвання шлюбу, враховуючи відсутність спору між сторонами про це, не може бути вирішено судом, роз`яснив, що сторона має право звернутися до суду із відповідним позовом з наданням до нього належних документів та доказів.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 23 січня 2024 року в частині відмови в задовленні вимог про залишення сина проживати з батьком після розірвання шлюбу, ухвалити нове, яким задовольнити вимоги.

Вважає, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку щодо неврегулювання питання проживання малолітнього сина з батьком через відсутність спору між батьками стосовно місця проживання дитини.

Посилається на постанову Верховного Суду від 15 січня 2020 у справі № 200/952/18, в якій зазначено, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.

Так, в ході розгляду справи встановлено, що між сторонами на момент розгляду справи відсутній спір між сторонами щодо визначення місця проживання дитини, такий позов ніким з сторін не заявлений, і не мав вирішуватися судом. Апелянт зазначає, що залишаючи дитину разом з ним, суд лише констатує, з ким залишається проживати дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому її місце проживання, оскільки після припинення фактичних шлюбних відносин дитина залишилася проживати разом з батьком.

Звертає увагу, що у суді першої інстанції наголошував про те, що діти проживають за його адресою від дня їх народження і продовжують проживати разом з ним після припинення з відповідачем фактичних шлюбних відносин. З його доводами погоджувалася відповідач, про це також свідчать наявні в матеріалах справи письмові докази.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив. Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, підтримав апеляційну скаргу.

Відповідач ОСОБА_2 подала суду письмову заяву, що не заперечує проти задоволення апеляційної скарги та підтвердила, що спору щодо місця проживання неповнолітніх дітей немає. Підтвердила, що діти залишаються проживати з батьком та просила суд справу розглядати в її відсутності. Згодна з апеляційною скаргою в частині необхідності скасування рішення суду про відмову в задовлення вимоги про залишення дитини із позивачем (а.с.41-42).

З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог щодо розірвання шлюбу ніким не оскаржується, а тому в силу частини першої статті 367 ЦПК України колегією суддів не переглядається.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони по справі перебували у шлюбі.

За час спільного проживання у сторін народилось двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Неповнолітні діти проживають разом із позивачем, що підтверджується витягами з реєстру територіальної громади про місце проживання (а.с. 7, 9).

Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з наміром позивача припинити шлюбні відносини з відповідачем.

Судом розірвано шлюб між сторонами, рішення в цій частині не оскаржується.

Разом з тим суд відмовив у задовленні заяви позивача про залишення малолітнього сина на проживання з батьком після розлучення, оскільки спору між сторонами з даного приводу на час розгляду справи не було.

Відповідач оскаржує рішення суду в цій частині, вважає, що немає підстав для відмови в таких вимогах, і висновки суду є незаконними і неправильними, оскільки суд мав обов`язково зазначити про залишення дитини з одним з батьків після розлучення.

Відповідно до частин другої, восьмої та дев`ятої статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частин другої - четвертої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно з вимогами частини першої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Статтею 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до частини першої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Водночас у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.

Дійсно, на момент розгляду справи в суді першої інстанції між сторонами був відсутній спір щодо місця проживання дітей, такий позов ані позивач, ані відповідач не пред`являли, суд його не вирішував.

Звертаючись з позовом до суду, ОСОБА_1 одночасно з вимогою про розірвання шлюбу просив суд зазначити, що з ним залишається проживати малолітній син сторін ОСОБА_3 після розірвання шлюбу.

Однак слід прийняти до уваги, що питання щодо залишення дітей на проживання з батьком після розірвання шлюбу взагалі не є окремою позовною вимогою і нормами чинного законодавства, зокрема Сімейним кодексом України, під час розгляду спору про розірвання шлюбу не передбачено обов`язкове вирішення питання щодо залишення дітей після розірвання шлюбу на проживання з одним із батьків.

Безперечно, не можна вважати помилкою вирішення питання про залишення на проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Однак, вирішення такого питання є правом суду, а не обов`язком.

Таким чином, вирішивши як позовну вимогу питання про залишення дітей з батьком у цьому спорі з результатом відмови у задоволенні, суд допустив помилку у застосуванні норм процесуального права при визначенні предмета спору і неправильно встановив обставини справи, дійшовши висновку про відсутність спору про місце проживання дітей, і відмовив в задовленні заяви.

Апеляційним судом встановлено, що місце проживання дітей зареєстровано разом з батьком (позивачем по справі), а місце проживання матері окремо. Ці обставини визнаються і відповідачем по справі.

За змістом частини 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Виходячи із предмета спору про розірвання шлюбу, хоча і доказування обставин щодо фактичного місця проживання дитини перебуває поза межами предмета спору, але, враховуючи його особливості, суд мав вважати встановленими обставини щодо проживання неповнолітніх дітей з батьком, оскільки вони визнані сторонами і підтверджені іншими письмовими доказами, зокрема довідками з місця проживання про реєстрацію місця проживання дітей разом з батьком та щодо проживання матері окремо.

Таким чином, відмова в задовленні вимог про залишення дитини проживати разом із позивачем є зайвою, оскільки вирішена судом як відмова у задоволенні позовної вимоги, але це не привело суд до неправильного висновку стосовно вирішення заявлених вимог про розірвання шлюбу.

Крім того, ОСОБА_1 не зазначено і не аргументовано, чим оскаржене рішення з урахуванням відмови в констатації обставин в резолютивній частині рішення, які визнають обидві сторони, і з урахуванням того, що суд не має обов`язку, встановленого законом, зазначати подібні обставини в резолютивній частині, порушує його права.

З матеріалів справи встановлено, що сторонни в суді вказували про відсутність спору стосовно місця проживання дітей після розлучення.

Про те, що діти фактично проживають з відповідачем, зазначено в мотивувальній частині рішення.

Також судом першої інстанції роз`яснено сторонам право на звернення до суду з відповідним позовом про визначення місця проживання дітей, якщо він виникне, з наданням належних документів і доказів.

З огляду на відсутність будь-яких заперечень з боку відповідача, законних підстав, які б перешкоджали проживанню неповнолітніх дітей з батьком, доводи апеляційної скарги про те, що відповідач наполягає на проживанні його дітей із ним, ніяк не впливають на висновки суду за результатом розгляду справи, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права і не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

З урахуванням положень ст. 375 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід залишити за апелянтом.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 23 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 11 квітня 2024 року.

Судді Є.Є. Мальцева

В.А. Девляшевський

В.М. Барков