ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Шульгою Андрієм В`ячеславовичем, на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 31 липня 2023 року про забезпечення позову у справі за позовом Акціонерного товариства «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

07 липня 2020 року представник АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Кредитним договором у розмірі 1 600 826,91 грн.

27 липня 2023 року представник банку подав до суду заяву про забезпечення позову, у якій просив у якості забезпечення позову накласти арешт на грошові кошти ОСОБА_1 в межах суми позову 1 600 826,91 грн., які знаходяться на всіх рахунках в банківських та інших фінансово-кредитних установах.

Вимоги заяви обґрунтовано тим, що позивач пред`явив до ОСОБА_1 позов про стягнення заборгованості за кредитним договором №9604 від 31 грудня 2015 року в розмірі 1 600 826,91 грн.

Зобов`язання відповідача за кредитним договором забезпечено заставою.

Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором тривалий час не виконує, а у зв`язку з тим, що ціна позову є значною, виникає ризик невиконання судового рішення.

Вказав, що відповідач вживає заходи щодо уникнення відповідальності та вже звертався з позовом про визнання кредитного договору недійсним, що стало підставою зупинення провадження у справі з 12 листопада 2020 року по 15 травня 2023 року.

Вжиття заходів забезпечення позову сприяє гарантуванню відновлення порушених прав позивача у разі задоволення позову та виконання ухваленого судового рішення.

Оскільки виконання в майбутньому судового рішення у справі за позовом АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» до ОСОБА_1 про стягнення 1 600 826,91 грн., у разі задоволення позову, безпосередньо залежить від тієї обставини, чи матиме відповідач необхідну суму грошових коштів, застосування обраного позивачем заходу забезпечення позову безпосередньо пов`язано із предметом позову.

Вважає вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача, який є боржником за кредитним зобов`язанням, відповідає вимогам процесуального закону щодо розумності, обґрунтованості, адекватності, збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову та предметом позовної вимоги, доведеності обставин щодо ймовірності утруднення виконання або неможливості виконання рішення суду у разі невжиття таких заходів.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 31 липня 2023 року заяву представника позивача про забезпечення позову у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено. Накладено арешт на грошові кошти, що належать ОСОБА_1 , у межах ціни позову, а саме у розмірі 1 600 826,91 грн. (один мільйон шістсот тисяч вісімсот двадцять шість гривень 91 копійка), що знаходяться у банківських установах та обліковуються на банківських рахунках ОСОБА_1 .

Не погодившись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 , через представника - адвоката Шульгу Андрія В`ячеславовича, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, незабезпечення балансу інтересів усіх учасників справи, просив скасувати ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 31 липня 2023 року.

Зазначає, що суд першої інстанції вжив заходи забезпечення позову виключно з тієї підстави, що позов має майновий характер. Однак такий висновок є незаконним та безпідставним, оскільки позивач не надав доказів на підтвердження існування реальної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у разі невжиття заходів забезпечення позову.

Для того, щоб застосувати певні заходи забезпечення позову одного лише припущення, що права чи інтереси позивача будуть порушені, або що існує така потенційна можливість, недостатньо. При цьому, відповідачем не вживалися жодні дії, які б свідчили про можливість порушення прав позивача.

Вказує, що в результаті виконання цієї ухвали на всі рахунки відповідача у всіх банках були накладені арешти, що фактично блокує можливість користуватися своїми грошовими коштами, у тому числі забезпечувати нормальні умови існування для себе та своєї сім`ї.

Вважає, що можливість поновлення прав позивача, у випадку задоволення позову, підтверджується наявністю у відповідача великої кількості об`єктів нерухомого майна.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 грудня 2023 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Шульгою Андрієм В`ячеславовичем, на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 31 липня 2023 року про забезпечення позову у справі за позовом Акціонерного товариства «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

05 січня 2024 року представник АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» подав відзив, у якому заперечив проти доводів апеляційної скарги, вважаючи ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 31 липня 2023 року законною та обґрунтованою.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 19 лютого 2024 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Шульга А.В. вимоги апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

У судовому засіданні представники АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, з підстав викладених у відзиві.

Заслухавши думку учасників справи, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи заяву позивача про забезпечення позову, суд першої інстанції вважав обґрунтованими вимоги позивача щодо вжиття заходів забезпечення позову у справі, так, як між сторонами дійсно виник спір щодо повернення грошових коштів. Враховуючи можливий негативний вплив і наслідки на відновлення порушеного права позивача в разі встановлення неправомірних дій відповідача, суд дійшов висновку щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, шляхом накладення арешту на грошові кошти, що належать ОСОБА_1 у межах ціни позову, а саме у розмірі 1 600 826,91 грн., що знаходяться на його банківських рахунках.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається, як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав, або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся чи має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Таким чином, постановляючи ухвалу суд першої інстанції, на переконання апеляційного суду, повністю дотримався вимог ст. ст. 149, 150, 153 ЦПК України та положень постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову».

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, врахувавши суть спору, що виник між сторонами, можливість реальної загрози невиконання або утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, відповідність виду забезпечення позову заявленим позовним вимогам, правильно прийшов до висновку про обґрунтованість заяви, оскільки між сторонами дійсно існує спір, який перебуває на розгляді у суді, а сума грошових коштів, на які накладено арешт відповідає ціні позову та є значною.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості в розмірі 1 600 826,91 грн., яка виникла за кредитним договором №9604, укладеним між сторонами 31 грудня 2015 року.

У п. 4.8 постанови Верховного Суду від 24 травня 2021 у справі №910/3158/20 міститься висновок, що під час розгляду заяви про застосування такого заходу забезпечення позову як накладення арешту на майно або кошти суд має виходити із того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватися та розпоряджатися коштами або майном, тому може застосуватися у справі, в якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, коштів або про стягнення коштів. Сума арештованих коштів обмежується розміром позову та можливими судовими витратами, а арешт майна має стосуватися майна, належного до предмета спору. Подібних за змістом висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 21 серпня 2020 року у справі №904/2357/20 та від 25 вересня 2020 року у справі №925/77/20.

При цьому колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанцій про існування підстав для накладення арешту на грошові кошти відповідача на відкритих ним рахунках в банківських установах у межах суми 1 600 826,91 грн., оскільки предметом спору є вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором саме в такому розмірі, а невжиття заходів забезпечення позову шляхом арешту коштів на банківських рахунках може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, оскільки в силу положень статті 192 ЦК України гроші є платіжним засобом, отже відповідач може в будь-який момент розрахуватись коштами банківського розрахункового рахунку і доведення позивачем доказами такого його права і, відповідно, можливості не вимагається.

При цьому, підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

За умови неможливості встановити достатність чи недостатність грошових коштів, що належать відповідачу і знаходяться на всіх його рахунках в усіх банківських або інших фінансово-кредитних установах, для задоволення вимог про стягнення 1 600 826,91 грн., згідно усталеної практики Верховного Суду, доцільним вважається накладення арешту на майно відповідача саме у межах суми позову.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що накладення арешту на кошти є тим заходом забезпечення позову, який в розумінні приписів статті 149 ЦПК України є ефективним для захисту оспорюваних прав заявника у цій справі та таким, що відповідає змісту порушеного права останнього. Невжиття зазначених заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Крім того немає підстав вважати, що застосування такого заходу призведе до невиправданого обмеження прав відповідача чи третіх осіб, як то зазначається в апеляційній скарзі, позбавить його можливості здійснення видатків тощо, оскільки грошові кошти залишаються у володінні відповідача, а можливість розпоряджатися обмежується на певний час лише щодо тої частини коштів, якої стосується спір.

Апеляційний суд вважає, що таке втручання держави у право на мирне володіння майном у даному випадку, є виправданим та вкрай необхідним, оскільки воно спрямовано виключно на забезпечення цивільного судочинства. Арешт майна полягає у позбавленні можливості лише розпоряджатись ним та не призведе до жодних негативних наслідків. Вжиття цього процесуального заходу не порушить вимоги ч.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а навпаки сприятиме захисту права позивача на справедливий суд, гарантованого ч.1 ст.6 цієї ж Конвенції.

При цьому колегія суддів зазначає, що адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Такі заходи мають на меті, зокрема, запобігти невиправданому розширенню кола осіб, прав та інтересів яких стосуватиметься судове рішення, а відтак - утрудненню чи неможливості виконання цього рішення.

Колегія суддів наголошує, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача. Таке тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Викладене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеною в постанові від 14 лютого 2022 року в справі №367/3628/21.

За встановлених обставин, колегія суддів вважає цілком обґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що заходи забезпечення позову є необхідними, достатніми та співмірними із заявленими позовними вимогами.

При цьому, колегія суддів розцінює критично доводи апелянта стосовно безпідставності накладення одночасно арешту на всі його рахунки, так як це обмежує його право на розпорядження власними коштами, оскільки жодного належного та допустимого доказу на підтвердження наявності у нього грошових коштів на рахунках, які б перевищували розмір заборгованості 1 600 826,91 грн., в межах забезпечення якої було накладено арешт до суду не надано.

Ухвалюючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм процесуального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи і спростовуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу, а судове рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала не підлягає скасуванню, як така, що постановлена з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Шульгою Андрієм В`ячеславовичем, на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 31 липня 2023 року - залишити без задоволення.

Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 31 липня 2023 року про забезпечення позову у справі за позовом Акціонерного товариства «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Судді:Р.В. Березовенко О.Ф. Лапчевська Г.І. Мостова
Повний текст постанови складено 12 квітня 2024 року.