Справа № 346/2938/22
Провадження № 2/346/97/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2024 р.м. Коломия

Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої - судді Третьякової І.В.

за участю:

секретаря судових засідань - Дутчак Х.В.

позивача - ОСОБА_1

представників позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідача ОСОБА_4 ,

представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Коломия в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Коломийського районного нотаріального округу Антонюк Оксана Василівна про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на нерухоме та рухоме майно, визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину за законом, скасування державної реєстрації, -

У С Т А Н О В И В:

Короткий зміст заяв сторін по суті справи.

Позовна заява.

28 липня 2022 року ОСОБА_1 , через свого представника ОСОБА_2 , звернулася до Коломийського міськрайонного суду з вищевказаним позовом, в якому зазначила, що в 1995 році вона познайомилася з ОСОБА_6 і з того часу вони стали проживати з ним однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Вони любили та поважали один одного, вели спільне господарство, будували та реалізовували спільні сімейні плани. Питання реєстрації шлюбу в органах РАЦС не виникало, оскільки такої потреби не було. На момент створення сім`ї вони були вже досить дорослими людьми і вважали, що міцність шлюбу жодним чином не залежить від його юридичної реєстрації. Сім`я проживала в буд. АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_6 на праві приватної власності. Будинок розміщений на земельній ділянці площею 0,2306 га. з кадастровим номером 010030011, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, яка також належала ОСОБА_6 . В 1999 році в них народилася донька, однак, внаслідок важкої хвороби, дівчинка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після втрати дитини, сімейні стосунки позивача з ОСОБА_6 збереглися, вони продовжували проживати разом, як чоловік та дружина, вести спільне господарство, підтримувати та дбати один про одного. Родина вирішувала разом всі поточні проблеми. Сімейний бюджет був спільним та витрачався на спільні потреби. Поступово будинок, в якому вони проживали, став потребувати капітального ремонту, на який були потрібні значні грошові кошти. ОСОБА_6 був учасником ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС, у зв`язку з чим постійно хворів, був інвалідом ІІ групи, майже не працював, а єдиним джерелом його доходу була пенсія. ОСОБА_1 також не мала стабільного заробітку, їхніх доходів вистачало лише на харчування, одяг та сплату комунальних послуг. В зв`язку з цим, позивач була змушена поїхати до Італії на заробітки, а чоловік залишився на господарстві. Протягом 2003-2018рр. ОСОБА_1 працювала закордоном та надсилала ОСОБА_6 кошти для ремонту будинку. Періодично вона приїжджала в Україну та допомагала йому, відносини між ними міцніли, вони разом проводили весь свій час, жили дружно, святкували родинні свята, відвідували друзів, запрошували гостей до себе, їздили на відпочинок по іншим містам України. В будинку подружжя зробили новий капітальний ремонт. Крім цього, було укріплено фундамент будинку, облицювання його камінням, заміна даху, облицювання фасаду сайдингом, заміна вікон, заміна внутрішніх та вхідних дверей, заміна покриття підлоги, облаштування теплої підлоги, заміна труб та приладів водопостачання, каналізації, опалення, заміна сантехніки, штукатурка стін та стелі, монтування гіпсокартонової стелі, оклеювання стін шпалерами та оздоблення кахельною плиткою, побудовано піч, ремонт внутрішньої мережі та заміна приладів електропостачання, реконструкція мансардного поверху у житлову кімнату, поміняна вся побутова техніка та меблі. Також був зроблений ремонт у літній кухні: побілка, фарбування, заміна сантехніки та інші роботи. В 2009 році за спільні кошти був придбаний автомобіль «Mercedes Benz» моделі «Sprinter», право власності на який було зареєстровано за ОСОБА_6 . Після того, як сім`я покращила житлові умови та забезпечила собі всі необхідні для комфортного проживання блага, позивач припинила працювати за кордоном. Разом з ОСОБА_6 вони продовжили мешкати у спірному будинку та вести спільне господарство. ІНФОРМАЦІЯ_2 чоловік раптово помер і позивач сама займалася організацією його поховання. Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина до складу якої ввійшов будинок та земельна ділянка на якій він розміщений, а також автомобіль «Mercedes Benz» та грошові кошти на рахунку, відкритому в АТ КБ «Приватбанк». Оскільки чоловік помер в досить молодому віці і заповіту не складав, позивач звернулася до приватного нотаріуса Антонюк О.В. з заявою про прийняття спадщини за законом. В нотаріальній конторі їй було роз`яснено необхідність звернення до суду щодо встановлення факту її проживання з спадкодавцем однією сім`єю більше п`яти років до відкриття спадщини, оскільки дані обставини нотаріусом самостійно встановлені бути не можуть. Окрім позивача, з заявою про прийняття спадщини звернувся і брат покійного ОСОБА_4 . Прийняття спадщини відповідачем здивувало ОСОБА_1 , оскільки йому відомо, що все спадкове майно було набуто за час спільного проживання спадкодавця з позивачем, а особисто ОСОБА_4 не має жодного відношення до того майна, яке подружжя придбало сумісними зусиллями. Рекомендації нотаріуса щодо встановлення факту проживання з спадкодавцем однією сім`єю не є доречними, оскільки в такому випадку ОСОБА_1 набуде права спадкування в порядку четвертої черги, при тому, що ОСОБА_4 являється спадкоємцем другої черги і не має наміру відмовлятися від спадщини, а тому у позивача відсутня можливість отримати спадкове майно в порядку черговості за законом. При цьому, ОСОБА_1 вважає, що належний ОСОБА_6 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами являється їхньою спільною сумісною власністю, як подружжя, оскільки за час їхнього спільного проживання та здійснених ремонтних робіт, він значно збільшився у своїй вартості, а тому вона може претендувати на його половину. Крім цього, позивач претендує на 1/2 частку земельної ділянки, площею 0,2306 га., яка за нормами Земельного кодексу України має перейти у її власність пропорційно до належної їй частки будинку. Транспортний засіб та грошові кошти в банку також являються спільним майном, оскільки були набуті під час їхнього спільного проживання, а тому вона має право на 1/2 частину вказаного майна. В зв`язку з тим, що права позивача на частку майна, яке входить до спадкової маси можуть бути порушені відповідачем внаслідок оформлення всієї спадщини на себе, ОСОБА_1 була вимушена звернутися до суду за їх захистом та просила:

- встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу її та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в період часу з 01.01.2004 р. по 20.12.2020р.

- визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_6 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину:

1) житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 ;

2) земельної ділянки, площею 0,2306 га., кадастровий номер: 010030011 за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами;

3) автомобілю марки «Mercedes Benz» моделі «Sprinter» державний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 2005 року випуску;

4) грошових коштів, що знаходяться на рахунку, відкритому у відділенні Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на ім`я померлого ОСОБА_6 .

Також представник позивача просила стягнути з відповідача понесені судові витрати на сплату судового збору, на правничу допомогу, на проведення оцінки майна та на проведення судової будівельно-технічної експертизи.

Відзив.

25.08.2022р. відповідач подав до суду відзив, в якому вказав, що представлені позивачем докази, як кожен окремо так і в своїй сукупності не можуть достовірно підтвердити факт її спільного проживання з ОСОБА_6 в період з 01.01.2004 по 20.12.2020р. Зазначив, що обставини народження та смерті спільної доньки мало місце до 2004 року, а тому документи в підтвердження цих обставин не можуть братися судом до уваги щодо спільного проживання однією сім`єю з 01.01.2004р. Акт обстеження матеріально-побутових і сімейних обставин від 04.07.2022р. був складений на поясненнях ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Відтак, даний документ може бути достовірним доказом лише при умові допиту цих свідків в судовому засіданні. Довідка Печеніжинської селищної ради від 22.03.2021р. не може слугувати доказом безперервного спільного проживання позивачки з ОСОБА_6 , оскільки в ній вказано, що вони разом проживали виключно на день смерті останнього. Повідомлення старости про те, що ОСОБА_1 вдруге не виходила заміж не є належним доказом, оскільки такі відомості можуть підтверджуватися виключно даними з Державного реєстру актів цивільного стану. Довідка Вербівцівської сільської ради свідчить, що позивач не проживає за місцем реєстрації з 1995 по 2015 рік. Абонентські книжки про оплату за використання природного газу також не можуть бути доказами, оскільки в них відсутня інформація про рік їх ведення, створення та заповнення в них даних; не зазначено, що платником є позивач, а не інша особа. Доводи позивачки про те, що саме вона заповнювала абонентську книжку є непідтвердженими, оскільки належність почерку експертним дослідженням не встановлено. Значна частина наданих позивачкою фотознімків відноситься до періоду з 1998 по 2004 роки, а тому не можуть свідчити про обставини спільного проживання після 2004 року, тобто в період, який ОСОБА_1 просить юридично підтвердити. Надані позивачкою копії паспорту для виїзду за кордон та договорів на працевлаштування підтверджують лише факт її тривалого перебування в Італії та отримання там прибутків. Проте, будь-яких доказів того, що вона перераховувала кошти в Україну для ОСОБА_6 та витрачання їх в інтересах сім`ї, зокрема на ремонт будинку, матеріали справи не містять. Крім цього, вказані документи підтверджують тривалу відсутність позивача в Україні, а тому немає підстав стверджувати, що вона жила з ОСОБА_6 в означені періоди. Ряд наданих позивачем документів складений іноземною мовою без їхнього перекладу на державну, а тому їх не можна сприймати як допустимі докази певних обставин. Долучені до справи товарні чеки не містять відомостей про придбання товарів позивачкою чи іншою особою та не підтверджують того факту, що товари, які в них зазначені були придбані з метою ведення спільного побуту. Відповідач навпаки вважає, що в стосунках позивачки та його брата були відсутні ознаки спільного побуту та взаємних прав і обов`язків, які притаманні подружжю в період з 01.01.2004 року по 20.12.2020 року. Така відсутність пояснюється наступним. Так, в обліковій картці об`єкта по господарського обліку на 2016-2020 роки вказано, що членами домогосподарства в АДРЕСА_1 , записані наступні особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_9 та сам відповідач, який вибув звідти 28.11.2017 року в м. Коломия. Відомості про будь-яких інших осіб членів домогосподарства в обліковій картці відсутні. В тому числі відсутні відомості і про ОСОБА_1 . Позивач зареєстрована в с. Вербівці, працюючи в Італії своє місце декларувала за місцем реєстрації, а тому не можна стверджувати про ведення нею спільного господарства з ОСОБА_6 . Позивач не довела, що не перебувала в іншому шлюбі в період, в який просить встановити факт проживання однією сім`єю. Враховуючи наведене, відповідач вважає, що дана вимога не підлягає до задоволення. З приводу визнання спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_6 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, відповідач вказав, що дане майно було набуте його братом задовго до будь-яких стосунків з позивачкою, будинок отриманий в порядку приватизації, а тому не може вважатися спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_6 . Позивач вказує, що будинок істотно збільшився у вартості і внаслідок її фінансової та трудової участі, однак жодних доказів переказу зароблених нею коштів ОСОБА_6 за час перебування в Італії на роботі, не надає, а також того, що саме ці кошти використовувалися з метою покращення житлового будинку, а не на інші цілі. Також, не надано будь-яких доказів, які б підтверджували причинно-наслідковий зв`язок із трудовою участю позивачки та покращенням якісних характеристик житлового будинку. Крім цього, відсутні докази того, що товари, придбані на підставі поданих позивачкою товарних чеків були змонтовані в будинку брата, а не використані за іншим призначенням. Стороною позивача на підтвердження своїх вимог не було надано доказів придбання за власні кошти будівельних матеріалів чи інших супутніх товарів для покращення житлового будинку, укладення та виконання договорів підряду на проведення ремонтних робіт в будинку, оплату робіт за цими договорами. Отже, в матеріалах справи відсутні належні докази, які б могли достовірно підтвердити факт грошових та трудових затрат позивачки у покращенні житлового будинку його брата в період з 01.01.2004 року по день його смерті. Також не надано належних доказів того, що в період з 01.01.2004 року по день смерті ОСОБА_6 його житловий будинок зазнав істотних перетворень та, відповідно, істотно змінив свою вартість в порівнянні з вартістю, яка була станом на 01.01.2004 року. В зв`язку з цим, вважає, що вимога позивача про визнання житлового будинку із господарськими спорудами сумісною власністю є безпідставною, необґрунтованою та такою, що ґрунтується на припущеннях. Земельна ділянка була набута ОСОБА_6 в порядку приватизації і в силу п.5 ч.1 ст. 57 СК України є його особистою приватною власністю. Посилання представника позивача на положення ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України та принцип «єдності юридичної долі земельної ділянки разом із збудованим на ній об`єктом нерухомого майна» є передчасним, оскільки в Державному акті не вказано вулицю, на якій знаходиться земельна ділянка і відповідно не можна стверджувати, що її місце розташування збігається із місцем розташування житлового будинку ОСОБА_6 . З приводу визнання за позивачем права власності на 1/2 частку транспортного засобу та грошових коштів відповідач заперечує, оскільки ним не визнається факт спільного проживання позивачки з його братом однією сім`єю. Крім цього зауважив, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували факт наявності відкритому в банку рахунку, його статус (поточний, кредитний, депозитний, зарплатний, пенсійний) та суму коштів, які на ньому знаходилися станом на момент смерті брата. Важливе значення також має час відкриття банківського рахунку, час та джерело внесення коштів на такий рахунок. Відтак відповідач вважав, що наявні фактичні правові підстави для відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Також ОСОБА_4 заперечив щодо стягнення з нього судового збору, оскільки він являється інвалідом І групи і в силу положень ЗУ «Про судовий збір» відноситься до осіб, які звільнені від його сплати. Вимогу про стягнення з нього витрат на проведення оцінки майна вважає необґрунтованою та такою, що не ґрунтується на процесуальному законі, оскільки витрати на виготовлення стороною по справі на власне замовлення звіту про оцінку майна, в силу положень ст. 133 ЦПК України, не можуть вважатися судовими витратами. Крім цього, стороною позивача не було подано суду детального опису робіт (наданих послуг) адвокатом як це передбачено ч. 3 ст. 137 ЦПК України. Відтак, відсутні підстави для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідь на відзив.

06.09.2022р. представник позивача ОСОБА_2 подала до суду відповідь на відзив, в якому зазначила, що вважає доводи, викладені відповідачем у відзиві, необґрунтованими та такими, які не заслуговують на увагу суду. Так, відповідач визнає, що ІНФОРМАЦІЯ_4 у позивача з ОСОБА_6 народилась спільна донька ОСОБА_10 , але нажаль дитинка померла в 2002р. Відповідач вважає, що оскільки вказані обставини життя позивача з його братом мали місце до 2004 року, то вони не можуть братися до уваги на підтвердження факту проживання цих осіб однією сім`єю з 01.01.2004р. Представник позивача наголошує, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 почали будувати свої сімейні відносини з 1995 року і вони протривали протягом 25 років. Народження спільної дитини підтверджує той факт, що вони жили саме як чоловік та дружина. Те, що подружжя втратило доньку є їх спільним горем і жодним чином не доводить, що зі смертю дівчинки припинились їхні шлюбні відносини. Фактичні шлюбні відносини між ними продовжувались до смерті чоловіка. Загальний термін фактичних відносин включає в себе і період з 01.01.2004р., який визначений виключно внаслідок того, що правовий статус осіб, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі був закріплений нормами Сімейного кодексу України, який вступив в дію 01.01.2004р. Саме тому у позивача немає законних підстав встановлювати факт шлюбних відносин з 1995 року, як це дійсно мало місце. Акт обстеження матеріально-побутових і сімейних обставин №4, який відповідач не вважав достовірним доказом, був складений комісією Рунгурського старостинського округу, містить підписи посадових осіб, які взяли на себе відповідальність за достовірність зазначених в ньому відомостей та був скріплений печаткою. Позивачем було подано клопотання про допит в якості свідків осіб, зазначених в акті. Крім того, відповідачем не наведено правову норму, яка б вказувала, що опитані членами комісії сусіди, повинні в подальшому обов`язково бути допитані в суді. Також відповідач не вважає належним доказом відомості старости про те, що позивач вдруге заміж не виходила. Однак, якщо відповідач вважає, що у спірний період часу ОСОБА_1 перебувала у шлюбних відносинах з іншою особою, то він має змогу подати сам докази на підтвердження цих обставин. Крім цього, представник позивача вказує на належність доказу - довідки Вербівцівської сільської ради від 07.10.2015р. №403, оскільки її отримання здійснювалось в 2015р. і не для даної справи, що свідчить про те, що вказана в ній інформація є правдивою, а не такою, що отримувалась для «штучного» створення доказів. В даному документі вказано, що позивач не проживає в с. Вербівці за місцем своєї реєстрації з 1995 року, що в сукупності з іншими доказами підтверджує проживання ОСОБА_1 в с. Рунгури. Позивачем були надані до суду копії абонентських книжок, які були заповнені за час життя ОСОБА_6 та після його смерті одним почерком, який належить ОСОБА_1 , що останньою підтверджується. У випадку наявності у відповідача сумнівів з даних обставин, останній має право клопотати про призначення у справі почеркознавчої експертизи. Фотознімки підтверджують факт спільного проживання ОСОБА_6 з позивачем, як подружжя, навіть ті які були зроблені до 2004 року. Заперечуючи проти таких світлин, відповідач при цьому не надає своєї оцінки фотознімкам, зробленим з 01.01.2004р. по 20.12.2020р. в різноманітних місцях, на сімейних святах та спільному відпочинку. Твердження відповідача про те, що показання свідків та фотознімки загалом не можуть бути належними, достатніми та достовірними доказами на підтвердження факту спільного проживання осіб однією сім`єю без реєстрації шлюбу є його суб`єктивною думкою, оскільки в постанові ВС від 12.12.2019р. № 466/3769, на яку посилався відповідач, вказано, що вони не можуть бути визначальними у вирішенні даного питання. Представник позивача вважає безпідставними зауваження відповідача щодо особових даних позивачки, зазначених в договорі на працю в Італії, оскільки у вказаний документ ОСОБА_1 вносила відомості про себе, які могла документально підтвердити. Так як вона не була в зареєстрованому шлюбі та була зареєстрована в с. Вербівці, то відповідні дані й були вказані в договорі. Перерахування коштів чоловіку та їхнє витрачання в інтересах сім`ї, як і свою участь у ремонті спірного будинку, позивач має намір доводити показами свідків. З приводу тривалого роздільного проживання під час її перебування на заробітках, а чоловіка в Україні, представник посилається на правову позицію Верховного Суду, викладену в постановах від 31.03.2020р. по справі №205/4245/17 та від 23.04.2020р. по справі № 686/8440/16-ц. Вказує, що якщо подружжя з поважних причин деякий час проживає окремо, то це не свідчить про те, що воно не є подружжям та не веде спільний побут. Щодо поданих документів на іноземній мові, зазначає, що вони є ідентичними тим документам, які були перекладені та подані для підтвердження періодичності отримання заробітків ОСОБА_1 за кордоном, а зазначені в них дати перекладу не вимагають. Товарні чеки та вказана в них інформація, на яку звертав увагу відповідач, буде оцінена судом в сукупності з іншими доказами. Також ОСОБА_2 вважає безпідставним посилання відповідача на те, що ОСОБА_1 не являлася членом домогосподарства ОСОБА_6 , оскільки була зареєстрована в іншому селі, а тому не можна стверджувати про ведення нею з покійним спільного господарства. Вказує, що відповідач неправомірно ототожнює поняття місця реєстрації та місця проживання позивача. Громадяни України не зобов`язані проживати за місцем своєї реєстрації, їх права в цьому питанні не обмежуються. Кожен має право на вільний вибір місця проживання. Таким чином, вважає, що позовна вимога про встановлення факту спільного проживання підлягає задоволенню. Вимогу про визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_6 житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами позивач обґрунтовує ст.. 62 СК України та правовими позиціями ВС, а обставини, які визначені даною нормою будуть підтверджені в ході розгляду справи представленими стороною позивача доказами. Квитанції про переказ коштів чоловіку у позивача не збереглися, а їхнє витребування в банках є неможливим через закінчення строку їхнього зберігання. Проте здійснення витрат позивачем на покращення будинку буде доведено показами свідків та висновком експертизи. В свою чергу, відповідач, заперечуючи ці обставини, своїх доказів на підтвердження того, що капітальний ремонт спірного будинку був зроблений не за рахунок спільних грошових коштів родини ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , а за інші джерела фінансування, не надає. Також представник вважає безпідставним твердження відповідача щодо необхідності отримання дозвільних документів на здійснення капітального ремонту, оскільки чинним законодавством проведення таких реєстраційних дій не передбачено. Представник позивача також наголошує, що у разі визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, згідно ст.. 120 ЗК України та ст.. 377 ЦК України, позивач також має право на визнання за нею права власності на 1/2 частину земельної ділянки, яка призначена для будівництва та обслуговування цього житлового будинку. Виходячи з інформації про власника земельної ділянки, її цільового призначення і місця розташування вбачається, що це та сама земельна ділянка, на якій розташований спірний будинок, а тому доводи відповідача щодо не підтвердження цих обставин матеріалами справи є надуманими. Автомобіль та грошові кошти, виходячи з положень чинного сімейного законодавства, є спільним майном позивача та її померлого чоловіка, в зв`язку з чим половина даного майна також належить ОСОБА_1 . З приводу судових витрат зазначила, що ч.6 ст. 141 ЦПК України не передбачає можливість не стягнення судових витрат з особи, яка звільнена від сплати судового збору у разі, якщо рішення буде ухвалене на користь особи, яка не звільнена від сплати судового збору. Відтак, у разі задоволення позову, судові витрати підлягають стягненню з відповідача в загальному порядку. Постанова ВС, на яку посилався відповідач, передбачає випадок коли обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, а тому вона не підлягає застосуванню в даній справі, оскільки відносини в ній є відмінними. Позивач сплатила 1500,00 грн. за оцінку майна, що в розумінні ст.. 140 ЦПК України є вчиненням інших дій, пов`язаних з розглядом справи чи підготовкою до її розгляду, а тому вказані витрати підлягатимуть компенсації у випадку задоволення позову. Сума гонорару була погоджена позивачем та адвокатом в договорі в фіксованому розмірі. Відтак, витрати на правничу допомогу не залежать від обсягу наданих адвокатом послуг та витраченого часу, а тому суд повинен перевірити лише співмірність визначених договором та підтверджених витрат фактичному обсягу виконаної роботи.

Заперечення.

03.10.2022р. відповідач ОСОБА_4 подав до суду письмові заперечення в яких вказав, що обставини народження та смерті дитини ОСОБА_1 та ОСОБА_6 не мають значення для правильного вирішення даного спору по суті. У постанові від 23.09.2021 року у справі № 182/670/15-ц ВС вказав, що народження спільної дитини саме по собі не може доводити факт ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного позивачем періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. Крім цього, факт народження та смерті спільної дочки в його брата ОСОБА_6 та позивачки ОСОБА_1 мав місце в період до 01.01.2004 року, тому він не може братися судом до уваги на підтвердження факту проживання цих осіб однією сім`єю з 01.01.2004 року. В акті обстеження матеріально-побутових і сімейних обставин №4 від 04.07.2022р. інформація щодо проживання позивачки за адресою проживання брата з лютого 1995 року підтверджується зі слів сторонніх осіб. Отже, даний факт не було встановлено безпосередньо комісією, яка обстежувала дане домоволодіння. Таким чином, цей доказ (без допиту в суді осіб «зі слів» яких ці твердження записано) не може достовірно свідчити про факт спільного проживання позивачки в селі Рунгури з 1995 року. Відповідач вважає, що тягар доказування відсутності в ОСОБА_1 в період з 01.01.2004 року по 20.12.2020 року зареєстрованого шлюбу з іншою особою в даному спорі покладається саме на сторону позивача, оскільки саме вона повинна довести цю обставину як обов`язкову умову встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а єдиним належним доказом цьому являється інформація з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, надана зокрема, у формі Витягу з ДРАЦС про шлюб із відомостями про його відсутність. Однак, вказані обставини позивач не довела. Також відповідач наголошує на обов`язку саме позивачки підтвердити тотожність почерку в абонентських книжках з її почерком. В зв`язку з цим, вважає, що висновок представника позивача про необхідність відповідача заявити клопотання про проведення почеркознавчої експертизи з метою доведення неналежності позивачці почерку є необґрунтованим, маніпулятивним та спрямованим на протиправне покладення на відповідача тягаря доказування тих обставин, які він не повинен доводити. Позиція ОСОБА_4 про те, що показання свідків та фотознімки загалом не можуть бути належними, допустимими та достовірними доказами при доведенні факту спільного проживання осіб однією сім`єю не є його суб`єктивною думкою, як про те вказувала представник позивача, а ґрунтується на усталеній судовій практиці Верховного Суду в подібних правовідносинах, зокрема в постанові від 12.12.2019 року у справі № 466/3769/16. З метою підтвердження обставин перерахування коштів, які позивачка заробляла в Італії, ОСОБА_6 , сторона позивача бажає допитати свідків у судовому засіданні. Однак, показання свідків на підтвердження цих обставин можуть вважатися достовірним джерелом доказування виключно за умови коли такі свідки були безпосередніми очевидцями обставин переказу та отримання грошових коштів між позивачкою та братом відповідача. В іншому випадку, показання «із чужих слів» самі по собі не можуть вважатися допустимими доказами. Відтак, існують обґрунтовані сумніви того, що свідки, яких бажає допитати сторона позивача безпосередньо сприймали ту інформацію, яку мають намір повідомити суду. Також відповідач вважає недоречним посилання представника позивача на постанови ВС від 31.03.2020 у справі № 205/4245/17 та від 23.04.2020 року у справі № 686/8440/16-ц, оскільки відносини у них не були релевантними з тими, що виникли між сторонами даного спору. Відтак, факт тривалого проживання позивача в Італії вказує на відсутність підстав стверджувати про її спільне проживання з ОСОБА_6 в означений нею період часу, а проживання і праця в Італії не являється поважною причиною її відсутності в домогосподарстві брата відповідача. Необґрунтованим є твердження сторони позивача про те, що документи, надані суду на іноземній мові (імовірно італійській) є ідентичними за своїм змістом та підтверджують сукупність отриманого доходу позивачкою за певний період, а відтак, відсутня необхідність в їх перекладі. Процесуальне законодавство вимагає від учасників процесу подавати докази суду, викладені державною мовою або іншою мовою, що є зрозумілою всім учасникам процесу та суду. За умови подання доказу іноземною мовою, необхідно надати їхній належним чином засвідчений переклад на держану мову. Відтак, документи на іноземній мові без належного їх перекладу не можуть

прийматися судом як допустимі докази на підтвердження певної обставини в цілому, оскільки є такими, що не відповідають вимогам процесуального закону. Тому, твердження сторони позивача про недоцільність перекладу цих документів не ґрунтується на нормах процесуального права. В наданих стороною позивача товарних чеках відсутні відомості про придбання даного товару позивачкою чи будь-якою іншою особою (не зазначено відомості про покупця). Так само, зазначені чеки та рахунки самі по собі не підтверджують того факту, що товари, які в них зазначені, були придбані з метою ведення спільного побуту. Навпаки, рахунком-фактурою від 13.11.2013 року № ПР-0000220 підтверджується факт того, що замовником і одержувачем товару був ОСОБА_11 , а не позивачка. Тобто, цей доказ навпаки спростовує той факт, що цей товар придбавався позивачкою чи за її кошти. Відтак, ці докази самі по собі не можуть бути належним та достовірним підтвердженням факту проживання позивачки та брата однією сім`єю та ведення спільного побуту. Свідкам не можуть бути безпосередньо відомі обставини придбання тих чи інших товарів позивачкою, а також факти того, що ці товари позивачка використала саме в домогосподарстві брата відповідача. Експерт також не наділений повноваженнями визначати участь тієї чи іншої особи в здійсненні покрашень (проведення ремонту чи будівельних робіт) житлового будинку. Відтак, означені докази як кожен окремо, так і в своїй сукупності не можуть достовірно підтвердити факт участі позивачки у здійсненні покращень житлового будинку. Також відповідач вважає, що оскільки позивачка в період з 01.01.2004 року по 20.12.2020 року не змінювала реєстрацію свого місця проживання на місце проживання чоловіка, то це свідчить про те, що нею самостійно не визнавався факт спільного проживання з ОСОБА_6 в цей період. Крім цього, обставина того, що позивачка безпосередньо своїми грошовими затратами брала участь у покращенні житлового будинку брата є недоведеною, а тому немає підстав вважати вказане майно їхнім спільним. Показами свідків не можуть підтверджуватися такі обставини, оскільки належними доказами проведених ремонтних робіт та участь в них позивача повинні бути підтверджені виключно об`єктивними джерелами інформації квитанціями, актами виконаних робіт, накладними, договорами, первинними бухгалтерськими документами, тощо, зі змісту яких можна чітко зрозуміти саме участь ОСОБА_1 у покращеннях будинку, а не інших осіб. Відповідач ОСОБА_4 наголошує, що до 28.11.2017р. також був зареєстрований в спірному будинку, тому будь-які ремонтні роботи та покращення даного житла відбувалося в тому числі і за його особисті кошти. Наразі підтвердити дані обставини відповідач не в змозі, оскільки письмові докази зі плином часу були втрачені. Спірна земельна ділянка була особистою приватною власністю ОСОБА_6 , будівлі на якій займають лише 0,0079 га. Відтак, на підставі ст.. 120 ЗК України та ст.. 377 ЦК України, позивачка вправі вимагати визнати за нею право тільки на площу землі, яка знаходиться під житловим будинком і виключно за умови визнання за нею права власності на житловий будинок. Тому, вимога про визнання права власності на 1/2 частку земельної ділянки є безпідставною і не підлягає задоволенню. Щодо судових витрат відповідач вказує, що є інвалідом І групи та звільнений від сплати судового збору, а тому понесені витрати позивача на сплату судового збору не повинні з нього стягуватись навіть в порядку компенсації у випадку задоволення позову. Висновки, викладені в постанові ВСУ від 01.03.2017р. по справі №6-152цс17 вважає правозастосовними в даній справі. Звіт про оцінку майна був наданий стороною позивача самостійно при зверненні до суду, а не на вимогу суду, як це передбачено ч. 1 ст. 140 ЦПК України, тому відсутні підстави стверджувати, що витрати позивача, пов`язані з його виготовленням є судовими витратами в розумінні процесуального закону, а відтак розподілу при вирішенні справи не підлягають. Витрати не правничу допомогу не підлягають задоволенню, оскільки стороною позивача не було подано до суду детального опису робіт (наданих послуг) адвокатом як це передбачено ч.3 ст. 137 ЦПК України. Посилання представника позивача на правовий висновок, який відображений в постанові Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 28.12.2020 року у справі № 640/18402/19 щодо відсутності необхідності подання розрахунку витрат на правничу допомогу при фіксованому розмірі витрат на правничу допомогу, є недоречним у спірних правовідносинах з огляду на те, що розгляд даної справи відбувається за правилами цивільного процесуального законодавства (а не адміністративного), а відтак, при розподілі судових витрат суд має застосувати норми ЦПК України , а не КАС України.

Заява про зміну предмету позову.

14.08.2023р. представник позивача ОСОБА_2 подала до суду заяву про зміну предмету позову, в якій просила:

1. Встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в період часу з 01.01.2004 р. по 20.12.2020р.

2. Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_6 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 ;

3. Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку, площею 0,1706 га., яка знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, Коломийський район, с. Рунгури, кадастровий номер: :01:003:0121, видане приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Антонюк О.В. 16.07.2022 року за реєстровим № 1584 на ім.я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ;

4. Скасувати державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно ОСОБА_4 та припинити право власності на земельну ділянку, площею 0,1706 га., яка знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, Коломийський район, с. Рунгури, кадастровий номер :01:003:0121, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 232; номер відомостей про речове право 47344196 від 16.07.2022р., рішення про державну реєстрацію прав № 64199126 від 16.07.2022р.)

5. Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на транспортний засіб марки «Mercedes Benz» моделі «Sprinter» рік випуску 2005р., колір білий, номер шасі (рами, кузова) НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , видане приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Антонюк О.В. 16.07.2022 року за реєстровим № 1584 на ім.я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ;

6. Визнати недійсним свідоцтв про право на спадщину за законом на грошові вклади з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією, що знаходиться у АТ КБ «Приват банк», що знаходяться на рахунку № НОМЕР_3 , залишок по якому складає 29006,36 грн. згідно умов договору № SAMDNWFC4, укладеного на ім`я померлого ОСОБА_6 , видане приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Антонюк О.В. 15.07.2022р. за реєстровим № 1574 на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ;

7. Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину:

- житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 ;

- земельної ділянки, площею 0,1706 га., яка знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, Коломийський район, с. Рунгури, кадастровий номер земельної ділянки: :01:003:0121, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами;

- автомобілю марки «Mercedes Benz» моделі «Sprinter» рік випуску 2005р., колір білий, номер шасі (рами, кузова) НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 ;

- грошових вкладів з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією, що знаходились у АТ КБ «Приват банк» на рахунку № НОМЕР_3 , залишок по якому складає 29006,36 грн. згідно умов договору № SAMDNWFC4, укладеного на ім.я померлого ОСОБА_6 .

8. Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 14503,18 грн. в рахунок компенсації 1/2 частини грошових коштів з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією, що знаходились у АТ КБ «Приват Банк» на рахунку НОМЕР_3 , залишок по якому складає 29006,36 грн., згідно умов договору № SAMDNWFC4, укладеного на ім`я померлого ОСОБА_6 .

9. Стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір, витрати на правову допомогу, витрати за виконання звіту про оцінку майна, витрати на проведення оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи.

Подану заяву представник позивача мотивувала тим, що відповідно до висновку експерта №15/05/23 від 15.05.2023р. арифметична частка поліпшень у будинковолодінні склала 79,38%. Відтак, в результаті спільних трудових затрат подружжя та грошових затрат позивача первинний об`єкт нерухомості, який належав ОСОБА_6 на праві приватної власності став малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час їхнього фактичного шлюбу, що свідчить про істотне збільшення вартості будинку та дає підстави визнати його спільною сумісною власністю подружжя і визнати за позивачем право власності на 1/2 його частину. За принципом єдності юридичної долі земельної ділянки разом зі збудованим на ній об`єктом нерухомого майна, в основу якого покладено слідування землі за об`єктом нерухомості у разі переходу права власності на такий об`єкт на підставі того чи іншого юридичного факту. На день смерті ОСОБА_6 належала земельна ділянка з кадастровим номером: :01:003:0121 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування спірного житлового будинку. Виходячи з викладеного, у разі визнання права власності за позивачем на 1/2 частину спірного житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, ОСОБА_1 має право на визнання за нею право власності на 1/2 частину вищезгаданої земельної ділянки. На вказане майно відповідачу було видано свідоцтво про спадщину за законом та зареєстровано його права в Державному реєстрі. Оскільки позивач вважає, що має право на 1/2 частину спірної земельної ділянки, то свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване за № 1584, підлягає визнанню недійсним, а державна реєстрація речових прав відповідача на земельну ділянку підлягає скасуванню. З підстав зазначених в позовній заяві, позивач просить визнати за нею право власності на 1/2 частину автомобілю марки «Mercedes Benz» моделі «Sprinter», який належав її покійному чоловіку та який в подальшому був перереєстрований за відповідачем на підставі виданого нотаріусом свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстровано в реєстрі за № 1583. Оскільки право власності на 1/2 частину спірного автомобіля повинно бути визнано за позивачем, то свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі №1583 підлягає визнанню недійсним. Також позивачу стало відомо, що 15.07.2022р. приватним нотаріусом Антонюк О.В. на ім`я відповідача було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за №1574, на грошові вклади з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією, що знаходяться в АТ КБ «Приватбанк» на рахунку № НОМЕР_3 залишок по якому складає 29006,36 грн. згідно умов договору № SAMDNWFC4, укладеного на ім`я померлого ОСОБА_6 . На даний час відповідач отримав у спадщину грошовий вклад та розпорядився ним на власний розсуд, а відтак у випадку визнання права власності за позивачем на 1/2 його частину, така частина підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

29.08.2023р. представник відповідача ОСОБА_5 подав до суду відзив на позов в частині, що стосується додатково заявлених позовних вимог у заяві про зміну предмета позову від 11.08.2023р. В ньому зазначив, що видаючи свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я відповідача, приватний нотаріус Антонюк О.В. діяла цілком обґрунтовано та правомірно, оскільки ОСОБА_4 є єдиним спадкоємцем за законом після смерті свого брата ОСОБА_6 . При цьому відповідачем факт проживання ОСОБА_6 із позивачкою однією сім`єю заперечується, а тому відповідно заперечується і право позивачки на 1/2 частку житлового будинку. Крім цього, капітальний ремонт цього ж будинку носить характер самочинного, а тому відповідач вважає, що відсутні підстави визнавати за позивачкою будь-яку частку права власності на спірну земельну ділянку. Більше того, ця ділянка набута внаслідок приватизації, що само по собі виключає цю земельну ділянку із об`єктів спільної сумісної власності. Щодо скасування в судовому порядку державної реєстрації речового права ОСОБА_4 на успадковану ним земельну ділянку під кадастровим номером :01:003:0121, представник відповідача вказав, що задоволення даної вимоги матиме наслідком обов`язок державного реєстратора повернути в Державний реєстр речових прав на цю ділянку відомості про власника його померлого брата ОСОБА_6 . Відтак, ухвалення судового рішення в такий спосіб не призведе до поновлення жодних прав позивачки. Більше того, позивачкою заявлено позовну вимогу про визнання свідоцтв про право на спадщину недійсними, що в силу вимог ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є самостійною та достатньою підставою для внесення відповідних змін до цього Державного реєстру. Щодо вимоги про «припинення права власності» ОСОБА_4 на дану земельну ділянку, то такий спосіб захисту прав позивачки теж є неефективним, оскільки у випадку прийняття судом рішення про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину в частині цієї ділянки зареєстроване речове право позивача на неї припиниться само по собі. Відтак, чинне законодавство не вимагає від позивача застосовувати такий спосіб захисту свого порушеного права як «припинення права власності», оскільки таке припинення буде наслідком задоволення інших позовних вимог в цій справі. Крім цього, навіть якщо припустити, що суд визнає за позивачкою право на 1/2 цієї ділянки, то право власності не може припинитися у відповідача в повному обсязі, оскільки інша частина ділянки буде належати йому правомірно, як законному спадкоємцю свого брата. Вимога про стягнення з відповідача ОСОБА_4 на користь позивачки грошових коштів у розмірі 14 503,18 грн. є похідною від вимоги про визнання за позивачкою права на 1/2 грошових коштів, які належали померлому брату відповідача ОСОБА_6 та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину щодо цих коштів. Оскільки відповідачем заперечується право позивачки на 1/2 грошових коштів, які ним були успадковані після смерті брата ОСОБА_6 із підстав, зазначених у відзиві та запереченні на первісний позов і останній вважає, що свідоцтво про право на спадщину є цілком правомірним в частині успадкування грошових коштів на банківському рахунку, то дана позовна вимога ним вважається необґрунтованою також. З приводу стягнення судових витрат, представником відповідача наведені аналогічні заперечення, що й в раніше поданих до суду заявах по суті.

Процесуальні дії суду.

Ухвалою судді Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 29 липня 2022 року вжито заходи забезпечення позову у виді заборони приватному нотаріусу Коломийського районного нотаріального округу Антонюк Оксані Василівні вчиняти дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Ухвалою судді Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 04 серпня 2022 року відкрито провадження у вказаній справі, призначено підготовче засідання в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою судді Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23 серпня 2022 року заявлений ОСОБА_4 відвід судді Третьяковій І.В. визнано необґрунтованим та передано заяву про відвід до канцелярії суду для визначення складу суду у порядку, встановленому частиною першою статті 33 ЦПК України.

Ухвалою судді Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області Васильковського В.В. від 25.08.2023р. в задоволенні заяви про відвід судді Третьякової І.В. відмовлено.

Ухвалою суду від 06.09.2022р. частково задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_4 про витребування доказів.

Ухвалою суду від 12.10.2022р. у справі призначено судову оціночно-будівельну та будівельно-технічну експертизи. На час її проведення провадження у справі зупинено.

Ухвалою суду від 24.05.2023р. провадження у справі відновлено.

Ухвалою суду від 08.06.2023р. задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_3 та представника відповідача ОСОБА_5 про витребування доказів.

Ухвалою суду від 14.08.2023р. задоволено заяву представника відповідача ОСОБА_5 про забезпечення доказів. Забезпечено докази у спосіб проведення допиту в підготовчому засіданні свідка ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .

Пояснення сторін та їхніх представників.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 позов підтримала та пояснила, що з ОСОБА_6 вона жила як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з 1995 року і по день його смерті, тобто майже 26 років. Відносини у них були добрі, хоча обставини життя були і гарні і сумні. Від спільного проживання у них народилася донька, але через захворювання (лейкоз крові) дівчинка померла. Разом вони проживали як одна сім`я, позивач разом з чоловіком їздила до всіх його родичів і відносилась до них як до своїх. З братом чоловіка вони також спілкувалися, в них були гарні відносини, спільно проводили свята. Будинок, в якому вони мешкали, був стареньким, а тому вони його перебудували та покращили в ньому умови проживання. Позивач проживала разом з ОСОБА_6 до його смерті, а потім здійснила його поховання. Брат покійного участі в похованні не приймав, жодним чином не допомагав. Також зазначила, що чоловік тривалий час хворів, вона займалася його лікуванням. Для покращення матеріального становища змушена була їздити на заробітки. Під час її перебування в Україні, вони все робили разом: і в господарстві і в будівництві, ходили в місто і до церкви, разом готували. Також допомагали брату чоловіка відповідачу, який завжди казав, що вона найкраща братова, а зараз каже, що найгірша. Разом з ними також жила свекруха, яку вони забрали до себе з Городенківського району, оскільки остання хворіла, потребувала допомоги і позивач доглядала за нею. В Городенківському районі в них були городи, які вони обробляли разом з ОСОБА_6 . В 2006 році вона почала їздити до Італії. Заробивши кошти вони зайнялися ремонтними роботами. В 2007 році вона була вдома, але після смерті своєї матері знову поїхала на заробітки, там працювала офіційно по схемі три місяці праці, а на три місяці їхала додому. Кошти вкладали в ремонт та меблі. Також ними був придбаний бус «Мерседес», гроші на який позивач зичила у тітки чоловіка, бо не вистачало. Чоловік також заробив певну суму в Києві і в 2009 році в Польщі купив вищевказаний автомобіль та пригнав його в Україну і оформив на себе. Також вони придбали автомобіль «АУДІ», який був оформлений на позивача. В день похорону чоловіка, з будинку зникли документи на автомобіль та банківська карта, на яку ОСОБА_6 отримував пенсію Чорнобильця. За період спільного проживання чоловік не хотів укладати шлюб, оскільки до позивача, ОСОБА_6 двічі був одруженим і його шлюби розпалися, а тому він завжди казав, що зареєстрований шлюб не тримає. Коли чоловік помер у лікарні, зателефонував лікар і першими приїхали племінники чоловіка, які жили в м. Коломия. Вона також приїхала до лікарні та вони спільно почали вирішувати питання як забрати тіло. До них вийшла санітарка та віддала речі чоловіка, які позивач поклала в багажник автомобіля. Потім підійшов відповідач і перепитав чи віддали портмане і перевірив це в сумках. Вдома вона виявила відсутність портмане і банківської картки, а вже в день похорону позивач виявила, що з будинку зникли документи на автомобіль. При цьому ОСОБА_1 впевнена, що жодні документи ОСОБА_13 своєму братові не передавав. Роботи по покращенню будинку почалися в 2006 році і закінчилися у 2016 році після того, як зробили мостіння та криницю. Церковний обряд вінчання вони також не проводили, оскільки в другому шлюбі ОСОБА_6 був повінчаний і для нього повторний церковний шлюб не дозволявся. За час спільного проживання чоловік офіційно не працював, отримував пенсію ліквідатора катастрофи на Чорнобильській АЕС. На початках пенсія його була мінімальною. ОСОБА_13 часто хворів, мав інфаркт, йому була встановлена група інвалідності, згодом його пенсія збільшилася, але збільшилися і витрати на його лікування. Час від часу він займався перевозками товарів на своєму автомобілі «Ман», який він потім продав. Станом на 1995 рік шлюб ОСОБА_6 був розірваний.

Представник позивача ОСОБА_14 в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі. Зазначила, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 проживали однією сім`єю з 1995 по 2020 рік, вели спільний побут, мали спільний бюджет, купляли разом майно, підтвердженням чого є покази свідків та письмові докази. В період проживання спільними фізичними та матеріальними затратами був відремонтований спірний будинок. Позивач працювала за кордоном і за зароблені нею кошти був придбаний автомобіль. Вважає, що будинок та земельна ділянка під ним підлягає розподілу по 1/2 частці, також ОСОБА_1 має право на визнання за нею права власності на 1/2 частку транспортного засобу та грошових коштів. Оскільки відповідач отримав на спірне майно свідоцтва про право на спадщину, просила визнати їх недійсними. Додатково пояснила, що капітальний ремонт будинку не потребував дозвільних документів або повідомлення про початок цих ремонтних робіт. Будівлі на земельній ділянці як були розташовані так і залишилися без зміни цільового призначення.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що в 1995 році померла його баба і на річницю її смерті, його брат ОСОБА_6 , привів та познайомив родину з ОСОБА_1 . Жінка побула в них десь 2-3 дні і потім ОСОБА_13 відвіз її. Між позивачем і братом була домовленість не укладати шлюб і жити на віру. Однак, все життя ОСОБА_15 скандалила з ОСОБА_13 та казала, що хоче з ним розписатися, а він говорив, що не тримає її та не виганяє. За рік до смерті брата, вони скандалили і у ОСОБА_13 стався інфаркт. Відповідач допомагав йому, коли той лікувався. З самого початку (2004р.) вони собі на двох мали вантажні автомобілі «Камаз» та «Маз», на яких займалися перевезенням пшениці, дощок, каменю, мали від цього стабільний заробіток. На автомобіль марки «Mercedes Benz» вони разом заробили в м. Києві, ОСОБА_4 платив братові зарплату, а також позичав йому гроші, коли той купляв автомобіль «Ауді». Коли ОСОБА_13 помирав, то сказав, щоб ОСОБА_16 дозволили залишитися жити в їхньому будинку, а автомобіль «Mercedes Benz» казав продати та витратити гроші на його похорон. До 2018 року ОСОБА_4 постійно проживав в спірному будинку, допомагав брату з його ремонтом. Поки мама була здоровою, тримали корову. Позивачка постійно була в Вербівцях, Городенківського району. В 1997 році в нього з братом виникла суперечка і вони побилися, але це був єдиний випадок сварки між ними. Відповідач народився в с. Рунгури, потім проживав в ОСОБА_17 , а в 1988 році знову повернувся до рідного села та став проживати разом з братом. ОСОБА_15 не постійно проживала з його братом, три дні проживала з ними, а три дні в с. Вербівці у батьків. Окрім будинку до складу домоволодіння входила також півниця, гараж, майстерня та времянка, в якій відповідач проживав з 1988 по 2018 рік разом з матір`ю, допоки остання не померла. У ОСОБА_18 у ОСОБА_4 була квартира, але періодично він приїжджав до матері. Ремонт у времянці робила мати, а він, брат та сестра помагали їй. Станом на момент смерті брата, нових будівель не було, в будинку було зроблено частковий ремонт. ОСОБА_13 з ОСОБА_15 спільне підсобне господарство не вели, свинями та курками займався лише брат. Також відповідач зазначив, що приймав безпосередню участь в покращенні стану будівель, возив автомобілем пісок, допомагав перекривати дах у времянці і йому на голову впала черепиця. Позивачка у ремонті участь не брала, всі роботи брат здійснював за свої особисті кошти. ОСОБА_13 був фінансово незалежний, оскільки постійно працював, займався перевозками та добре заробляв. У 2009р. відповідач оформив на брата довіреність для спільного бізнесу. З 1992 по 2001 рік він був одружений та разом з сім`єю проживав в с. Рунгури. ОСОБА_15 з ОСОБА_13 проживала з 1995р. і до смерті брата, але жили вони не як чоловік та жінка, вони мали окремі бюджети. Позивач придбала до будинку кухню, спальню і диван, коштів на ремонт вона не витрачала. Під час їхнього спільного проживання, відповідач декілька разів був у них в будинку. За його спостереженнями вони спільно харчувалися та спали разом. Однак, брат не радився з ОСОБА_15 , кожен з них мав свої власні кошти. На якісь заходи вони ходили разом, наприклад весілля. За переконанням ОСОБА_4 , його брат та позивач жили, як співмешканці, брат казав, що ОСОБА_15 йому не дружина, а співмешканка. Відповідач вважає, що на будинок позивачка не має права претендувати, бо вона в нього свої кошти не вкладала. Він не заперечував аби ОСОБА_1 проживала в ньому та користувалася всім майном, однак права власності та розпорядження ним не мала. Також зазначив, що він не вживав заходів, щоб виселити позивачку. Одного разу приїхав до будинку, але ОСОБА_15 його не впустила та покликала сусідів, які його вигнали. Тому, на теперішній час, він не бажає, щоб позивач там проживала. Відповідачу відомо, що брат з позивачкою їздили до АР Крим до сестри ОСОБА_15 , але чи був то в них відпочинок, він не знає. Більше разом вони не відпочивали. Всі сусіди та друзі знали, що ОСОБА_13 та ОСОБА_15 є співмешканцями, чи сприймали їх в соціумі як подружжя, він не знає. Похованням брата ОСОБА_15 займалася самостійно і до участі в цьому його не допускала. Наголошує на тому, що будинок ремонтувався за спільні кошти його та ОСОБА_6 , що підтверджується відомостями про їхні доходи. В ОСОБА_18 він проживає в квартирі, яку йому подарувала мати.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та вказав, що обставини народження та смерті у ОСОБА_1 та ОСОБА_6 спільної дитини мали місце до 2004 року, а тому не повинні враховуватися судом, оскільки не відносяться до періоду спільного проживання однією сім`єю, який позивач просить встановити. ОСОБА_1 проживала з ОСОБА_6 , однак не як одна сім`я, оскільки не підтверджується, що вони разом вели господарство, мали спільні кошти та витрачали їх разом. Будинок є особистою приватною власністю померлого, був придбаний до спільного проживання з позивачкою. Істотне збільшення вартості мало місце внаслідок проведення капітального ремонту. Однак, здійснення таких покращень, на думку представника, є самочинним будівництвом, оскільки дозвільні документи на їхнє проведення відсутні. Представник відповідача вважає, що відбулася зміна розміру та форми будинку, оскільки в ньому було добудовано другий поверх, встановлено балкон, здійснено переобладнання приміщення. Також зазначив, що в матеріалах справи відсутні докази здійснення позивачем переказів коштів позивачем ОСОБА_6 для ремонту будинку, відсутні докази фізичної участі позивачки в ремонті. Наполягає на тому, що ремонт відбувався за особисті кошти померлого, який працював та отримував пенсію, а тому мав достатньо грошей для цього. Крім нього, витрачалися кошти відповідача на покращення будинку. Довідки про зарплату померлого підтверджують наявність в нього офіційних доходів, окрім яких ОСОБА_6 мав і не офіційні прибутки. Земельна ділянка була набута померлим внаслідок приватизації, а відтак є його особистою приватною власністю і не підлягає поділу. Видані відповідачу свідоцтва про право на спадщину є законними, оскільки ОСОБА_4 є єдиним спадкоємцем і на момент їх видачі жодного судового рішення про визнання за позивачем права на частку в спадковому майні не було, а тому підстав для визнання даних документів недійсними не вбачається. Скасування державної реєстрації права власності, на думку представника відповідача, не може бути задоволено, оскільки відповідач буде повністю позбавлений в такому випадку свого речового права на все майно, а не лише на ту частку, на яку претендує позивач. Вимога щодо грошових коштів не визнається, оскільки стороною відповідача заперечується факт спільного проживання позивача з ОСОБА_6 . Також підтримав свої заперечення щодо судових витрат. Крім цього вказав, що неотримання дозвільних документів на капітальний ремонт не спростовує факту збільшення істотної вартості будинку. Вартість будинку дійсно збільшилася, що підтверджується висновком експерта. Однак, відсутність дозвільних документів вказує на самочинність будівництва, тому на це майно не виникає право власності і не може бути здійснено його поділ.

Заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, допитавши свідків, дослідивши письмові докази та оцінивши їх в сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження та підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Письмові докази, надані позивачем.

Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 , виданим повторно, та свідоцтвом про зміну прізвища серії НОМЕР_5 , підтверджується, що ІНФОРМАЦІЯ_6 в с. Рунгури народився ОСОБА_19 , його батьками були ОСОБА_20 та ОСОБА_9 . 20 серпня 1990 року ОСОБА_19 змінив своє прізвище на ОСОБА_21 (т.1 а.с. 23, 24).

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6 , ОСОБА_6 помер в с. Рунгури Коломийського району Івано-Франківської області 24 грудня 2020 року.

ОСОБА_6 був учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році, що підтверджується відповідним посвідченням серії НОМЕР_7 (т.1 а.с. 28).

Згідно довідки до акту огляду МСЕК № 0629591, ОСОБА_6 було встановлено другу групу інвалідності з 08.02.2016р. Причина інвалідності захворювання пов`язані з роботами по ліквідації насідків аварії на ЧАЕС. Ступінь втрати професійної працездатності у відсотках 80% (т.1 а.с. 29, 30).

Згідно експертного висновку №4494 від 03.03.2021р., центральна міжвідомча експертна комісія на засіданні №84 від 25.02.2021р. розглянула звернення родичів та встановила, що причиною смерті ОСОБА_6 стали захворювання, пов`язані з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (т.1 а.с. 31).

Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі підтверджується, що 31.12.2020р. приватним нотаріусом Антонюк О.В. було зареєстровано спадкову справу №244/2020 після смерті ОСОБА_6 (т.1 а.с. 32)

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_8 , в с. Вербівці, Городенківського району, Івано-Франківської області ІНФОРМАЦІЯ_4 народилася ОСОБА_10 . Її батьками зазначені ОСОБА_6 та ОСОБА_1 (т.1 а.с. 33).

ІНФОРМАЦІЯ_9 ОСОБА_10 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_9 . Причина смерті гострий міелоідний лейкоз (т.1 а.с. 34).

Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових і сімейних обставин №4 від 04.07.2022р. складеного комісією в складі: старости Рунгурського старостинського округу Галіщуком Богданом Ярославовичем, діловодом ОСОБА_22 та депутатом селищної ради ОСОБА_23 , вбачається, що за словами сусідів ОСОБА_24 та ОСОБА_25 , ОСОБА_1 проживає в АДРЕСА_1 , з лютого 1995 року. ЇЇ цивільним чоловіком являвся ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.с. 35).

Відповідно до довідки від 22.03.2021р. № 197, виданої старостою Рунгурського старостинського округу Печеніжинської селищної ради ОТГ Коломийського району Івано-Франківської області, ОСОБА_1 зареєстрована в с. Вербівці, Городенківського району, проте на день смерті ОСОБА_6 проживала в АДРЕСА_1 , і вдруге заміж не виходила (т. 1 а.с. 36).

Згідно довідки сільського голови від 07.10.2015р. № 403, видана виконкомом Вербівцівської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області про те, що громадянка ОСОБА_1 , 1965 р.н. зареєстрована в АДРЕСА_2 , але в селі не проживає з 1995 року (т. 1 а.с. 37).

В довідці №1095 від 30.12.2020р. виданій старостою Рунгурського старостинського округу Печеніжинської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області, ОСОБА_1 , яка зареєстрована в с. Вербівці, Городенківського району, Івано-Франківської області займалася похованням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1 а.с. 38).

Також в якості доказів спільного проживання позивачем були надані копії абонентської книжки з відомостями про споживання природного газу за адресою: АДРЕСА_1 , які заповнені, як стверджує позивач, її рукою, а також квитанції про їхню оплату, датовані 2012 роком (т. 1 а.с. 39-45).

З листа начальника Центрального відділу ДРАЦС УДР ЗУМУМЮ від 03.11.2022р. № 112/06.1-04-06 вбачається, що в архіві Центрального відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) актові записи про шлюб на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 відсутні. Перевірку наявності актових записів про шлюб було проведено з дотриманням вимог законодавства у період з 01.01.1995 року по 20.12.2020р. у тому числі за відомостями Державного реєстру актів цивільного стану громадян по Івано-Франківській області. (т.3 а.с. 10)

Відповідно до свідоцтва про право приватної власності на домоволодіння від 01.06.1989р. житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами в АДРЕСА_3 належить ОСОБА_6 . Свідоцтво видано на підставі рішення виконкому Коломийської районної ради №101 від 10.05.1989р. (т.1 а.с. 55).

Згідно технічного паспорту домоволодіння по АДРЕСА_1 складається з : житлового будинку літ. «А», сараю літ. «Б», літньої кухні літ. «В», стодоли літ. «Г», стайні літ. «Д», сарай літ. «Е», вбиральні літ. «Ж». В житловому будинку наявний коридор І, кімната 2, кімната 3, кладова 4, кімната 5, кімната 6. Загальна площа будинку: 64,8 кв.м., з яких житлова 53,2, допоміжна 11,6. Рік побудови будинку 1962 (т.1 а.с. 56-59).

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ІФ № 113593, ОСОБА_6 на підставі рішення ХІІІ сесії четвертого демократичного скликання Рунгурської сільської ради від 13.12.2004р. є власником земельної ділянки площею 0,2306 га., яка знаходиться в с. Рунгури, Коломийського району, Івано-Франківської області. Цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Позивачем були надані копії її паспортів для виїзду за кордон з відмітками про проставлені їй візи на в`їзд до інших країн, договір на перебування в країні з метою виконання домашньої роботи за наймом, договір про прийом на роботу, згідно якого ОСОБА_26 було прийнято на роботу доглядальницею в м. Новара Республіка Італія з 01.06.2012р., заробітна плата 920,11 євро. (т.1 а.с. 72-83).

У відомостях про заробітну плату за надання послуг соціального забезпечення до договору №4909 вказано, що загальна місячна фактична сума заробітної плати ОСОБА_1 за грудень 2012 року становила 1602,60 євро, сума заробітної плати до виплати 1560,65 євро (т.1 а.с. 83-85).

З наданих до суду позивачем документів про отримані нею доходи, які не були перекладені на українську мову, судом встановлено, що в червні 2012 року сума заробітної плати до виплати склала 1444,14 євро, в липні 2012 1462,76 євро, в серпні 2012 1463,19 євро. (т. 1 а.с. 86-89).

Також позивачем ОСОБА_1 були надані квитанції за періоди 2009-2010 років про отримання нею заробітної плати в розмірі по 900 євро щомісячно від Євгенії Рупано за роботу по дому та допомогу людині похилого віку (т. 1 а.с. 90-97).

Крім цього, позивачем були надані накладна на придбані електротовари від 03.07.2009р., товарний чек від 08.08.2006р. на металочерепицю та комплектуючі до неї на суму 1600 доларів США, товарний чек від 04.08.2014р. на придбану сантехніку на суму 2476,00 грн., товарний чек №62 від 25.06.2009 р. про придбані міжкімнатні двері на суму 1160,00 грн., рахунок-фактуру від 13.10.2013р. про придбані двері на суму 2850,00 грн., товарний чек від 20.08.2010р. про придбані будівельні матеріали (сайдинг і інші) на суму 7846,00 грн. (т.1 а.с. 99-101).

Рішенням ХІІІ сесії четвертого демократичного скликання Рунгурської сільської ради від 13.12.2004р. затверджено технічний звіт по проведенню земельно-кадастрової інвентаризації. Передано у власність ОСОБА_6 земельні ділянки загальною площею 0,2306 га. для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, в тому числі двору 0,0350 га., з них під будівлями 0,0079 га. (т.2 а.с. 19).

Згідно довідки старости Рунгурського старостинського округу Печеніжинської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області, земельна ділянка площею 0,2306 га., кадастровий номер 010030011, яка належала ОСОБА_6 на підставі державного акту ІФ №113593 від 10.03.2006р. з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку розташована в АДРЕСА_1 (т. 2 а.с. 102).

Зі змісту листа в.о. начальника ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області від 20.09.2022р. вбачається, що розглянувши адвокатський запит ОСОБА_2 від 13.09.2022р. про надання інформації щодо земельної ділянки з кадастровим номером :01:003:0011 було повідомлено, що за відомостями, наданими Відділом № 3 Управління надання адміністративних послуг ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області у Книгах записів реєстрації державних актів на право власності на землю та права постійного користування землею, договорів оренди землі станом на 01.01.2013р. було зареєстроване право власності на земельну ділянку з кадастровий номером :01:003:0011 за ОСОБА_6 , яка розташована за адресою: Івано-Франківська область, Коломийський район, с. Рунгури, площею 0,2306 га., цільове призначення 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

У 2016 році був здійснений поділ зазначеної земельної ділянки на дві: кадастровий номер :01:003:0121, кадастровий номер :01:003:0122, при цьому цільове призначення земельних ділянок не змінюється. Згідно даних Державного земельного кадастру станом на 20.09.2022р. цільове призначення земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), адреса земельної ділянки Івано-Франківська область, Коломийський район, с. Рунгури.

Письмові докази, надані відповідачем.

Відповідно до довідки старости Рунгурського старостинського округу від 12.01.2021р. № 11, ОСОБА_6 був зареєстрований і проживав в будинку в АДРЕСА_1 з 1962 року і до дня смерті. За померлим значиться одноповерховий дерев`яний житловий будинок з належними господарськими будівлями і спорудами за цією ж адресою. Тип двору робітничий, земельні ділянки приватизовані. На момент смерті разом з ним ніхто зареєстрованим не був. Заповіт від імені ОСОБА_6 у виконавчому комітеті Печеніжинської селищної ради не посвідчувався (т.1 а.с. 181).

З довідки приватного нотаріуса від 19.07.2022р. № 155/02-14 слідує, що після смерті ОСОБА_6 31.12.2020р. було відкрито спадкову справу №244/2020. Станом на дату видачі довідки спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_6 є його брат ОСОБА_4 (т.1 а.с. 180).

Відповідно до відомостей, зазначених в обліковій картці об`єкта погосподарського обліку на 2016-2020 роки, в домогосподарстві за адресою: АДРЕСА_1 , його членами вказані: власник ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 , його мати ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_10 та брат ОСОБА_27 ІНФОРМАЦІЯ_11 . Відомості про інших зареєстрованих осіб відсутні (т.1 а.с. 183-186).

Згідно рішення № 13 від 27.04.1989р. виконавчий комітет Новомарківської сільської ради погодився з висновком Коломийського МБТІ та вважав можливим оформити право власності окремих громадян та колгоспних дворів на житлові будинки в с. Нова Марківка згідно з додатком №1, зокрема і ОСОБА_6 в АДРЕСА_3 (т.1 а.с. 188-191).

Рішенням виконавчого комітету Коломийської ради народних депутатів від 10.05.1989 р. № 101 було вирішено оформити право власності окремих громадян та колгоспних дворів на житлові будинки в с. Нова Марківка та видати власникам будинків свідоцтва про право власності. Коломийському міжміському БТІ провести реєстрацію будинків, наведених у рішенні та видати свідоцтва і про право власності (т.1 а.с. 187).

З листа Коломийського МБТІ від 29.09.2021р. №199а вбачається, що згідно архівних даних право власності на нерухоме майно в АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_6 згідно свідоцтва про право власності виданого Коломийським райвиконкомом 01.06.1989 р. на підставі рішення цього ж виконкому №101 від 10.05.1989р. Майно зареєстроване в реєстровій книзі №1 за реєстровим № 164 01 червня 1989 року.

Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав, станом на 21.09.2021р. речові права на нерухоме майно в АДРЕСА_1 , зареєстроване не було.

Відповідно до листа начальника відділу містобудування та архітектури управління соціально-економічного розвитку Коломийської РДА від 27.10.2022р. № 05/01-05 (т.3 а.с. 35) вбачається, що в період з 01.01.2004р. по 20.12.2020р. заяви від ОСОБА_6 стосовно видачі будівельного паспорту забудови земельної ділянки, розташованої в АДРЕСА_1 не поступало.

В листі в.о. голови Державної інспекції архітектури містобудування України (т.3 а.с. 36) вказано, що за результатом перевірки відомостей, які містять в Реєстрі будівельної діяльності, за параметрами пошуку «адреса АДРЕСА_1 » та «замовник ОСОБА_6 », інформації та документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів не виявлено.

Товарно-транспортною накладною №02009 підтверджується, що ОСОБА_6 в квітні 2008 року працював водієм на автомобілі МАЗ-500 з 11.04.2008 по 24.04.2008р. і за дванадцять відпрацьованих днів заробив 6060,00 грн. з розрахунку 505 грн./1 день. (т.3 а.с. 37).

В довідці ГУ ПФУ в Івано-Франківській області від 01.11.2022р. № 986 вказано, що ОСОБА_6 перебував на обліку в Головному управлінні ПФУ та отримував пенсію по інвалідності з 27.08.2009 року відповідно до ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а також зазначено розмір отримуваної ним щомісячної пенсії за період з серпня 2009 року (розмір пенсії на той час становив близько 700 грн.) по грудень 2020 року (розмір пенсії становив 4510,95 грн.) (т.3 а.с. 38-40).

Згідно накладної №9 від 30.05.2007р. та квитанції до прибуткового касового ордера, ОСОБА_6 були придбані пиломатеріали обрізні хвойної породи на суму 5100 гривень (т.3 а.с. 41, 42).

Свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця та свідоцтвом про сплату єдиного податку підтверджується, що ОСОБА_4 був зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності, основним видом якої були транспортні послуги вантажним автотранспортом (т.3 а.с. 45, 46).

Відповідно до відомостей з державного реєстру фізичних осіб-платників податків, ОСОБА_4 протягом 2008р. та половини 2009р. отримував заробітну плату в СП «Аннушка» в розмірі близько 1650,00 грн. в квартал, а також отримав спадщину на суму 77629,00 грн. (т.3 а.с. 47).

Згідно даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування форми ОК -5, ОСОБА_4 в 2007 р. отримав пенсію в загальній сумі 1380,00 грн., в 2008 р. 8867,83 грн. в 2009р. 2254,52 грн. (т.3 а.с. 48).

Письмові докази, витребувані судом за клопотанням сторін.

Згідно листа від 19.09.2022р. Коломийське МБТІ не змогло виконати ухвалу суду від 06.09.2022р. так як інвентаризаційна справа на будинок АДРЕСА_1 в архіві відсутня.

У відповіді Територіального сервісного центру №2643 Регіонального сервісного центру МВС в Івано-Франківській області від 04.10.2022р. № 31/9/685 зазначено, що згідно баз даних Єдиного державного реєстру МВС України транспортний засіб «Mercedes Benz Sprinter» д.н.з. НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 зареєстровано за ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з 13.02.2009р. по даний час (т.2 а.с. 20).

З виписки по картам ОСОБА_6 вбачається, що по карті НОМЕР_10 за період з 03.10.2015 по 20.12.2020р. всього надійшло 237042,38 грн., витрачено 216694,16 грн., по карті НОМЕР_11 за період з 16.06.2017 по 20.12.2020 всього надійшло 8421,39 грн., витрачено 2421,39 грн., по карті НОМЕР_12 за період з 09.10.2015 по 20.12.2020 всього надійшло 3,65 грн., витрачено 0,00 грн. (т.2 а.с. 115-142).

Відповідно до інформації з Державного реєстру фізичних осіб платників податків ДПС України про доходи, отримані від податкових агентів за період з І кварталу 2004 року по IVквартал 2020 року відносно ОСОБА_6 вбачається, що в 2005 році ОСОБА_6 всього отримав доходи на суму 7244,00 грн., дохід отриманий від ТОВ «ЯЛ-ПРУТ», в 2007 р. на суму 5238,00 грн., отриманий від ТОВ «Янке Україна», в 2016р. на суму 4434,60 грн., в 2017р. на суму 4250,79 грн. в 2018 р. - на суму 5995,38 грн., в 2019р. - на суму 4888,83 грн., в 2020 на суму 11257,28 грн. В період 2016-2020р. дохід отримувався від Управління праці та соціального захисту населення Коломийської РДА (т.3 а.с. 70).

У висновку експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи №15/05/23 від 15.05.2023р. зазначено, що дійсна ринкова вартість житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , без врахування вартості земельної ділянки становить 714420,00 грн. Оскільки дослідження позицій: облаштування теплої підлоги, заміна труб, заміна приладів водопостачання, заміна каналізації, опалення, заміна внутрішньої мережі електропостачання (100 м.), потребує проведення внутрішніх скритих робіт (визначення точного діаметра труб, підбір запірної арматури, кількості з`єднань, тощо) із застосуванням руйнівних методів дослідження, вартість цих робіт не включається у кошторисний розрахунок. Дослідження вбудованих меблів не проводилося, оскільки меблі та інвентар є предметом дослідження товарознавчої експертизи. Таким чином, вартість ремонтно-будівельних робіт та матеріалів, що вказані у переліку другого питання із використанням фактичних об`ємів цих робіт становить 559008,00 грн.

Зіставляючи результати дослідження по другому питанню та візуально-інструментального обстеження, з термінами, що вказані в п. 3.11 та п. 3.7 ДБН А2.2-3-2014 «Склад та зміст проектної документації на будівництво», будівельні роботи, які проведені у житловому будинку, який розташований по АДРЕСА_1 це капітальний ремонт будинку, а влаштування нової криниці нове будівництво.

У порівнянні з даними технічного паспорта Коломийського «МБТІ та РПВнН» від 27 квітня 2005 року (а.с. 56-59, том 1) конструктивні елементи та інженерне обладнання житлового будинку, будівель та споруд зазнало змін, а саме:

-у житловому будинку літ. «А» влаштована покрівля із металевого профілю, додатково підлога із керамічної плитки, сходи, водопровід, каналізація та газопровід.

-Будівля літ. «Б» - сарай на земельній ділянці відсутня;

-У будівлі літ. «В» - літня кухня влаштована додатково підлога із керамічної плитки, електрика, водопровід, каналізація та газопровід.

Вартість житлового будинку, господарських будівель та споруд відповідно до даних технічного паспорта Коломийського «МБТІ та РПВнН» від 27 квітня 2005 року (а.с. 56-59, том 1) в сучасних цінах станом на час складання висновку становить 145 151,00 грн.

Вартість житлового будинку, господарських будівель і споруд відповідно до даних технічного паспорта від 2005р. в сучасних цінах з врахуванням проведених ремонтно-будівельних робіт (результат дослідження по другому питанню) становить 145151+559008=704159,00 гривень. Отже, арифметична частка цих поліпшень у будинковолодінні: 559008*100/704159, що становить 79,38%

Матеріали спадкової справи.

31 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріусу Коломийського районного нотаріального округу Антонюк О.В. з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 (т.2 а.с.22).

Письмовим роз`ясненням від 31.12.2020 р. нотаріус рекомендувала позивачу звернутися до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_6 з метою отримання права на спадкування за законом після його смерті в порядку ст.. 1264 ЦК України (т.2 а.с. 30).

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 15.02.2021р. було встановлено факт постійного спільного проживання ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу не менше п`яти років до часу відкриття спадщини разом із спадкодавцем, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 в АДРЕСА_1 (т.2 а.с. 70).

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 17.11.2021р. рішення Коломийського міськрайонного суду від 15.02.2021р. скасовано та ухвалено нове. Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення залишено без розгляду. Роз`яснено заявнику його право на звернення до суду в порядку позовного провадження (т. 2 а.с. 71-75).

24 червня 2021р. з заявою про прийняття спадщини звернулася донька померлого ОСОБА_6 ОСОБА_28 (т.2 а.с. 37).

Письмовим роз`ясненням нотаріуса від 08.07.2021р. ОСОБА_28 було рекомендовано звернутися до суду із заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини (т.2 а.с. 40).

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 24.12.2021р., залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 23.12.2022р. та постановою Верховного Суду від 14.06.2022р. в задоволенні позову ОСОБА_28 про визначення додаткового строку на прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 відмовлено в зв`язку з безпідставністю позовних вимог (т. 2 а.с. 76-87).

Згідно відомостей наданих АТ КБ «Приват банк», залишок на рахунку № НОМЕР_3 укладеного на ім`я померлого ОСОБА_6 складає 29006,36 грн. згідно умов договору № SAMDNWFC4 (т.2 а.с. 46, т.3 а.с. 66).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 26.06.2017р. на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія та номер ІФ 113593, виданого 10.03.2006р. Рунгурською сільською радою, заяви про поділ земельної ділянки серія та номер 127, виданої 04.03.2016р. приватним нотаріусом Обідняк І.В., за ОСОБА_6 було зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,1706 га., кадастровий номер :01:003:0121, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (т.2 а.с. 61).

12 травня 2021 року до ОСОБА_29 з заявою про прийняття спадщини після смерті брата ОСОБА_6 звернувся ОСОБА_4 .

15.07.2022р. ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові вклади з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією, що знаходиться у АТ КБ «Приватбанк», що знаходяться на рахунку № НОМЕР_3 , залишок на якому складає 29060,36 грн. згідно умов договору № SAMDNWFC4, укладеного на ім`я померлого ОСОБА_6 (т.2 а.с. 63)

16.07.2022 р. ОСОБА_4 були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на:

- транспортний засіб марки «Mercedes Benz» моделі «Sprinter» рік випуску 2005р., колір білий, номер шасі (рами, кузова) НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належав спадкодавцю на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_13 , виданого 13.02.2009р. Першим МРВ ДАІ м. Івано-Франківськ. (т.2 а.с. 65)

- земельну ділянку, площею 0,1706 га., яка знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, Коломийський район, с. Рунгури, кадастровий номер: :01:003:0121 (т.2 а.с. 67).

Свідки позивача:

Свідок ОСОБА_30 в судовому засіданні пояснив, що займається підприємницькою діяльністю і у своєму управлінні має магазин, який знаходиться в АДРЕСА_4 . З покійним ОСОБА_31 він був знайомий зі шкільних років. З ОСОБА_32 познайомився в той час, як вона почала проживати разом з ОСОБА_33 , приблизно в 1995 році. Після цього вони дружили сім`ями, ходили один до одного в гості, ОСОБА_15 товаришувала з дружиною свідка. Позивач з ОСОБА_31 жили нормальним сімейним життям, разом садили городи, тримали худобу, мали спільну доньку, яка нажаль померла. На думку свідка, їхнє життя було навіть більш вдалим ніж у свідка з його дружиною, з якою він був розписаний. Свідок досить часто приходив до них додому, бувало й до трьох разів на тиждень. Жодного разу він не чув, аби ОСОБА_13 з ОСОБА_15 сперечалися чи між ними виникали якісь спори. Сімейні обов`язки були поділені. Дружина готувала їсти та займалася хатніми справами, інколи допомагала чоловіку по господарству, оскільки вони тримали свиней. ОСОБА_13 займався господарством та заробляв гроші. Спільно вони почали проводити ремонтні роботи в будинку, але на той час заробітків у ОСОБА_13 не було і ОСОБА_15 , як і інші жінки, поїхала на заробітки до Італії, звідки почала передавати кошти на ремонт будинку. ОСОБА_13 знайшов робочих і вони змінили дах в будинку, переклали піч, провели опалення. Деякі роботи ОСОБА_13 робив сам. Таке ж відбувалося і в сім`ї свідка. Його дружина працювала за кордоном та передавала кошти із-за кордону, а він зробив ремонт в старій сільській хаті. Щодо відносин ОСОБА_13 з рідним братом ОСОБА_4 свідок пояснив, що відповідач з дитинства мав вади зору, через що навчався в спеціалізованій школі в м. Чернівці. Після одруження він жив в с. Печеніжин, а потім, як розлучився, став їздити по заробітках. В с. Рунгури він не жив, все господарство було «на плечах» ОСОБА_13 і ОСОБА_15 . Останні роки ОСОБА_34 проживав в м. Коломия в придбаній ним квартирі. З братом він не жив, робити ремонти не допомагав, інколи приходив подивитися, але точно нічого не допомагав. Чи надавав ОСОБА_35 кошти, свідку не відомо, а спільний бізнес у братів не пішов. Свідок також зазначив, що бачив особисто передачу коштів ОСОБА_36 , оскільки вони щомісяця разом їздили до банку та отримували грошові перекази від їхніх дружин з Італії в сумі від однієї до трьох тисяч Євро. Власних коштів у ОСОБА_13 для здійснення ремонту не було, оскільки він перебував на пенсії та отримував пенсію, як ліквідатор наслідків на Чорнобильській АЕС, і за його ж власними словами, якби не ОСОБА_15 і її гроші, то ремонт в будинку він би не зробив. ОСОБА_13 дійсно з 2004 року мав вантажний автомобіль, який він через деякий час продав та купив собі вантажного «буса» на якому здійснював перевезення і цим трохи підробляв, але великих заробітків від цієї діяльності він не мав. Точні суми заробітку свідку не відомі, оскільки ОСОБА_13 їх ніколи не озвучував.

Свідок ОСОБА_37 в судовому засіданні пояснила, що працює в магазині свого чоловіка ОСОБА_38 . З ОСОБА_31 та ОСОБА_39 вона знайома з 1995 року, вони товаришували сім`ями. Разом з ОСОБА_15 в 2004 році вони поїхали до Італії на заробітки. Там вони працювали, кошти переказували додому та через водіїв передавали передачі. Зароблені кошти ОСОБА_1 передавала ОСОБА_13 для ремонту будинку. В них була гарна та дружня сім`я, вони не сперечалися, проживали разом з 1995 року і до смерті ОСОБА_6 . На переконання свідка, ОСОБА_15 та ОСОБА_13 проживали саме як чоловік та жінка, оскільки вели себе як подружжя, все робили спільно, разом здійснювали покупки, доглядали за матір`ю ОСОБА_13 . Свідок з чоловіком разом з ними відпочивали, спільно їздили на море, ходили в гори. Ремонт в будинку ОСОБА_13 почав робити після того, як ОСОБА_15 поїхала до Італії. Частину робіт виконували наймані працівники, а частину робив сам ОСОБА_6 . Його брат ОСОБА_34 участі в ремонтних роботах ані особисто, ані грошима не приймав, зі слів ОСОБА_13 , брат від участі в цьому відмовився, разом з ОСОБА_13 та ОСОБА_15 не проживав. Також свідок зазначила, що про передачу коштів їй достеменно відомо, оскільки коли вони передавали посилки з продуктами то в сумки клалися конверти з грошима і ОСОБА_15 свій підписувала « ОСОБА_40 в с. Рунгури». Також переказ коштів 5-6 разів на рік в сумі від 1 до 2 тисяч Євро здійснювався через банківські перекази «Western Union». Решту грошей ОСОБА_1 привозила коли їздила додому. Щомісячно їхня зарплата в Італії складала 900-950 Євро. Всі передані ОСОБА_15 кошти ОСОБА_13 витрачав на ремонт будинку, а також за них придбав автомобіль «Ауді». Всі ці відомості свідку відомі, оскільки з ОСОБА_15 вона товаришувала, вони все це між собою обговорювали і свідку було відомо все про сім`ю позивачки. ОСОБА_13 також постійно розповідав, що металочерепицю, плитку, кухню, пічку, кахель було придбано завдяки ОСОБА_16 . Три роки свідок по черзі працювала з ОСОБА_1 , змінювали одна одну через кожні три місяці, інколи два через чотири. Коли ОСОБА_13 захворів, ОСОБА_15 повернулася в Україну і три місяці доглядала за ним. Потім два роки вона безвиїзно була в ОСОБА_41 , оскільки втратила документи і не могла виїхати. За доходи ОСОБА_13 свідку конкретно нічого не відомо. Вона лише знає, що той отримував пенсію чорнобильця та на своїй вантажній машині працював в Києві.

Свідок ОСОБА_42 в судовому засіданні пояснив, що проживає в с. Рунгури та знайомий зі сторонами. З ОСОБА_33 знайомий з дитинства, проживав з ним по сусідству та вони разом росли. З ОСОБА_32 познайомився в 1995 році, коли вона переїхала до їхнього села та стала проживати разом з ОСОБА_43 . В них народилася донька, яка через деякий час померла. Після цього ОСОБА_15 поїхала до Італії і звідки почала передавати гроші, за які ОСОБА_13 купляв матеріали для будівництва та перекриття хати. Також ОСОБА_44 давала кошти для придбання ліків ОСОБА_13 та його матері, підтримки господарства. Жили вони як чоловік та жінка, жили добре, спорів і сварок між ними не було. Однак, реєструвати шлюб ОСОБА_13 не хотів, оскільки раніше вже двічі був одружений. Неодноразово ОСОБА_42 бував у них вдома та може стверджувати, що вони мали спільний побут з взаємними правами та обов`язками, вели разом господарство, тримали свиней, обробляли город. В селі ніхто не знав, що вони офіційно не одружені, ОСОБА_15 була гарною дружиною. ОСОБА_45 ОСОБА_34 в с. Рунгури не проживав, зрідка приїздив в гості, оскільки постійно мешкав в м. Коломия. В роботі з ремонтом будинку він також не допомагав і грошей на нього не давав. Будівельні роботи здійснювалися за кошти ОСОБА_46 ,и бо ОСОБА_13 постійно казав: « ОСОБА_15 передала гроші треба їх отримати та купити матеріали для ремонту». Зі своїх доходів у ОСОБА_13 була лише пенсія та невеликі заробітки, які він отримував з перевезень на своєму вантажному автомобілі. Також свідку відомо, що брати, ОСОБА_47 та ОСОБА_21 , разом їздили на заробітки до Києва, але скільки там заробили він не знає. Ще до 2004 року у свідка був конфлікт з ОСОБА_33 , вони посварилися, але згодом примирилися та далі продовжували спілкуватися між собою.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що сторони даної справи являються її сусідами, ОСОБА_48 вона знає з дитинства, а з ОСОБА_39 познайомилася в 1995 році коли та почала проживати разом з ним. Живучи неподалік свідок часто спілкувалися з їхньою сім`єю. Знає, що жили вони добре, ОСОБА_13 завжди говорив з турботою про ОСОБА_15 і в селі їх всі сприймали як чоловіка та жінку, вони все робили та всюди їздили разом. Потім позивачка почала їздила на заробітки до Італії і передавати звідти кошти, а ОСОБА_13 почав робити ремонт в будинку, перекрив на ньому дах. Свекруха позивачки приходила та розповідала, що ОСОБА_49 повернулася і пішла на роботу. Відповідач ОСОБА_50 , брат ОСОБА_48 , в с. Рунгури не проживав, мешкав в м. Чернівці, а потім десь купив собі квартиру. Він не брав участь в ремонтних роботах, приїжджав рідко. Навіть коли їхня мати захворіла, він не залишався з нею. В ті періоди коли ОСОБА_15 їздила за кордон, мати ОСОБА_13 та ОСОБА_51 просила свідка в догляді за нею, а в період перебування позивачки в Україні, вона сама її доглядала. Які саме доходи мав ОСОБА_13 свідку точно не відомо, але за її спостереженнями, то він отримував пенсію і «на кусок хліба» міг заробити на вантажних перевезеннях, які інколи здійснював. Ремонтні роботи в будинку ОСОБА_13 робив вдвох з ОСОБА_15 , всюди разом вони їздили та скуплялися, спільно вели господарство. ОСОБА_4 участі в ремонті будинку не приймав і свої кошти в нього не вкладав, в селі він не жив. Свідок впевнена в цьому, оскільки добре знає, яким є відповідач.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснив, що з ОСОБА_26 він знайомий з березня 1995 року відтоді як вона почала проживати разом з ОСОБА_6 . Самого ОСОБА_13 знає з дитинства. ОСОБА_15 та ОСОБА_13 проживали разом, як чоловік та жінка, мали спільну дитину. Все в них було, як в подружжя, тримали господарство: корову, свиней, курей. Господаркою займалася позивачка, а коли вона була за кордоном, то - ОСОБА_13 . Також вони разом відпочивали, їздили до сестри ОСОБА_15 в Крим. Будинок, в якому вони мешкали, належав ОСОБА_13 . Проте всі ремонтні роботи в ньому були проведені за кошти ОСОБА_15 , які вона заробляла за кордоном. ОСОБА_13 мав лише пенсію ОСОБА_52 . Під час ремонту свідок допомагав заливати стяжку. Свідок також знає брата ОСОБА_13 ОСОБА_53 , який в будинку не проживав. При свідку ОСОБА_54 телефонував до брата та просив його прийти допомогти, але той відмовився та казав, що хворий і не може прийти. ОСОБА_34 приїжджав до села на свята. Відстань між будинками свідка та ОСОБА_13 становить близько 100 метрів і в цьому проміжку знаходиться декілька нежилих хат, а тому ОСОБА_7 вважав ОСОБА_55 своїм сусідом, часто ходив до його домогосподарства, бувало навіть по чотири рази на тиждень, вони могли спілкуватися від 5 хвилин до години. Свідку відомо, що з доходів ОСОБА_13 мав лише пенсію. Якийсь час брати разом працювали в Києві на фірмі, щось возили, але подробиці свідку не відомі. ОСОБА_13 казав, що ремонті роботи в будинку він проводить за кошти ОСОБА_15 , бо інших грошей у нього не було.

Свідок ОСОБА_56 в судовому засіданні пояснив, що в 2010 році одружився, переїхав в с. Рунгури і з того часу постійно проживає неподалік від будинку ОСОБА_6 . З останнім він підтримував дружні відносини, вони спілкувалися, він часто приходив до нього. Знає, що ОСОБА_44 працювала в Італії і передавала гроші ОСОБА_40 . За ці гроші ОСОБА_13 робив ремонт в будинку. Свою ж пенсію він витрачав на комунальні послуги, продукти харчування, ремонт автомобіля. Свідок кожного дня ходив до них та допомагав з ремонтом. ОСОБА_50 ніколи не допомагав ні фізично, ні грошима, сам проживав в ОСОБА_18 . ОСОБА_15 для ОСОБА_13 була як дружина і свідок навіть не знав, що вони не розписані. Жили вони дружно, не сварилися, разом придбали автомобіль «Ауді», який зареєстрували на ОСОБА_15 . Вона також давала 2000 доларів ОСОБА_13 на купівлю «буса», бо йому не вистачало своїх грошей. Свідок також наголосив, що йому достеменно відомо про здійснення ремонту в будинку виключно за гроші ОСОБА_15 , оскільки він щодня ходив до ОСОБА_13 та був там майже як член сім`ї. ОСОБА_13 являвся двоюрідним братом його тещі, а тому свідок сприймав його як рідню та часто допомагав і в ході спілкування ОСОБА_13 йому все розповідав. ОСОБА_34 також являється родичем по тещі, але незважаючи на те, що він приходився братом ОСОБА_13 , ремонтувати будинок він не допомагав, гроші не давав, приїжджав до села тільки на свята. Свідок також зазначив, що разом з ОСОБА_33 він їздив отримувати передачі від ОСОБА_15 та бачив конверти з грошима, які в них були суми він не знає. Працюючи експедитором ОСОБА_13 отримував 500 гривень за поїздку і ці кошти йшли на ремонт автомобіля та побутові потреби. Більше він ніде не працював, з доходів мав ще лише пенсію. У 2014 році ОСОБА_57 працював в ОСОБА_58 і за зароблені там кошти придбав собі буса.

Свідок ОСОБА_59 в судовому засіданні пояснив, що з ОСОБА_33 він знайомий з 1980 року. Разом з ним вони їздили на ліквідацію аварії, що сталася на Чорнобильській АЕС та були там 7 років. Потім неодноразово їздили у відрядження, товаришували, свідок був на його першому весіллі. В 1991р. їхні шляхи розійшлися, вони працювали в різних організаціях. Приблизно в 2006-2007 роках знову почали спілкуватися на ґрунті судових процесів за пенсії ОСОБА_60 , підтримували між собою зв`язок. ОСОБА_61 відомо, що ОСОБА_54 хворів, тривалий час лікувався, мав ІІ групу інвалідності від хвороб, пов`язаних з ліквідацією ЧАЕС. В 2007-2008 роках свідок познайомився з ОСОБА_32 , яку ОСОБА_6 йому представив, як свою дружину. Про те, що їхній шлюб не зареєстрований, вони не повідомляли. ОСОБА_59 приїздив до них додому і вони разом відпочивали. В будинку, в якому жили ОСОБА_15 та ОСОБА_13 , був проведений ремонт, в дворі встановлено бесідку, побудовано гараж та інші господарські споруди, а також придбано два автомобілі. Через стан свого здоров`я ОСОБА_13 не міг багато працювати чи виконувати важку роботу. Він розповідав, що ремонт будинку зміг зробити лише завдяки коштам, які заробляла ОСОБА_15 працюючи в Італії. Молодший брат ОСОБА_13 ОСОБА_57 , наскільки відомо свідку, є інвалідом і саме ОСОБА_13 допомагав йому, а не навпаки. Перед смертю ОСОБА_13 , ОСОБА_34 отримав місце під гараж і там побудував двоповерхову будівлю. В цьому йому допомагав ОСОБА_13 , домовлявся з працівниками. Він завжди говорив, що ОСОБА_51 всі жаліли і допомагали йому бо він був інвалідом і ріс в спецшколі. Зі слів ОСОБА_13 свідку також відомо, що гроші на ремонт будинку передавала ОСОБА_15 з-за кордону. Своїх коштів ОСОБА_54 майже не мав, отримував пенсію та підробляв на автомобілі перевезеннями, коли його просили односельчани. Такий заробіток не був високооплачуваним.

Свідок ОСОБА_62 в судовому засіданні пояснив, що також являється мешканцем с. Рунгури та знайомий зі сторонами даної справи. Повідомив, що до 1998 року проживав в селі за адресою АДРЕСА_5 . Також у його власності є сусідній будинок по АДРЕСА_6 , куди він раніше часто приїздив. ОСОБА_54 був його сусідом і вони часто спілкувалися. ОСОБА_51 в селі бачив рідко. ОСОБА_63 стала проживати разом з ОСОБА_13 десь з 1995-96 року. Вона прийшла жити до ОСОБА_55 , як дружина в належний йому будинок. За час їхнього проживання вони разом робили ремонт, а потім вона стала їздити за кордон і передавати кошти, а ОСОБА_13 продовжував займатися ремонтними роботами. Згодом вони купили «буса», за яким свідок разом з ОСОБА_33 разом їздили до Польщі та звідти його пригнали. Перед придбанням ОСОБА_62 був свідком отримання ОСОБА_13 коштів через банківський переказ. ОСОБА_13 тоді йому розповідав, що це кошти переслала ОСОБА_15 з Італії. Автомобіль був придбаний за 9200 доларів США на фірмі, в якій на той час працював ОСОБА_64 . Частину коштів, а саме по 1000 євро ОСОБА_13 позичив у свідка та у його шефа у Польщі. ОСОБА_34 своєму братові у придбанні транспортного засобу фінансово не допомагав, в село приїздив рідко, участі в ремонті будинку також не приймав. Щодо джерел доходів ОСОБА_13 пояснив, що не тривалий час ОСОБА_54 працював в Києві на своєму власному вантажному автомобілі, але який в нього був дохід невідомо. ОСОБА_13 не міг довго працювати, оскільки був чорнобильцем та мав погане здоров`я. Ремонтні роботи в будинку він проводив за кошти, зароблені ОСОБА_15 в Італії.

Свідок відповідача:

Будучи допитаною в порядку забезпечення доказів свідок ОСОБА_12 в підготовчому засіданні пояснила, що являється сестрою відповідача ОСОБА_4 та померлого ОСОБА_6 . Позивачку знає, однак після смерті брата, з нею не спілкується. З братами вона перебувала у гарних відносинах та їй відомо, що ОСОБА_1 була співмешканкою ОСОБА_13 , з якою в неї також були нормальні відносини, конфліктів між ними ніколи не було. З 2015 року вона проживає в Італії. Зі своїм братом ОСОБА_6 вона спілкувалася здебільшого по телефону, іноді приїздила в батьківський дім, бувала там 1-2 рази на місяць, інколи рідше. ОСОБА_65 скаржився на спільне життя з ОСОБА_15 , вона іноді йшла від нього, а потім поверталася. Загалом у брата з позивачкою були дружні відносини, хоча деколи вони сперечалися. Вважає, що в сім`ї все має бути спільним, а в них так не було. Не було спільного бюджету, вона зберігала свої кошти у своїх батьків, а він у своєї матері, і це на думку свідка не робить їх сім`єю. Шлюб із позивачкою ОСОБА_13 реєструвати не хотів, бо вона вже була його третьою жінкою, і з двома попередніми шлюбні відносини в нього не склалися. Вони домовилися, що будуть жити разом поки в них все буде добре. Від реєстрації шлюбу з ОСОБА_15 його також стримувало те, що вона погано до нього ставилася. Спільно вони прожили десь 25 років, але спільного бюджету не було, і за спостереженнями свідка, ОСОБА_13 та ОСОБА_15 не довіряли один одному. Після смерті брата, позивач частіше проживає в с. Рунгури. ОСОБА_13 постійно мав роботу, разом з відповідачем ОСОБА_66 вони мали два вантажні автомобілі, на яких заробляли. Також три літа він працював на будівництві в фірмі брата. В 2004-2008 роках він працював в Київській області. В 2017 році неофіційно працював експедитором у ОСОБА_51 , використовував для цього свій «бус». Даний автомобіль брати спільно купили, ОСОБА_15 гроші в придбання транспортного засобу не вкладала. ОСОБА_13 завжди був при грошах, завжди вмів заробити, фінансової допомоги ніколи не потребував. Свідок допомагала брату, коли той переніс інфаркт, а також під час його лікування від «Ковід-19». В будинку проживав ОСОБА_6 з позивачем, а в літній кухні проживала їхня мати з ОСОБА_66 . В 2018 році мати померла і відповідач виписався та з`їхав. За свого життя мама сама за свої кошти відремонтувала собі літню кухню, свідок допомагала фінансами, а брати фізично. ОСОБА_15 участі в ремонті не брала, у ОСОБА_13 була фінансова спроможність вкласти гроші в ремонт будинку в розмірі приблизно 20000 доларів США, оскільки він працював та заробляв. Станом на 2004 рік будинок перебував в нормальному стані, не в аварійному. Вже на той час в ньому була вода, опалення, ванна, унітаз, все було. Коли брат отримав інфаркт, ОСОБА_15 викликала швидку і поїхала в лікарню, а наступного дня повернулася додому. Після виписки ОСОБА_34 допомагав їздити по лікарях, ОСОБА_15 була вдома. Був випадок коли ОСОБА_13 перебував в лікарні, позивач пішла гуляти з компанією на всю ніч. В 2017 році між ними був конфлікт через те, що ОСОБА_6 не бажав одружуватися з позивачем. Між ОСОБА_15 і ОСОБА_13 не було взаємних обов`язків. Позивач завжди казала, що має свого тата і не хотіла доглядати їхню матір. Спільного в них не було нічого, їх нічого не об`єднувало. ОСОБА_13 завжди казав, що не тримає позивачку і якщо вона бажає, то може йти, але він її не виганяє. ОСОБА_15 бажала зареєструвати їхній шлюб, а ОСОБА_13 ні. На людях вони вважали себе подружжям, ходили на весіння, у гості, на свята. Свідок рідко бувала у них в гостях і на святах. Коли ОСОБА_12 приїздила, позивача не було вдома, вона була у свого батька. Один раз вони разом приїздили додому до свідка, привозили їй диван. На відпочинок ОСОБА_15 та ОСОБА_13 їздили разом в АР Крим, в якому проживає сестра позивачки. Також спільно вони відпочивали у ОСОБА_67 . Коли свідок приїжджала до них, то в будинку було чисто, прибрано, наготовлено, вони мали спільну спальню, разом харчувалися, ОСОБА_15 готувала їжу, інколи міг приготувати і ОСОБА_13 . Мама казала, що брат ОСОБА_34 допомагав їй грошима з ремонтом, також свої кошти надавала і вона, але про це всім вони не говорили. ОСОБА_13 також вкладав гроші в ремонт батьківської хати. Він мав гроші, пенсію Чорнобильця. Свідку відомо, що з ОСОБА_15 брат спільно змінили батареї. В будинку свідок не була з 2018 року, який там зараз стан їй не відомо. Похованням ОСОБА_13 займалася ОСОБА_15 , свідок в той момент була в Італії, оскільки в період пандемії «Ковід-19» нікого не випускали. Однак, через свого сина вона передавала гроші для лікування брата, який перед смертю лежав в лікарні. Позивача в лікарню не пускали, вона була біля лікарні разом з ОСОБА_66 . Коли ОСОБА_15 починала жити з ОСОБА_13 , вона ніде не працювала. Потім, після смерті доньки, вона поїхала на заробітки в Італію, допомагала своїй матері, яка хворіла.

Щодо вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю.

У абзаці 1 частини другої статті 3 СК України встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі N 644/6274/16-ц (провадження N 14-283цс18) вказано, що згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року N 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі N 554/8023/15-ц (провадження N 14-130цс19) зроблено висновок, що "вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)".

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.

Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту необхідно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.

Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, показання свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання необхідно зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини. Відповідні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17, від 19 лютого 2021 року у справі № 738/1093/19, від 22 червня 2021 року у справі № 554/1251/20, від 22 липня 2021 року у справі № 280/1710/18.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

В постанові від 17.10.2018р. по справі 587/302/16, Верховний Суд зазначив, що закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Однак, відповідно до висновку постанови Верховного Суду від 07.12.2020 у справі № 295/14208/18-ц (провадження № 61-12879св20) належними і допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного з «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання як рухомого, так і нерухомого майна (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділове та особисте листування, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком і дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

При цьому, факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може достовірно свідчити про те що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).

Отже, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог і заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові; а в разі, якщо на тому наполягає відповідач, для відхилення його заперечень проти позову.

В даній справі зібраними доказами позивачем було доведено, що з 1995 року позивач переїхала та стала постійно проживати разом з ОСОБА_6 в належному йому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказані обставини зокрема підтверджуються показами свідків, а також актом обстеження матеріально-побутових і сімейних обставин №4 від 04.07.2022р. та довідкою сільського голови від 07.10.2015р. № 403, виданою виконкомом Вербівцівської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області. Зазначена у вказаних документах інформація узгоджується між собою та свідчить про те, що з 1995р. позивач за зареєстрованою адресою свого місця проживання в с. Вербівці, Городенківського району, Івано-Франківської області не проживала, а з лютого того ж року стала проживати в с. Рунгури.

Заперечення представника відповідача щодо належності вищевказаних письмових доказів, суд не приймає до уваги, оскільки відомості, які зазначені в акті за словами сусідів ОСОБА_24 та ОСОБА_25 були підтверджені вказаними особами в судовому засіданні при допиті їх в якості свідків.

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 були батьками ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , яка внаслідок тяжкого захворювання померла ІНФОРМАЦІЯ_9 .

Після смерті доньки, ОСОБА_15 та ОСОБА_13 продовжили проживати разом, були пов`язані спільним побутом, разом харчувалися, дбали один про одного, позивач опікувалася здоров`ям чоловіка, доглядала його під час хвороби та після перенесеного ним інфаркту, а також здійснювала догляд за його матір`ю, яка певний час проживала разом з ними. Крім цього, взаємними зусиллями вони обробляли город, тримали домашніх тварин та вели господарство. Протягом всього періоду спільного проживання, ОСОБА_1 та ОСОБА_6 позиціонували себе як подружжя, разом ходили до друзів на свята та весілля, запрошували та приймали гостей в своєму будинку, відвідували церкву, їздили за покупками та на відпочинок. Односельчани та сусіди в селі їх вважали чоловіком та дружиною. Крім цього, вони спільно несли витрати на проведення ремонту будинку, придбали два транспортні засоби, купляли меблі, побутову техніку та інші речі, необхідні для комфортного проживання в помешканні.

Вищевказані обставини були встановлені судом на підставі наданих в судових засіданнях показаннях свідків, спільних фотознімків ОСОБА_1 з ОСОБА_6 , зроблених в проміжок часу з 1998 по 2020 роки в різних життєвих обставинах та подіях (родинних святах, відпочинку, весіллі, похованні доньки тощо), які відображають вікові зміни зображених на них людей (т.1 а.с. 46-54, 62-66), накладними та товарними чеками на придбану побутову техніку, меблі та будівельні матеріали (т.1 а.с. 99-101).

Відтак, надаючи оцінку зібраним у справі доказам в їх сукупності, а саме акту обстеження матеріально-побутових і сімейних обставин №4 від 04.07.2022р., довідці від 22.03.2021р. № 197, довідці №1095 від 30.12.2020р., які підтверджують проживання ОСОБА_1 в с. Рунгури з 1995 року разом з ОСОБА_6 до його смерті в 2020 році, поховання останнього позивачем, їхнім спільним фотознімкам, відомостям про витрати на проведення ремонту будинку, купівлю меблів та автомобілів, показам свідків, суд дійшов висновку, що такі докази підтверджують факт проживання ОСОБА_6 з ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу як чоловік та дружина, оскільки впродовж тривалого періоду (понад 25 років) вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, взаємні права та обов`язки, тобто між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Копії абонентських книжок суд не бере до уваги та вважає їх неналежними доказами, погоджується із заперечення відповідача щодо них, оскільки на листах абонентської книжки зазначені лише назви місяців, однак рік не вказаний, отже встановити період їх заповнення неможливо. Доказів того, що абонентська книжка заповнювалась саме ОСОБА_1 та саме в ті роки, які вказані на кожній сторінці копій, суду не надано, а відтак суд не може приймати дані документи на підтвердження факту спільного проживання позивача з ОСОБА_6 .

При цьому, до тверджень представника відповідача ОСОБА_5 про те, що обставини наявності в позивача з ОСОБА_6 спільної дитини не повинні прийматися до уваги, оскільки ці обставини мали місце до періоду, в який ОСОБА_1 просить встановити факт її постійного проживання однією сім`єю, суд відноситься критично виходячи з наступного.

В своїй постанові від 24 квітня 2019 року по справі № 163/754/17 Верховний Суд вказав, що факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації

шлюбу може бути встановлено судом лише з 01 січня 2004 року (після набрання

чинності СК України), оскільки КпШС України не передбачав юридичних

наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу.

Виходячи з цього, суд погоджується з доводами сторони позивача про те, що не дивлячись на момент виникнення подружніх відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , юридичний факт їхньої наявності може бути визнаний лише після 01.01.2004 року, а тому позовні вимоги в цій частині заявлені саме з вказаної дати.

При цьому, встановлені судом обставини щодо спільного проживання позивача з чоловіком з 1995 року та народження у них в 1999 році дитини, вказує на виникнення між ними відносин, які притаманні подружжю задовго до періоду, заявленого в позовних вимогах. Однак, період з 1995 по 2004 року не був включений до позовних вимог, як такий, що не ґрунтувався на положеннях чинного на той час законодавства та юридичного значення для похідних вимог ОСОБА_1 , а саме поділу спільного майна не має.

З тих же мотивів суд вважає безпідставними посилання відповідача на неналежність частини спільних фотознімків його брата з позивачем, які були зроблені до 2004 року.

Суд також звертає увагу на те, що заперечуючи проти врахування доказів на підтвердження обставин спільного життя позивача з ОСОБА_68 до 2004 р., сторона відповідача, в порушення ст..12, 81 ЦПК України, не довела, що після смерті спільної доньки, відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 зазнали змін і стали такими, що не притаманні подружжю, оскільки останні й надалі вели себе й позиціонували в суспільстві, як сімейна пара.

Заперечуючи проти встановлення факту проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_6 , у своєму відзиві відповідач ОСОБА_4 також посилався на тривале перебування позивача за кордоном в зв`язку з чим, на його думку, відсутні підстави стверджувати, що вона жила з ОСОБА_6 в періоди її відсутності.

Даючи оцінку цим доводам відповідача, суд враховує, що одним із критеріїв за наявності яких особи складають сім`ю, є їхнє спільне проживання. Проте, при наявності поважних причин подружжя може також проживати окремо, що не свідчитиме про відсутність в них ознак сім`ї.

Усталена судова практика в подібних правовідносинах не містить вказівок на ознаки причин, які вважаються поважними для роздільного проживання та на час протягом якого таке проживання окремо є допустимим. В кожному випадку такі причини є індивідуальними та підлягають оцінці судом.

У відповіді на відзив представник позивача ОСОБА_69 вказувала, що позивач вимушена була їздити на заробітки до Італії і в такі періоди вона не проживала з ОСОБА_6 по поважних причинах родина потребувала матеріальних засобів для проживання та ведення спільного господарства. В зв`язку з тим, що чоловік за станом здоров`я не міг працювати, оскільки мав захворювання внаслідок участі в ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, а згодом і інвалідність, часто хворів, а тому працювати доводилось ОСОБА_1 , яка мала таку можливість.

Враховуючи зазначені обставини, а також беручи до уваги, що відсутність позивача ОСОБА_1 була періодичною, за словами свідка ОСОБА_37 вони з позивачем змінювали одна одну через кожні три місяці, інколи два через чотири, що притаманно для вахтового методу роботи, і після приїзду в Україну позивач поверталася до ОСОБА_6 та продовжувала спільно з ним мешкати, суд не вважає заперечення відповідача в цій частині обґрунтованими та такими, що мають істотне значення для справи.

Також відповідач стверджував про те, що ОСОБА_1 все життя була зареєстрована в с. Вербівці, Городенківського району, Івано-Франківської області, працюючи в Італії своє місце проживання в Україні вказувала за місцем реєстрації, сімейний стан зазначала - розлучена, що, на думку відповідача, свідчить про не визнання позивачем себе особою, яка перебуває в будь-яких стосунках. Також відповідач ОСОБА_4 зазначав, що надані ним документи (довідка старости Рунгурського старостинського округу від 12.01.2021р. № 11 та облікова картка об`єкта погосподарського обліку на 2016-2020 роки) вказують, що в домоволодінні в с. Рунгури був зареєстрований лише він, його брат ОСОБА_6 та їхня мати ОСОБА_9 , а тому не можна стверджувати про ведення ОСОБА_1 спільного господарства з ОСОБА_6 .

Суд вважає, що вказані доводи ОСОБА_4 також не заслуговують на увагу, оскільки згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом. Отже, фактичне місце проживання особи не обов`язкового повинно співпадати з зареєстрованим, а вищевказаними доказами було підтверджено, що ОСОБА_1 з 1995 року проживала без реєстрації в с. Рунгури. Зазначення в документах про працевлаштування за кордоном своїм місцем проживання с. Вербівці та сімейного статусу розлучена, було зумовлено необхідністю та можливістю підтвердження цієї інформації відповідними документами, на що вказувала представник позивача у відповіді на відзив.

Отже, судом встановлено факт проживання ОСОБА_6 з ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу як чоловік та дружина.

Разом з цим, в пунктах 43, 44 постанови від 23.01.2024 по справі 523/14489/15-ц ВП ВС вказала, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справі позовного провадження про поділ майна подружжя є помилковими, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи.

Таким чином, взявши до уваги висновки ВП ВС, викладені у вищевказаній постанові, суд відмовляє ОСОБА_1 у задоволенні позовної вимоги про встановлення факту її проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_6 в період з 01.01.2004р. по 20.12.2020р., однак враховує встановлені обставини їхнього спільного проживання при вирішенні інших позовних вимог.

Наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України.

У постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі N 6-2253цс15 зроблено висновок, що "за правилами статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти".

Аналогічні по суті висновки зроблені й по застосуванню статті 74 СК України у постановах Верховного Суду (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 липня 2018 року у справі N 544/1274/16-ц (провадження N 61-22277св18), постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2019 року у справі N 490/6060/15-ц (провадження N 61-28343св18), постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 вересня 2019 року у справі N 751/3021/17 (провадження N 61-10778св18).

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право приватної власності на домоволодіння від 01.06.1989р. житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами в АДРЕСА_3 належить ОСОБА_6 . Свідоцтво видано на підставі рішення виконкому Коломийської районної ради №101 від 10.05.1989р. (т.1 а.с. 55).

Відповідно до частин першої, сьомої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 62 СК України визначено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 24 березня 2021 року по справі № 161/17237/19 та постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2021 року в справі № 332/4629/15 (провадження № 61-15451св18) зазначено, що: «у статті 62 СК України передбачено втручання у право особистої приватної власності. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника. Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна. Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості. Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна. У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі. Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості саме по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном».

В постановах від 06 квітня 2020 по справі № 738/1452/17 та від 11 вересня 2019 року по справі № 426/6877/15-ц Верховний Суд вказав, що аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування статті 62 СК України збільшення вартості майна повинне відбуватися внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 6-1447цс17.

У висновку судової оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи №15/05/23 від 15.05.2023р. складеного судовим експертом ОСОБА_70 вказано, що вартість житлового будинку, господарських будівель та споруд відповідно до даних технічного паспорта Коломийського «МБТІ та РПВнН» від 27 квітня 2005 року (а.с. 56-59, том 1) в сучасних цінах станом на час складання висновку становить 145 151,00 грн. Вартість житлового будинку, господарських будівель і споруд відповідно до даних технічного паспорта від 2005р. в сучасних цінах з врахуванням проведених ремонтно-будівельних робіт (результат дослідження по другому питанню) становить 145151+559008=704159,00 гривень. Отже, арифметична частка цих поліпшень у будинковолодінні: 559008*100/704159, що становить 79,38%.

З висновку експерта також слідує, що у житловому будинку літ. «А», розташованого в АДРЕСА_1 було здійснено: укріплення фундаменту, облицювання його камінням (18 кв.м.), заміна даху (5 куб м. деревини крокви (стропила), обрешітка), метало черепицю (190 кв.м.), облицювання фасаду сайдингом (105 кв.м.), замінено 4 вікна на металопластикові, замінено двоє вхідних дверей, замінено покриття підлоги (кафельна плитка 25 кв.м., ламінат 13 кв.м.), заміна сантехніки (крани, унітаз, душова кабіна), заміна приладів електропостачання (розетки та вимикачі 25 штук), внутрішнє оздоблення стін та стелі (штукатурка стін 65 кв.м., монтування гіпсокартонової стелі 50 кв.м., шпаклівка стелі 50 кв.м., вагонка 10 кв.м., оклеювання стін шпалерами 40 кв.м., оздоблення кахельною плиткою 20 кв.м., оздоблювання стін коридору та веранди вагонкою 15 кв.м., будування печі). Другий поверх: встановлення дерев`яних сходів на другий поверх, реконструкція мансардного поверху у житлову кімнату, оздоблювання стін кімнати на другому поверху вагонкою 45 кв.м.. У літній кухні літ. «В» здійснено побілку, фарбування стін, підлоги, вікон, дверей, встановлено сантехніку. Також побудовано нову криницю.

Використані для вказаних робіт будівельні матеріали відповідають тому переліку, що зазначений в чеках, долучених ОСОБА_1 до позовної заяви (т.1 а.с. 99-101), а тому посилання відповідача у відзиві на те, що позивач не довела їх використання саме для робіт в спірному будинку, суд вважає незмістовними.

При цьому, суд враховує, що при визначенні частки поліпшень, експертом не проводились дослідження, які потребували руйнівних методів, а саме щодо облаштування теплої підлоги, заміни труб, заміни приладів водопостачання, заміни каналізації, опалення, заміни внутрішньої мережі електропостачання (100м.), і вартість виконаних по ним роботам не включалася у кошторисний розрахунок. Також не проводилось дослідження вбудованих меблів.

На думку суду, навіть без врахування даних робіт, висновком експерта було підтверджено, що при порівнянні вартості майна до та після поліпшень, внаслідок проведення в ньому ремонтно-будівельних робіт відбулося істотне збільшення вартості житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами.

Щодо підтвердження фінансової участі позивача ОСОБА_1 в спільних затратах на проведення ремонту будинку, внаслідок якого його вартість істотно збільшилась, суд бере до уваги, що позивач тривалий час перебувала в Італії на заробітках, що було підтверджено наданими нею письмовими доказами, а саме паспортами для виїзду за кордон з відмітками про проставлені їй візи на в`їзд до інших країн, договором на перебування в країні з метою виконання домашньої роботи за наймом, договором про прийом на роботу доглядальницею. Позивач також надала докази про розмір отримуваної нею заробітної плати за кордоном в різні роки (т. 1 а.с. 83-85, 86-89, 90-97). Документів, які б підтверджували переказ грошових коштів ОСОБА_6 , позивач не надала, пояснюючи це тим, що відповідні квитанції в неї не збереглися, а в банківських установах такі відомості були знищені за спливом строків їх зберігання. Однак, будучи допитаними в судовому засіданні в якості свідків, сусіди ОСОБА_6 вказували на те, що ремонт в будинку ОСОБА_13 здійснював за кошти, які йому ОСОБА_15 пересилала банківськими переказами та передавала у конвертах через водіїв-перевізників з Італії, а також частину привозила з собою коли поверталася додому.

Проаналізувавши представлені у справі документи, які містять інформацію про доходи ОСОБА_6 , а саме: товарно-транспортну накладну №02009 (т.3 а.с. 37), довідку ГУ ПФУ в Івано-Франківській області від 01.11.2022р. № 986 (т.3 а.с. 38-40), виписку по картам ОСОБА_6 (т.2 а.с. 115-142), інформацію з Державного реєстру фізичних осіб платників податків ДПС України про доходи, отримані від податкових агентів за період з І кварталу 2004 року по IVквартал 2020 року (т.3 а.с. 70) та порівнявши і співставивши вказані відомості з проведеними витратами на придбання будівельних матеріалів і оплату робітників, а також встановлене висновком експертизи збільшення вартості будинку на суму 559008,00 грн., суд прийшов до висновку, що зароблені ним кошти на посаді водія та отримані ним пенсійні виплати не дозволяли ОСОБА_6 з фінансової точки зору виконати ремонт у будинку за рахунок лише власних грошових затрат.

Також судом досліджені представлені відповідачем документи (т.3 а.с. 45-48) з яких слідує, що ОСОБА_4 зареєстрований суб`єктом підприємницької діяльності, основним видом якої були транспортні послуги вантажним автотранспортом, та враховано відомості про отримані ним доходи в період 2008-2009рр., які на думку суду, не були значними та значимими для даної справи, оскільки ОСОБА_4 жодним чином не було доведено, що останнім надавалися кошти брату ОСОБА_6 для проведення ремонту в його будинку в с. Рунгури.

Суд погоджується з доводами представника позивача ОСОБА_2 про те, відмітки в паспорті ОСОБА_4 про його реєстрацію в будинку АДРЕСА_7 в період часу з 23.12.1996р. по 04.03.2003р., з 23.12.2003р. по 28.11.2017р. також як і облікова картка об`єкта по господарського обліку за 2016-2022рр. жодним чином не підтверджує фактичне проживання відповідача за місцем реєстрації та витрачання ним коштів на проведення ремонту даного домоволодіння.

В свою чергу представник відповідача ОСОБА_5 в письмових поясненнях до судових дебатів вказуючи на покази свідків, як неналежні докази, зазначав, що ніхто з допитаних осіб не був безпосереднім очевидцем факту формування між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 спільного сімейного бюджету та несення кожним із них витрат в спільних інтересах. Жоден свідок не бачив вміст отримуваних ОСОБА_6 від позивача посилок і конвертів в період з 2004 по 2020 роки, і не зміг повідомити обставини щодо передачі конкретно визначених грошових коштів. В зв`язку з цим, вважав, що їхні покази слід оцінювати критично.

При вирішенні спору і оцінці великої кількості доказів суд обов`язково наголошує на особливостях доказування в даних правовідносинах та звертає увагу на тягар доказування, який мають учасники справи, оскільки від виконання обов`язків по доказуванню залежить правильне вирішення спору між сторонами.

Відповідно до положень ст.. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В своїх постановах від 27.02.2019 у справі № 922/1163/18; від 29.08.2018 у справі № 909/105/15; від 29.08.2018 у справі № 910/23428/17; від 31.01.2018 у справі № 910/8763/17 Верховний Суд неодноразово вказує на те, що при оцінці достатності доказів діють спеціальні правила - стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Стандарти доказування є важливим елементом змагальності процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

Тобто, стандарт доказування це та ступінь достовірності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину доведеною.

Верховний Суд в постанові від 14 листопада 2019 року по справі №822/863/16 вказав, що на сьогодні у праві існують три основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt).

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Країни common law застосовують термін «стандарт доказування», який принципово допускає існування невизначеності при встановленні фактів. Саме це поняття підкреслює: аби визнати факти доведеними, не потрібно мати стовідсоткову переконаність в певному факті.

В цивільних справах британські суди використовують стандарт «баланс вірогідностей» (a balance of probabilities): слід довести, що факт скоріше був, а ніж не був, тобто суб`єктивна впевненість може бути виміряна як така, що дорівнює 51% і вище (ця математична аналогія випливає із пояснення в справі Miller v Minister of Pensions [1947] 2 All ER 372).

В рішенні BENDERSKIY v. Ukraine 15.11.2007 р. суд застосовує «баланс ймовірностей». У рішенні J.K. AND OTHERS v. SWEDEN 23.08.2016 р. ЄСПЛ вказує, що на відміну від кримінального процесу, де основним стандартом оцінки доказів є формулювання «поза розумним сумнівом», у цивільному процесі закон не вимагає цього високого стандарту. Суд повинен вирішити справу з огляду на баланс ймовірностей. Суддя повинен вирішити, чи з огляду на надані докази, а також правдивість тверджень заявника, ймовірно, що вимога цього заявника є достовірною. Такий підхід позбавляє оцінку доказів абстракції, а її критерії становлять чіткий злагоджений механізм. В рішенні наголошено, що стандарт «баланс ймовірностей» притаманний саме цивільним справам.

Отже, використовуючи в даній справі стандарт доказування «баланс імовірностей», суд, виходячи зі свого внутрішнього переконання, вважає, що стороною позивача було надано достатньо доказів для підтвердження участі ОСОБА_1 грошовими коштами в ремонті домоволодіння, розташованого в АДРЕСА_1 , що призвело до істотного збільшення його вартості.

Таким чином, встановивши, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який належав ОСОБА_6 , істотно збільшився у своїй вартості саме внаслідок спільних трудових та грошових затрат власника та позивача за період їхнього спільного проживання однією сім`єю, суд, виходячи з положень ст.. 62 СК України, вважає за можливе визнати вказане нерухоме майно об`єктом права їхньої спільної сумісної власності.

З приводу посилань представника відповідача на те, що роботи по проведення капітального ремонту, які здійснені з 27.04.2005 року є самочинним будівництвом, оскільки були здійснені без необхідних дозвільних документів та затвердженого проекту або будівельного паспорту, а тому спірний будинок не може бути об`єктом спільної сумісної власності та підлягати поділу, суд зазначає наступне.

В узагальненнях та результатах дослідження по третьому питанню свого висновку експерт вказав, що зіставляючи результати дослідження по другому питанню та візуально-інструментального обстеження, з термінами, що вказані в п. 3.11 та п. 3.7 ДБН А2.2-3-2014 «Склад та зміст проектної документації на будівництво», будівельні роботи, які проведені у житловому будинку, який розташований по АДРЕСА_1 це капітальний ремонт будинку, а влаштування нової криниці нове будівництво.

В своїх письмових поясненнях до судових дебатів представник відповідача ОСОБА_5 зазначав, що норми архітектурно-будівельного законодавства в період з 01.01.2004р. по 20.12.2020р. передбачали, що роботи по проведенню капітального ремонту повинні здійснюватися відповідно до затвердженої проектної документації (будівельного паспорту) та за наявності дозвільного документу на проведення таких робіт, виданого або погодженого органом державного архітектурно-будівельного контролю.

З листів Відділу містобудування та архітектури Управління соціально-економічного розвитку Коломийської РДА від 27.12.2022р. № 05/01-05 та Державної інспекції архітектури містобудування України вбачається, що ОСОБА_6 стосовно видачі будівельного паспорту для забудови земельної ділянки по АДРЕСА_1 в період з 01.01.2004 по 20.12.2020р. не звертався; за відомостями, які містяться в Реєстрі будівельної діяльності, за параметрами пошуку «адреса АДРЕСА_1 » та «замовник ОСОБА_6 », інформації та документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів не виявлено.

Як наголошує сторона відповідача, вказані обставини підтверджують той факт, що капітальний ремонт будинку, який мав місце в період з 27.04.2005 по 20.12.2020р. був проведений без одержання будівельного паспорту та дозволу на проведення будівельних робіт та/або повідомлення про початок будівельних робіт, а тому проведене будівництво в спірному будинку, в розумінні положень ст.. 376 ЦК України, являється самочинним та даний об`єкт нерухомості не може бути предметом поділу (виділу), що підтверджено висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 17.06.2020 по справі №396/47/17, від 03.03.2021р. по справі 654/3460/15-ц, від 15.07.2020р по справі 454/116/15-ц, від 28.11.2018р. по справі №301/1852/16-ц.

Даючи оцінку цим доводам, суд враховує, що абз. 6 ч.1 ст. 4 ЗУ «Про архітектурну діяльність», який є спеціальним законом у сфері регулювання містобудівної діяльності, встановлено, що для створення об`єкта архітектури виконується комплекс робіт, який включає будівництво (нове будівництво, реконструкцію, реставрацію, капітальний ремонт) та знесення об`єкта архітектури, архітектурно-будівельний контроль, технічний та авторський нагляди під час здійснення будівництва або зміни (у тому числі шляхом знесення) об`єкта містобудування.

В частині 1 ст. 9 ЗУ «Про архітектурну діяльність», вказано що будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, норм і правил у порядку, визначеному Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності" (далі Закон).

Таким чином, дозвільно-погоджувальні процедури у будівництві (алгоритм дій для забудовника) встановлює вищевказаний Закон.

Також механізм набуття права на виконання підготовчих та будівельних робіт визначається Порядком на виконання підготовчих та будівельних робіт, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 N° 466 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 26.08.2015 N° 747) (далі - Порядок N° 466).

Відповідно до абзацу другого пункту 2 Порядку N° 466 будівельні роботи - роботи з нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту.

Разом з цим ДБН А.2.2-5-2014 «Склад та зміст проектної документації на будівництво» (далі - ДБН А.2.2-3-2014) встановлює склад та зміст проектної документації на нове будівництво, реконструкцію, капітальний ремонт та технічне переоснащення будинків, будівель, споруд будь-якого призначення, їх комплексів або їх частин, лінійних об`єктів інженерно-транспортної інфраструктури та наводить визначення понять «нове будівництво», «реконструкція» «реставрація», «капітальний ремонт», «технічне переоснащення»

Відповідно до пункту 3.2 ДЕН А.2.2-3-2014 будівництво - нове будівництво, реконструкція, капітальний ремонт та технічне переоснащення об`єктів будівництва.

Об`єкт будівництва - будинки, будівлі, споруди будь-якого призначення, їх комплекси або їх частини, лінійні об`єкти інженерно-транспортної інфраструктури (пункт 3.12 ДБН A.2.2-3-2014).

Капітальний ремонт - сукупність робіт на об`єкті будівництва, введеному в експлуатацію в установленому порядку, без зміни його геометричних розмірів та функціонального призначення, при заміні або відновленні конструкцій чи інженерних систем та обладнання, у зв`язку з їх фізичною зношеністю та руйнуванням, поліпшення експлуатаційних показників, а також благоустрій території. Капітальний ремонт передбачає призупинення на час виконання робіт експлуатації об`єкта в цілому або його частин (за умови їх автономності) (пункт 3.7 ДБН А.2.2-3-2014) .

Враховуючи вищевикладене, будівельні роботи - це роботи з нового будівництва об`єкта будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту прийнятого в експлуатацію об`єкта будівництва. Як правило, але не обов`язково, такі роботи передбачають втручання у несучі та огороджувальні системи, зміни геометричних розмірів та функціонального призначення об`єкта будівництва та/або заміни чи відновлення конструкцій, інженерних систем та обладнання.

Відповідно до ч.1, 2, 4, 7 ст. 34 Закону, замовник має право виконувати будівельні роботи після подання замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю - щодо об`єктів будівництва, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта та які не потребують отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об`єктів будівництва, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Форма повідомлення про початок виконання будівельних робіт та порядок його подання визначаються Кабінетом Міністрів України.

Зазначені у частині першій цієї статті документи, що надають право на виконання будівельних робіт, є чинними до завершення будівництва.

Перелік будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію, затверджується Кабінетом Міністрів України.

Реконструкція, реставрація або капітальний ремонт об`єктів будівництва без зміни зовнішніх геометричних розмірів їхніх фундаментів у плані, реконструкція або капітальний ремонт автомобільних доріг, залізничних колій, ліній електропередачі, зв`язку, трубопроводів, інших лінійних комунікацій у межах земель їх розміщення, а також комплексна реконструкція кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду і нове будівництво об`єктів інженерно-транспортної інфраструктури відповідно до містобудівної документації на замовлення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування на відповідних землях державної чи комунальної власності можуть здійснюватися за відсутності документа, що засвідчує право власності чи користування земельною ділянкою.

Виконання будівельних робіт без відповідного документа, передбаченого цією статтею, вважається самочинним будівництвом і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Постановою КМУ № 406 від 07.06.2017 р. було затверджено Перелік будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію (далі Перелік).

Згідно п. 1-6, 8, 9 вказаного Переліку до таких робіт належать:

-роботи з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення, а також нежилого будинку, будівлі, споруди, приміщення в них, виконання яких не передбачає втручання в огороджувальні та несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, - щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними (СС1), з середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками.

-заміна покрівлі будівель і споруд згідно з будівельними нормами без втручання в несучі конструкції.

-реконструкція, капітальний ремонт, технічне переоснащення внутрішніх систем:

опалення, у тому числі що передбачає встановлення або заміну обладнання індивідуальних теплових пунктів, заміна трубопроводів систем опалення, балансування систем опалення, встановлення балансувальних клапанів та/або витратомірів, зміна типу систем опалення з однотрубної на двотрубну та/або з вертикальної на горизонтальну, встановлення та/або заміна опалювальних приладів, обладнання опалювальних приладів автоматичними регуляторами температури в приміщеннях, встановлення та заміна приладів-розподілювачів та іншого обладнання регулювання і обліку теплової енергії;

вентиляції;

водопостачання та водовідведення, у тому числі трубопроводів;

силових та слабкострумових систем, які забезпечують функціонування будівель і споруд.

-заміна існуючих заповнень віконних, балконних та дверних прорізів.

-приєднання та підключення до інженерних мереж відповідно до технічних умов індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських будівель і споруд, гаражів, розташованих на присадибних, дачних і садових земельних ділянках та земельних ділянках для будівництва індивідуальних гаражів .

-зведення на земельній ділянці тимчасових будівель та споруд без влаштування фундаментів, зокрема навісів, альтанок, наметів, накриття, сходів, естакад, літніх душових, теплиць, гаражів, а також свердловин, криниць, люфт-клозетів, вбиралень, вигрібних ям, замощень, парканів, відкритих басейнів та басейнів із накриттям, погребів, входів до погребів, воріт, хвірток, приямків, терас, ґанків - щодо індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків.

-знесення і демонтаж будівель та споруд без подальшого будівництва, які не є підготовчими роботами, та без порушення експлуатаційної придатності інших будівель і споруд .

-оснащення будівель і споруд приладами для ведення відокремленого обліку теплової енергії, гарячої і холодної води.

Зі змісту експлікації приміщень до плану житлового будинку АДРЕСА_1 , яка є складовою технічного паспорту на цей будинок, складеного 27.04.2005 р. (т.1 а.с. 58) вбачається, що до складу житлового будинку входить: коридор (1), площею 5,9 кв.м; кімната (2), площею 25,9 кв. м; кімната (3), площею 9,3 кв. м; кладова (4), площею 5,7 кв. м; кімната (5), площею 4,7 кв.м; кімната (6), площею 13,3 кв. м. Загальна площа будинку становить 64,8 кв.м. Міститься інформація про наявність сараю літ. «Б».

В дослідницькій частині висновку судового експерта (т.2 а.с. 165-167) вказано, що за результатами візуально-інструментального обстеження додатково встановлено наступне: кімната (5), площею 4,7 кв.м згідно технічного паспорту, фактично експлуатується як коридор; - кладова (4), площею 5,7 кв. м згідно технічного паспорту, фактично використовується як ванна із душовою кабіною; кімната (6), площею 13,3 кв. м фактично використовується як кухня; кімнати 2 і 3 площами 25,9 та 9,3 кв.м згідно технічного паспорту використовуються як кімнати; у коридорі (1), площею 5,9 кв. м влаштовано двомаршеві сходи на другий поверх; - встановлено наявність приміщення кімнати на другому поверсі разом із балконом; - встановлено відсутність такої господарської споруди як сарай (літ. «Б»).

В характеристиці об`єкта дослідження експерт зазначив, що таким об`єктом являється житловий будинок загальною площею 64,8 кв.м. житловою 53,2 кв.м. з господарськими спорудами (будинковолодіння): два сараї, літня кухня, стодола, стайня, вбиральня, криниця, огорожа. Будинок 1960 рр. забудови, технічний стан добрий. У будинку виконаний поточний ремонт, опалення індивідуальне від газового котла, у коридорі, ванній, кухні та житловій кімнаті є підігрів підлоги, сучасне оздоблення стін, меблів та сантехніки, без «радянських» надбань. Фасад будинку оздоблений сайдингом. Фактично будинок містить три житлові кімнати (дві на першому поверсі, одну на мезонінному), кухню, ванну з вбиральнею (суміщений санвузол), коридор, сходову клітку на мезонінний поверх (т.2 а.с. 172).

У своєму висновку експерт вказує, що в порівнянні з даними технічного паспорта від 27.04.2005 р. зазнали змін виключно конструктивні елементи та інженерне обладнання будинку, будівель та споруд, а саме: -у житловому будинку (літ. «А») влаштовані покрівлі із металевого профілю, додатково підлога із керамічної плитки, сходи, водопровід, каналізація та газопровід, - будівля сараю (літ «Б») на земельній ділянці відсутня; -у будівлі літньої кухні (літ «В») влаштована додаткова підлога із керамічної плитки, електрика, каналізація та газопровід.

Таким чином, суд погоджується з доводами представника позивача про те, що при виконанні капітального ремонту у спірному будинку не здійснювалось втручання в огороджувальні та несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування. Не здійснювалось перепланування, не змінювались розміри приміщень. Загальна та житлова площа будинку не змінювались. Будинок містить ті ж самі приміщення, того ж самого розміру, які лише змінені за цільовим використанням. Другий поверх у будинку не добудовувався, кімната була облаштована на вже існуючому мезонінному поверсі.

Твердження представника відповідача ОСОБА_5 про те, що виконання робіт по капітальному ремонту повинно було здійснюватися відповідно до розробленої та затвердженої в установленому законодавством порядку проектної документації, що начебто передбачено п. 3 Переліку, не відповідає дійсності, оскільки вказаний пункт таких вимог не містить.

Також безпідставними суд вважає посилання представника відповідача на те, що укріплення фундаменту, будування печі, встановлення сходів в житлову кімнату та реконструкція мансардного поверху в житлову кімнату потребували отримання відповідних дозвільних документів на їх виконання, оскільки укріплення фундаменту не є його будівництвом, що у розумінні п. 6 Переліку є допустимими роботами так само як і зведення нової криниці, будування печі відповідає встановленню (заміні) опалювальних приладів (п. 3 Переліку), а встановлення сходів та реконструкція кімнати не свідчить про втручання в несучі конструкції будинку.

В зв`язку з вищевикладеним, суд вважає, що проведені у житловому будинку роботи належать до Переліку будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об?єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію, а тому проведений капітальний ремонт не є самочинним будівництвом і передбачені наслідки, на які посилався представник відповідача, а саме щодо неможливості поділу спірного об`єкту нерухомості, в даній справі застосуванню не підлягають.

Суд також зазначає, що у висновку експерта не вказано, які конкретні роботи відносились до капітального ремонту та в який саме період вони виконувалися, а тому з однозначною впевненістю стверджувати, що вони були вчинені до набрання чинності постанови КМУ №406 від 07.06.2017р., на чому наголошував представник відповідача, в суду підстав не має.

Отже, суд вважає, що спірний житловий будинок є самостійним об`єктом, право власності на який було зареєстровано за ОСОБА_6 у встановленому законом порядку. Внаслідок істотного збільшення вартості даного майна за рахунок спільних трудових та грошових затрат власника та ОСОБА_1 за період їхнього спільного проживання однією сім`єю, суд визнає його об`єктом права їхньої спільної сумісної власності.

Зі змісту позовних вимог також слідує, що окрім половини житлового будинку, позивач також претендує на 1/2 частку придбаного ними за час спільного проживання з ОСОБА_6 та за спільні кошти автомобілю «Mercedes Benz Sprinter» та грошового вкладу, розміщеного в АТ КБ «Приват Банк».

Судом було встановлено, що за ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з 13.02.2009р. та до оформлення після його смерті спадщини ОСОБА_4 , був зареєстрований транспортний засіб «Mercedes Benz Sprinter» д.н.з. НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 (т.2 а.с. 20). Також на ім`я ОСОБА_6 в АТ КБ «Приват банк» був відкритий рахунок № НОМЕР_3 , залишок на якому складає 29006,36 грн. згідно умов договору № SAMDNWFC4 (т.2 а.с. 46, т.3 а.с. 66).

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Презумпція спільності права власності в силу положень статті 74 СК України поширюється й на майно, придбане в період проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Отже законодавством передбачено рівнозначну презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна та майна, придбаного жінкою та чоловіком, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, до спільної сумісної власності.

Це означає, що якщо майно придбано подружжям під час шлюбу чи жінкою та чоловіком в період проживання однією сім`єю, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти, не буде належно підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя чи ту особу, яка заперечує проти належності майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя чи осіб, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Подібні висновки щодо презумпції належності майна, придбаного в період шлюбу, до спільної сумісної власності подружжя та щодо розподілу тягаря доказування на спростування цієї презумпції викладено в постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постановах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 646/6271/16-ц, від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові ВСУ від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Згідно з частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

За змістом статті 70 СК України, статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

З урахуванням фактичних обставин даної справи, суд вважає, що спірне майно, а саме автомобіль «Mercedes Benz Sprinter» д.н.з. НОМЕР_1 та грошові кошти на рахунку в АТ КБ «Приват Банк», відкритому на ім`я ОСОБА_6 є його та ОСОБА_1 спільною сумісною власністю, оскільки набуті у період їх спільного проживання: останні працювали, одержували доходи, які об`єднували для ведення спільного господарства та набуття спільного майна, його ремонт та утримання.

В зв`язку з зазначеним, а також беручи до уваги, що стороною відповідача презумпція права спільної сумісної власності ОСОБА_6 та ОСОБА_1 на вищевказане майно не спростована, суд погоджується з доводами позивача про те, що їй як співвласниці, відповідно до ст.60, 69, 70, 74 СК України, належить право на 1/2 частку домоволодіння в АДРЕСА_1 , транспортного засобу та грошових коштів.

Такий висновок суду узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 14.07.2020р. по справі 552/5693/18.

Доводи сторони відповідача про те, що автомобіль Mercedes Benz Sprinter» був придбаний за спільні кошти двох братів для ведення спільної підприємницької діяльності, підтвердженням чого є покази свідка ОСОБА_12 , суд не приймає до уваги, оскільки покази даного свідка не є належним та достатнім доказом для виключення спірного рухомого майна з об`єктів спільної сумісної власності позивача та ОСОБА_6 , не узгоджуються з іншими дослідженими в судовому засіданні доказами.

Твердження представника відповідача про те, що частина грошових коштів, які накопичилися перед смертю ОСОБА_6 та не були ним витрачені, не можуть бути об`єктом поділу спільного майна подружжя чи осіб, які проживали однією сім`єю, суд вважає безпідставними, оскільки відповідно до ч.1, 2 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Також представник відповідача вказував, що грошові кошти в сумі 5000,00 грн., які збереглися на банківському рахунку ОСОБА_6 відкритому в АТ КБ «Приват Банк» були отримані ним в дар від його племінника, а тому відсутні підстави вважати, що такі кошти підпадають під правовий режим спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

Частиною 5 ст. 719 ЦК України передбачено, що договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Оскільки сума, як зазначає представник відповідача ОСОБА_5 , подарованих коштів в розмірі 5000,00 грн. перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, однак відповідачем договору дарування валютних цінностей суду надано не було, підстав вважати вказані кошти особистою приватною власністю ОСОБА_6 не вбачається.

При вирішенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,1706 га., суд виходить із наступних обставин справи та норм матеріального права.

Судом встановлено, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ІФ № 113593, ОСОБА_6 був власником земельної ділянки площею 0,2306 га., яка знаходиться в с. Рунгури, Коломийського району, Івано-Франківської області. Цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

У 2016 році був здійснений поділ зазначеної земельної ділянки на дві: кадастровий номер :01:003:0121, кадастровий номер :01:003:0122, при цьому цільове призначення земельних ділянок не змінювалося. Згідно даних Державного земельного кадастру станом на 20.09.2022р. цільове призначення земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), адреса земельної ділянки Івано-Франківська область, Коломийський район, с. Рунгури, що підтверджується листом в.о. начальника ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області від 20.09.2022р.

При цьому, як вбачається з інформаційної довідки з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно (т.3 а.с. 105) земельна ділянка площею 0,06 га. з кадастровим номером :01:003:0122 була зареєстрована 25.07.2017р. за ОСОБА_71 на підставі договору дарування.

Згідно ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною першою ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

В пунктах 8.2-8.5 постанови від 4 грудня 2018 року по справі №910/18560/16 ВП ВС вказала, що земельні відносини, які формуються з приводу переходу земельних прав при набутті майнових прав на об`єкти нерухомості, розташовані на конкретній земельній ділянці, регламентуються нормами ЗК України, які є спеціальними відносно до цивільно-правових норм, які є загальними.

Правові норми, які визначали долю земельної ділянки, наданої у власність чи користування, в разі відчуження розташованих на ній будівель чи споруд неодноразово змінювалися. Так, при відчуженні об`єктів нерухомого майна під час дії статті 30 ЗК України в редакції 1992 року закон передбачав автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права. За приписами статті 120 ЗК України в редакції від 25 жовтня 2001 року (в період з 1 січня 2002 року до 20 червня 2007 року) при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку. Водночас автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди передбачала стаття 377 ЦК України.

Стаття 120 ЗК України (в редакції Закону України № 997-V від 27 квітня 2007 року) знову закріпила автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди. Поточна редакція статті 120 ЗК України (зі змінами, внесеними Законом України № 1702-VI від 5 листопада 2009 року) також передбачає автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди, і ці норми мають імперативний характер.

Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

Відповідно до положень ч.1 ст.. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. .

На підставі частини першої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною четвертою вищевказаної статті визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Таким чином, законодавцем визначено принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Тобто особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду має право на відповідну частину земельної ділянки на тих самих умовах, на яких воно належало попередньому власникові або користувачу, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Такого висновку щодо застосування зазначених норм матеріального права у подібних правовідносинах дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20) та постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 642/3950/17 (провадження № 61-7008св19).

Пленум Верховного Суду України у п. 21 Постанови № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснив, що якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої.

Взявши до уваги встановлені дійсні обставини даної справи, суд дійшов висновку, що розміри часток у праві спільної сумісної власності співвласників земельної ділянки з кадастровим номером :01:003:0121, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , були пропорційними до розміру їх часток, як співвласників на житловий будинок, розташований на цій же земельній ділянці за тією ж адресою, а саме: частки ОСОБА_6 та ОСОБА_1 становлять по 1/2.

При цьому, суд враховує, що в постанові від 28 липня 2021 року у справі №346/5216/18 (провадження №61-3050св21) Верховний Суд зазначив, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності.

В зв`язку з цим, суд приходить до висновку, що 1/2 земельної ділянки з кадастровим номером :01:003:0121 належить ОСОБА_1 , як співвласниці 1/2 частки житлового будинку, а інша 1/2 частка цієї ж нерухомості належить відповідачу ОСОБА_4 , як спадкоємцю померлого власника ОСОБА_6 .

Щодо визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом та скасування державної реєстрації.

Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (частина перша статті 1296 ЦК України).

Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1298 ЦК України).

Судом встановлено, що єдиним спадкоємцем другої черги за законом після смерті ОСОБА_6 є його рідний брат ОСОБА_4 . Інші спадкоємці відсутні.

15.07.2022р. ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові вклади з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією, що знаходиться у АТ КБ «Приватбанк», що знаходяться на рахунку № НОМЕР_3 , залишок на якому складає 29060,36 грн. згідно умов договору № SAMDNWFC4, укладеного на ім`я померлого ОСОБА_6 (т.2 а.с. 63)

16.07.2022 р. ОСОБА_4 були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на:

- транспортний засіб марки «Mercedes Benz» моделі «Sprinter» рік випуску 2005р., колір білий, номер шасі (рами, кузова) НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належав спадкодавцю на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_13 , виданого 13.02.2009р. Першим МРВ ДАІ м. Івано-Франківськ. (т.2 а.с. 65)

- земельну ділянку, площею 0,1706 га., яка знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, Коломийський район, с. Рунгури, кадастровий номер: :01:003:0121 (т.2 а.с. 67).

Відповідно до статті 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

В своїй постанові від 14.11.2018р. по справі №2-1316/2227/11 Верховний Суд вказав, що у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо.

Подібні правові висновки також викладені в постановах Верховного Суду від 14 травня 2018 року у справі № 296/10637/15-ц (провадження № 61-2448св18) та від 23 вересня 2020 року у справі № 742/740/17 (провадження № 61-23св18).

Враховуючи, що оскаржуваними свідоцтвами про право на спадщину за законом, які були видані відповідачу на автомобіль, земельну ділянку та грошові кошти, порушені права позивача, як співвласниці вказаного майна, частка якої становить 1/2, суд прийшов до висновку про необхідність визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих ОСОБА_4 .

В заяві про зміну предмету позову представник позивача ОСОБА_2 також просила скасувати державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно ОСОБА_4 та припинити право власності на земельну ділянку, площею 0,1706 га., яка знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, Коломийський район, с. Рунгури, кадастровий номер :01:003:0121, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 232; номер відомостей про речове право 47344196 від 16.07.2022р., рішення про державну реєстрацію прав № 64199126 від 16.07.2022р.).

В постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 86, 147) та від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 34) вказано, що зокрема, для витребування майна не є ефективним способом захисту права власника оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право.

Велика Палата Верховного Суду також вважає, що вимоги позивача про скасування рішень про державну реєстрацію прав за продавцем (спадкоємцем) також не підлягають задоволенню з тих самих підстав, оскільки вимога про скасування такого рішення після внесення на його підставі відповідних відомостей (записів) до Державного реєстру прав не відповідає належному способу захисту (див. пункт 152 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021року у справі № 359/3373/16-ц).

Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу, що пред`явлення вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права і в інших постановах (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 100), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29)). У зв`язку з цим Велика Палата Верховного Суду в постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц відступила від висновку, сформульованого у своїй постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, де раніше зазначала про можливість скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності як належний спосіб захисту права або інтересу.

Таким чином, суд відмовляє в задоволенні позовної вимоги про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно ОСОБА_4 з підстави неналежного способу захисту порушеного права чи інтересу. До такого висновку суд прийшов з урахуванням висновків ВП ВС, викладених в п. 114-118 постанови від 14.12.2022р. по справі № 461/12525/15-ц, відносини в якій в цій частині є подібними відносинам в даній справі.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до положень ст.. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що стороною позивача було сплачено судовий збір в загальній сумі 9073,00 гривні, що підтверджується відповідними квитанціями (т.1 а.с. 17, 126, т.3 а.с. 103).

Щодо компенсації позивачу понесених судових витрат по сплаті судового збору, суд зазначає наступне.

В силу п. 9 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю;

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

Суд установив, що відповідно до пенсійного посвідчення № НОМЕР_14 серії НОМЕР_15 , ОСОБА_4 є інвалідом I групи з дитинства (т.1 а.с. 179). З огляду на вказану обставину, суд повністю відмовляє позивачу в стягненні з відповідача витрат на сплату судового збору, що узгоджується з правовою позицією ВСУ від 1 березня 2017 року у справі № 6-152цс17, на яку доречно посилався представник відповідача.

В частині ч.3-7 ст. 139 ЦПК України вказано наступне:

Експерт, спеціаліст чи перекладач отримують винагороду за виконану роботу, пов`язану зі справою, якщо це не входить до їхніх службових обов`язків.

Суми, що підлягають виплаті залученому судом експерту, спеціалісту, перекладачу або особі, яка надала доказ на вимогу суду, сплачуються особою, на яку суд поклав такий обов`язок, або судом за рахунок суми коштів, внесених для забезпечення судових витрат.

У випадках, коли сума витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, або витрат особи, яка надала доказ на вимогу суду, повністю не була сплачена учасниками справи попередньо або в порядку забезпечення судових витрат, суд стягує ці суми на користь спеціаліста, перекладача, експерта чи експертної установи зі сторони, визначеної судом відповідно до правил про розподіл судових витрат, встановлених цим Кодексом. Суд має право накласти арешт на грошові кошти чи майно такої сторони в межах сум, присуджених до стягнення, в порядку, встановленому цим Кодексом для забезпечення позову.

Розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта, спеціаліста, перекладача має бути співмірним зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Згідно квитанції до прибуткового касового ордера №07/02/23, ОСОБА_1 на користь судового експерта ОСОБА_72 за проведення експертизи було сплачено 11000,00 грн. (т.3 а.с. 98). Відтак, вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, оскільки висновок експерта був належним та допустимим доказом для тих позовних вимог ОСОБА_1 , які суд задовольнив.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці, обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються.

Згідно п. 2 та п. 9 ч. 1 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається: у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна; у позовах про право власності на нерухоме майно, що належить фізичним особам на праві приватної власності ціна позову визначається - дійсною вартістю нерухомого майна, а на нерухоме майно, що належить юридичним особам, - не нижче його балансової вартості.

Ціна позову - це грошовий вираз майнових вимог позивача.

У позовах про право власності на нерухоме майно, що належить фізичним особам на праві приватної власності, ціна позову визначається дійсною вартістю нерухомого майна. Дійсна вартість майна підтверджується висновком суб`єкта оціночної діяльності. Зазначення ціни позову щодо вимог майнового характеру є обов`язковою вимогою до змісту позовної заяви. Зазначаючи ціну позову, позивач повинен обґрунтувати у позовній заяві наведену ним оцінку, оскільки щодо цієї обставини застосовується загальне правило про те, що кожна особа повинна довести обставини, на які вона посилається.

Документом, який підтверджує вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору це звіт про оцінку майна (стаття 12 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні").

Звертаючись до суду, з метою визначення вартості спірного нерухомого майна та підтвердження ціни позову, ОСОБА_1 долучила до матеріалів справи Звіт про оцінку житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 61) та Звіт про оцінку земельної ділянки, що знаходиться за тією ж адресою (т. 1 а.с. 237), які були виконані ТОВ «Українське бюро приватизації та оцінки майна» на замовлення позивача.

Згідно квитанції АТ КБ «Приват банк» від 15.07.2022р. (т.1 а.с. 111) та квитанції до прибуткового касового ордеру № 220926 від 26.09.2022р. (т. 3 а.с. 98, 107) за кожен Звіт позивач сплатила по 1500,00 грн., що в сумі становить 3000,00 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 140 ЦПК України, особа, яка надала доказ на вимогу суду, має право вимагати виплати грошової компенсації своїх витрат, пов`язаних із наданням такого доказу. Розмір грошової компенсації визначає суд на підставі поданих такою особою доказів здійснення відповідних витрат.

Частиною 3 цієї ж статті передбачено, що у випадках, коли сума витрат, пов`язаних з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження, забезпеченням доказів та вчиненням інших дій, пов`язаних з розглядом справи чи підготовкою до її розгляду, повністю не була сплачена учасниками справи попередньо або в порядку забезпечення судових витрат, суд стягує ці суми зі сторони, визначеної судом відповідно до правил про розподіл судових витрат, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин, суд вважає, що ОСОБА_1 має право на компенсацію своїх витрат, пов`язаних з наданням до суду доказів, підтверджуючих ціну позову, а тому суд стягує з відповідача вказану суму відповідно до ч.3 ст. 140 та ч.2 ст. 141 ЦПК України.

При цьому, суд знаходить заперечення сторони відповідача з цього приводу незмістовними, оскільки сплачені позивачем кошти за виготовлення Звітів про оцінку є такими, що пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду, тобто відповідають переліку видів судових витрат, визначених ст.. 133 ЦПК України і підлягають розподілу між сторонами за правилами ст.. 141 ЦПК України.

Згідно ч.2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини 3 ст. 141 ЦПК України, враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ч.3,4 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

До матеріалів справи представником позивача було долучено договір про надання юридичної допомоги від 04.07.2022р., укладеного між адвокатом Пацаловою Т.В. та ОСОБА_1 , згідно п. 4.1 якого розмір гонорару адвоката становить 20000,00 гривень., акт наданої юридичної допомоги від 04.07.2022р. та квитанцію про оплату ОСОБА_1 гонорару адвоката згідно укладеного договору на суму 20000,00 гривень.

У постановах Великої Палати Верховного суду від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16 та Верховного Суду від 30.09.2020 року у справі № 379/1418/18 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування по справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2020 року у справі № 143/173/19 (провадження № 61-16088св19) зроблено висновок, що: «згідно з частинами п`ятою, шостою статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

В даній справі судом встановлено, що відповідних клопотань про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката відповідач не заявляв та відповідних доказів не подавав, розмір витрат на правничу допомогу не спростував.

Враховуючи наведене вище, співмірність із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг; значенням справи для сторін, суд вважає спів мірною та пропорційною до задоволених позовних вимог суму судових витрат на правничу допомогу в розмірі 15000,00 грн., які підлягають стягненню із відповідача на користь позивача.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На підставі викладеного, керуючись ст.2, 10, 11-13, 81, 141, 255, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, що було видано приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Антонюк О.В. 16.07.2022 року за реєстровим № 1584 на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 на земельну ділянку, площею 0,1706 га., яка знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, Коломийський район, с. Рунгури, кадастровий номер: :01:003:0121, визначивши, що спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається із 1/2 частки земельної ділянки, площею 0,1706 га., яка знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, Коломийський район, с. Рунгури, кадастровий номер: :01:003:0121.

Визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, що було видано приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Антонюк О.В. 16.07.2022 року за реєстровим № 1584 на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 на транспортний засіб марки «Mercedes Benz» моделі «Sprinter» рік випуску 2005р., колір білий, номер шасі (рами, кузова) НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , визначивши, що спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається із 1/2 частки транспортного засобу марки «Mercedes Benz» моделі «Sprinter» рік випуску 2005р., колір білий, номер шасі (рами, кузова) НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Антонюк О.В. 15.07.2022р. за реєстровим № 1574 на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 на грошові вклади з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією, що знаходиться у АТ КБ «Приват банк», що знаходяться на рахунку № НОМЕР_3 , залишок по якому складає 29006,36 грн. згідно умов договору № SAMDNWFC4, укладеного на ім`я померлого ОСОБА_6 , визначивши, що спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається із 1/2 частки грошового вкладу з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією, що знаходиться у АТ КБ «Приват банк», що знаходяться на рахунку № НОМЕР_3 , залишок по якому складає 29006,36 грн. згідно умов договору № SAMDNWFC4, укладеного на ім`я померлого ОСОБА_6 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину наступного нерухомого та рухомого майна:

- житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 ;

- земельної ділянки, площею 0,1706 га., яка знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, Коломийський район, с. Рунгури, кадастровий номер земельної ділянки: :01:003:0121, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами;

- автомобілю марки «Mercedes Benz» моделі «Sprinter» рік випуску 2005р., колір білий, номер шасі (рами, кузова) НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 ;

- грошових вкладів з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією, що знаходились у АТ КБ «Приват банк» на рахунку № НОМЕР_3 , залишок по якому складає 29006,36 грн. згідно умов договору № SAMDNWFC4, укладеного на ім`я померлого ОСОБА_6 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 14503,18 грн. в рахунок компенсації 1/2 частки грошових коштів з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією, що знаходились у АТ КБ «Приват Банк» на рахунку НОМЕР_3 , залишок по якому складає 29006,36 грн., згідно умов договору № SAMDNWFC4, укладеного на ім`я померлого ОСОБА_6 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати: 11 000,00 (одинадцять тисяч) гривень - за проведення судової оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи; 3000,00 (три тисячі) гривень витрати пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (за замовлення Звітів про оцінку майна) та 15000,00 (п`ятнадцять тисяч) гривень витрати на професійну правничу допомогу.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Івано-Франківського апеляційного суду безпосередньо або через Коломийський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 08 квітня 2024 року.

Суддя: Третьякова І. В.