Справа № 595/93/24
Провадження № 2/595/118/2024
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
04.04.2024 місто Бучач
Бучацький районний суд Тернопільської області в складі:
головуючого судді Созанської Л.І.,
за участю секретаря судового засідання Шпуняр О.В.,
представника позивача, адвоката Рекуша О.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з житлового будинку без надання іншого жилого приміщення, -
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про виселення із належного позивачу на праві власності житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є власником вказаного вище будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину заповітом від 27 листопада 2020 року. В даному будинку зареєстровані та проживають позивач, його син ОСОБА_3 , донька ОСОБА_4 , колишній зять ОСОБА_2 та онуки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_6 . Рішенням Чортківського районного суду Тертнопільської області від 17 січня 2023 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розірвано. Проживання позивача разом із колишнім зятем в одному будинку є нестерпним, осікльки відповідач веде антигромадський спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, приходить до житлового будинку у нетверезому стані, часто вчиняє домашнє насильство, за що притягався до адміністративної відповідальності. Проживання відповідача у належному позивачу на праві власності житловому будинку без відповідної правової підстави та відмова у його звільненні в добровільному порядку порушує право власності позивача (володіння, користування, розпорядження) житловим будинком, унеможливлює влаштування особистого життя, а тому таке право підлягає захисту.
Ухвалою судді Бучацького районного суду Тернопільської області від 17 січня 2024 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з житлового будинку без надання іншого жилого приміщення. Постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження.
Згідно ухвали Бучацького районного суду Тернопільської області від 06 березня 2024 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з житлового будинку без надання іншого жилого приміщення, справу призначено до судового розгляду по суті.
Представник позивача, адвокат Рекуш О.Р. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, суду пояснив, що позивач ОСОБА_1 вирішив звернутися до суду із вказаним позовом, оскільки останнім часом відповідач ОСОБА_2 робить нестерпним проживання позивача з дочкою та онуками у належному ОСОБА_1 житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач веде антигромадський спосіб життя, зловживає алкогольними напоями та вчиняє домашнє насильство, тому позивач, його дочка та родичі неодноразово викликали працівників поліції. Припинення сімейних відносин з дочкою позивача позбавляє відповідача права користування займаним приміщенням.
Відповідач ОСОБА_2 , належним чином повідомлений про дату, час і місце цього судового засідання, зокрема і через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, не з`явився. Правом подання відзиву відповідач не скористався. Заяв чи клопотань на день розгляду справи від відповідача до суду не надходило.
З урахуванням умов, визначених ст. 280 ЦПК України, суд прийшов до переконання про можливість здійснення заочного розгляду даної справи та ухвалення за наслідками її розгляду заочного рішення на підставі наявних у справі доказів.
Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи із наступного.
Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 27 лстопада 2012 року державним нотаріусом Бучацької державної нотаріальної контори Максимович Л.В., зареєстровано в реєстрі за № 1793, ОСОБА_1 є власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Заочним рішенням Чортківського районного суду Тернопільскої області від 17 січня 2023 року (справа № 608/1741/22) шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , укладений 13 листопада 2010 року у Русилівській сільській раді Бучацького району Тернопільської області, розірвано.
Згідно довідки про склад сім`ї № 12, виданої 08 січня 2024 року Соколівським старостинським округом Золотопотіцької селищної ради Чортківського району Тернопільської області, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з ним за зазначеною адресою зареєстровані: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зять ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та онуки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .
Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади № 2023/010677688 від 28 грудня 2023 року, виданого Золотопотіцькою територіальною громадою, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в період часу з 17 лютого 2011 року по 28 грудня 2023 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
21 березня 2013 року Бучацьким районним судом Тернопільської області в адміністративний справі №595/575/13-п прийнята постанова, якою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, а саме, у тому, що він 18 березня 2013 року, о 18 год. 00 хв., будучи в стані алкогольного спяніння по місцю проживання, в с. Русилів Бучацького району, вчинив скандал відносно тещі ОСОБА_8 , в ході якого обзивав її нецензурними словами, шарпав за верхній одяг. За вчинене адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, на ОСОБА_2 накладено стягнення у виді штрафу в дохід держави в розмірі 4 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 68 гривень.
Постановою Бучацького районного суду Тернопільської області від 01 березня 2016 року (справа №595/333/16-п) ОСОБА_2 визнано винним в скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в дохід держави в розмірі 7 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 119 гривень. Відповідно до даної постанови, 28 січня 2016 року, приблизно о 19 год. 00 хв., ОСОБА_2 , перебуваючи на території господарства ОСОБА_9 , що в с. Русилів Бучацького району, виражався нецензурними словами в сторону останньої.
Крім цього, відповідно до постанови Бучацького районного суду Тернопільської області від 26 липня 2022 року провадження в справі № 595/722/22 про вчинення ОСОБА_2 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, закрито у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення. Відповідно до вищевказаної постанови, 01 квітня 2022 року близько 15 год. 30 хв. ОСОБА_2 , перебуваючи по місцю спільного проживання в с. Русилів Чортківського району, вчинив відносно своєї дружини ОСОБА_4 домашнє насильство психологічного характеру, що полягало у висловлюванні в її сторону нецензурними словами, в результаті чого у останньої відбулося побоювання за своє здоров`я, чим вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.
Під час розгляду справи встановлено, що між позивачем ОСОБА_1 та його колишнім зятем, відповідачем ОСОБА_2 склалися неприязні відносини.
Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Стаття 41 Конституції України гарантує, що кожен громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, яка набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ст. ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
При цьому, стаття 47 Конституції України гарантує громадянам право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно з ч. ч. 4, 5 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Згідно зі ст. 157 ЖК України членів сімї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.
Статтями 109, 116 ЖК України встановлено, що виселення із займаного житлового приміщення допускається лише з підстав, установлених законом. Таке виселення, зокрема, може настати у разі: руйнування або псування житла наймачем; використання житла наймачем не за призначенням; систематичного порушення наймачем правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними; самоправного зайняття жилого приміщення.
З аналізу наведеної норми слідує, що для застосування положень цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами поліції, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.
У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам розяснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.
Крім того, виходячи з офіційного характеру заходів запобігання і громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сімї на підставі ст. 116 ЖК України без надання іншого жилого приміщення, факт застосування заходів запобігання судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, виконавчими комітетами, іншими уповноваженими органами, а заходів громадського впливу - органами самоорганізації населення (будинкові, вуличні, квартальні комітети, тощо), повинні підтверджуватися письмовими доказами. Неправомірна поведінка правопорушника повинна створювати об`єктивну, а не суб`єктивну неможливість спільного проживання. Тому незначні порушення, а також порушення, що є таким лише на думку окремих осіб у силу їх субєктивного сприйняття, продиктованого певним ставленням до правопорушника чи властивостями характеру, не повинні спричиняти виселення. Для виселення за цією підставою необхідно встановити систематичність протиправних дій і безрезультатність застосування до правопорушника заходів попередження і громадського впливу.
Таким чином, законодавством встановлений чіткий порядок для виселення наймачів, членів сім`ї, які проживають разом з власниками житла.
Відповідно до ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В даній справі позивач ОСОБА_1 просить виселити відповідача ОСОБА_2 із належного позивачу на праві приватної власності житлового будинку.
Разом з тим, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємозв`язку, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 .
Суд вважає, що відповідач правомірно набув прав користування спірним житлом, згідно із законом, тобто набув охоронюване законом право на мирне володіння майном як член сім`ї дочки позивача ОСОБА_4 . Доказів на спростування правомірності користування цим домоволодінням позивач не надав та не надав доказів на підтвердження систематичного порушення відповідачем правил співжиття саме з позивачем, які є обов`язковими умовами для виселення. При цьому притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства щодо колишньої дружини ОСОБА_4 та тещі ОСОБА_8 не може бути прийнято до уваги, оскільки вчинені порушення мали місце декілька років тому та не стосувалися позивача.
Звернення до органів поліції з приводу неправомірних дій відповідача свідчать про те, що між мешканцями житлового будинку наявні сімейні конфлікти, проте в силу суб`єктивного сприйняття, продиктованого негативним ставленням один до одного, ще не є підставою, яка, з огляду на вимоги закону щодо житлових прав, є підставою для виселення особи.
При цьому позивачем не надано доказів здійснення щодо відповідача заходів попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами поліції, а також заходів громадського впливу, вжитих за місцем проживання відповідача.
Належних та допустимих доказів про вчинення протиправних дій щодо порушення правил співжиття, псування майна відповідачем та ведення ним антигромадського способу життя, позивачем суду не надано.
Дане домоволодіння є єдиним помешканням відповідача та іншого житла він не має, оскільки доказів про зворотне суду не надано та в судовому засіданні не здобуто.
Позивач, в порушення вимог ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України, не надав належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів про наявність будь-яких перешкод з боку відповідача ОСОБА_2 в користуванні та розпорядженні позивачем зазначеним домоволодінням, які повинні бути усунені в обраний ним спосіб - шляхом виселення.
Зокрема, позивач не надав доказів вчинення відповідачем дій, які унеможливлюють чи утруднюють його користування та розпорядження домоволодінням, не зазначив обставин в обґрунтування правових підстав для його виселення.
Фактично позиція позивача ОСОБА_1 під час розгляду справи зводиться до того, що відповідач перешкоджає позивачу у здійсненні права власності самим своїм проживанням у домоволодінні.
Однак, на думку суду, само по собі проживання особи в домоволодінні не свідчить про наявність у власника житла будь-яких перешкод в реалізації повноважень власника.
Зважаючи на встановлені в ході судового розгляду фактичні обставини справи та враховуючи наведені вище норми чинного законодавства, якими урегульовані спірні відносини, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог.
З огляду на ухвалення судом рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, за відсутності доказів понесення відповідачем судових витрат, підстав для їх розподілу немає.
На підставі наведеного та ст. ст. 41, 47 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 316, 319, 321, 383, 391 ЦК України, ст. ст. 9, 109, 116, 157 ЖК України та керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 81, 89, 141, 223, 247, 258-268, 273, 280-283, 352, 354, 355 ЦПК України, суд
У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з житлового будинку без надання іншого жилого приміщення - відмовити.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повне судове рішення складено 10 квітня 2024 року.
Відомості про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 .
Суддя: Л. І. Созанська