КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №757/34769/22 Головуючий у 1 інстанції: Батрин Л.В.

Провадження №22-ц/824/1184/2024 Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.

2 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Олійника В.І., Сушко Л.П.,

при секретарі Дуб С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Державної казначейської служби України, Вінницької обласної прокуратури та ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 червня 2023 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Вінницької обласної прокуратури, Управління Служби безпеки України у Вінницькій області, Вінницького апеляційного суду про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями або бездіяльністю органу, що здійснює досудове розслідування, прокуратури та суду, -

ВСТАНОВИЛА:

Короткий зміст обставин справи

У грудні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Вінницької обласної прокуратури, Управління Служби безпеки України у Вінницькій області, Вінницького апеляційного суду про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями або бездіяльністю органу, що здійснює досудове розслідування, прокуратури та суду.

Позовна заява мотивована тим, що позивач незаконно перебував під слідством та судом з 05.09.2016 по 22.02.2022, тобто 5 років 5 місяців і 18 днів, що позбавляло його можливості вести нормальний і звичний спосіб життя, а також призвело до душевних переживань, втрати авторитету серед оточення, погіршення стану здоров`я, руйнування професійних планів, негативного впливу на честь, гідність та його ділову репутацію.

Враховуючи те, що постановою Верховного Суду від 22.02.2022 вирок Вінницького апеляційного суду від 15.01.2021 щодо ОСОБА_1 скасовано, а кримінальне провадження відносно нього закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, позивач вважає, що відповідно до вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в нього виникло право на відшкодування моральної шкоди, яка була йому завдана незаконними діями та рішеннями органу досудового розслідування, прокуратури про притягнення до кримінальної відповідальності. Позивач вказує, що у зв`язку з незаконним переслідуванням з боку правоохоронних органів та прийняттям незаконних рішень судів, він зазнав душевних переживань, втратив авторитет серед оточення, зазнав надзвичайного впливу, що призвело до значних моральних страждань, зумовлених постійним стресом і страхом. Внаслідок тривалого розгляду кримінального провадження, незаконного засудження, позивач зазнав психологічних страждань, втратив зв`язок з усіма своїми друзями, рідними та близькими, поніс витрати для купівлі нового телефону та відновлення всіх додатків для спілкування. Разом з цим, належний ОСОБА_1 транспортний засіб, за довгий період обмеження вільного пересування позивача, втратив свій первісний вигляд та зазнав гниття, що також завдало додаткових витрат та переживань. Посилаючись на практику Верховного Суду у подібних правовідносинах (постанова Верховного Суду від 11.10.2019 року у справі № 757/53996/17), позивач вважає, що йому було заподіяно моральну шкоду, яку він оцінює в 3 645 900 грн., у зв`язку з чим останній звернувся до суду за відновленням та захистом своїх прав.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13.06.2023 позовні вимоги ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Вінницької обласної прокуратури, Управління Служби безпеки України у Вінницькій області, Вінницького апеляційного суду про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями або бездіяльністю органу, що здійснює досудове розслідування, прокуратури та суду - задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди в розмірі 1 500 000 грн.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, 6 липня 2023 року Вінницька обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволені позову.

Вважає рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 червня 2023 року незаконним та таким, що суперечить завданням цивільного судочинства, оскільки в її основу покладено висновки, які не відповідають обставинам справи та суперечать нормам матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначило, що судом першої інстанції невірно застосовані норми матеріального права та порушено процесуальне право, оскільки суд визнав встановленими обставини, які не були доведені належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами.

Обставинами зумовлюючими у ОСОБА_1 право на відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції вважав факт виправдання його у вчиненні злочину, та незаконні, на його думку, дії органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та притягненні його до кримінальної відповідальності за даним обвинуваченням, які упродовж тривалого часу завдавали йому моральної шкоди.

Сам факт притягнення до кримінальної відповідальності особи з послідуючою її реабілітацією не дає право на відшкодування завданої шкоди, а лише встановлена незаконність прийнятих органом досудового розслідування чи прокурором процесуальних рішень, яка має бути доведена та встановлена.

Оскільки підставою для виправдання позивача стало визнання судом ряду зібраних у справі доказів недопустимими, а здійснені органами досудового розслідування та прокуратури процесуальні дії не визнані незаконними, то апелянт вважає, що у суду були відсутні підстави для задоволення позову.

Зазначило, що у діях відповідачів відсутній причинний зв`язок протиправної поведінки та шкоди, яка позивачем не доведена.

Позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Обґрунтовувало свої доводи постановою Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 686/23731/15-ц де було встановлено, що розмір моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження.

На думку апелянта визначений розмір грошового відшкодування має бути співмірним із заподіяною шкодою та має бути не більшим ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призводити до збагачення позивача за рахунок Держави.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, 17 липня 2023 року, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції змінити та збільшити суму моральної шкоди у відповідності до заявлених ним вимог у розмірі 3 645 900 грн.

Вважає рішення Печерського районного суду м. Києва 13 червня 2023 року неповним, незаконним через занижену суму відшкодування моральної шкоди та оскільки в його основу покладено висновки, які не відповідають обставинам справи та суперечать нормам матеріального.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції не було враховано те, що позивачу не було надане право скористатись належним захистом.

В нього було вилучено автомобіль Volkswagen Passat р.н. НОМЕР_1 та техпаспорт на нього, який зберігався на території СБУ, безпідставне вилучено телефон, оголошено в міжнародний розшук, як такого, що нібито ухиляється від слідства за вчинення тяжкого злочину, обмежена можливості будувати кар`єру за кордоном.

Зазначає, що судом не взято до уваги багато факторів, на які позивач звернув увагу в позовній заяві і як наслідок, визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди не є достатньою компенсацією за усі страждання, які йому довелося відчути у ці жахливі шість з половиною років, відлуння яких триває й надалі.

Вважає, справедливою компенсацію цих страждань було б присудження відшкодування у зазначеному мною в позовних вимогах розмірі, а саме 3 645 900

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, 6 липня 2023 року, Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Вважає рішення Печерського районного суду м. Києва 13 червня 2023 року незаконним та таким, яке суперечить завданням цивільного судочинства, оскільки в її основу покладено висновки, які не відповідають обставинам справи та суперечать нормам матеріального та процесуального права.

Посилається на постанову Великої Палата Верховного Суду в справі № 910/23967/16 де зазначено про необхідності зазначення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, процесуальний закон не встановлює, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

Вважає, стягнення шкоди через Казначейство необґрунтованим і таким, що не відповідає встановленому законом способу захисту порушеного права.

Зазначає, що з оскаржуваного судового рішення не вбачається обґрунтованих мотивів для відшкодування шкоди ОСОБА_1 в зазначеному розмірі. Казначейство обґрунтовано вважає, що судом першої інстанції не враховано норми Закону і «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» відшкодування судом необґрунтовано завищено.

Позивач перебував під слідством і судом 5 років та 27 днів (60 місяців).

Розмір мінімальної заробітної плати на 2023 рік було встановлено Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» у місячному розмірі: з 1 січня - 6700,00 грн.

Тому розмір моральної шкоди, обчислений на підставі статті 13 Закону із розрахунку одного розміру мінімальної заробітної плати за один місяць перебування під слідством і судом, повинен становити 402 000,00 грн. (6 700 х 60 міс. = 402 000 грн).

Посилається на постанову Касаційного цивільного суду від 27.06.2018 у справі № 497/2885/15-ц про визначення розрахункової величини для розрахунку розміру відшкодування шкоди, заподіяної органами дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду.

Вказало, що суд першої інстанції не обґрунтував суму моральної шкоди у загальному розмірі 1 500 000 ,00 грн.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

13 вересня 2023 року Вінницьким апеляційним судом було подано відзив на апеляційну скаргу. Просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

13 вересня 2023 року Вінницька обласна прокуратура подала відзив на апеляційну скаргу. Просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи не скористались своїм право на надання відзиву.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Козачук М.В., в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу з наведених в ній підстав, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції змінити. У задоволенні інших апеляційних скарг відмовити.

Представник прокуратури - Котляр Т.М., в судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу з наведених в ній підстав та просила її задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

У задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , просила відмовити.

Стосовно інших апеляційні скарги представник прокуратури - Котляр Т.М., в судовому засіданні свою позицію не висловлювала.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином. З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Зважаючи на вимоги ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом першої інстанції установлено, що 05.09.2016 під час перетину кордону України, ОСОБА_1 був затриманий на митному посту «Могилів-Подільський - Отач» за підозрою у контрабанді наркотичних речовин.

У той же день, слідчими Управління СБУ у Вінницькій області розпочато кримінальне провадження № 0000047 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 305 КК України, та проведено огляд місця події, під час якого було вилучено автомобіль Volkswagen Passat р.н. НОМЕР_1 , 1996 року випуску, що належить на праві власності ОСОБА_1 , а також технічний паспорт та мобільний телефон «iPhone SA1688»,

Після проведення опитування ОСОБА_1 , останнього було звільнено, у зв`язку з чим він виїхав до місця роботи в Польщу.

27.01.2017 ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 305 КК України та в цей же день оголошено в міжнародний розшук, як такого, що ухиляється від слідства за вчинення тяжкого злочину.

30.03.2017 ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області відносно ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

За повідомленням Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України, 09.05.2018 року ОСОБА_1 затримано на території Республіки Польща та поміщено під варту.

11.05.2018 підозрюваного звільнено з-під варти, на підставі рішення суду.

06.08.2019 ОСОБА_1 доставлено на територію України та видано компетентними органами Республіки Польща в порядку екстрадиції для подальшого притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 305 КК України.

Ухвалою Вінницького міського суду від 08.08.2019 відносно ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з одночасним визначенням розміру застави в сумі 57 810 грн. та покладено обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України у разі її внесення.

14.08.2019 ОСОБА_1 внесено заставу.

14.08.2019 старшим слідчим слідчого відділу УСБУ у Вінницькій області Побережним Д.А., за погодженням із прокурором відділу нагляду за додержанням законів органами СБУ та Державної прикордонної служби прокуратури Вінницької області Кобилянським А.Г. повідомлено ОСОБА_1 про зміну раніше повідомленої підозри.

14.08.2019 обвинувальний акт стосовно ОСОБА_1 передано до Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області для розгляду по суті.

Вироком Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 22.02.2020 у справі № 138/2127/19 ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 305 КК України та виправдано (т. 1 а.с. 88-95).

Вироком Вінницького Апеляційного суду від 15.01.2022 у справі № 138/2127/19 апеляційну скаргу першого заступника прокурора Вінницької області - задоволено, вирок Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 22.02.2020 скасовано та ухвалено новий вирок, відповідно до якого ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 305 КК України та призначено йому покарання, із застосуванням ст. 68 КК України, у виді 6 років 6 місяців позбавлення волі та застосовано спеціальну конфіскацію до речового доказу - автомобіля Volkswagen Passat р.н. НОМЕР_1 , 1996 року випуску та технічного паспорту до нього № 0859961 ( т. 1 а.с. 109-120).

22.02.2022 постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду вирок Вінницького апеляційного суду від 15 січня 2021 року щодо ОСОБА_1 скасовано, а кримінальне провадження закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України (т. 1 а.с. 124-132).

Задовольняючи позовні вимоги в частині суд першої інстанції дійшов висновку, що Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено безумовне право на відшкодування моральної шкоди у розмірах і порядку, встановленому в ньому, у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення.

Сукупність зазначених умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду (частина друга статті 1 Закону).

Право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, зокрема: закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (стаття 2 Закону про відшкодування шкоди).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з положеннями ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статті 82 ЦПК України преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому суб`єктний склад сторін у справі не має бути повністю тотожним. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03.09.2019 у справі № 916/1423/17, відповідно до якого Закон України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" врегульовує правовідносини відшкодування шкоди, завданої виключно громадянинові внаслідок незаконного притягнення його до відповідальності, його дія не розповсюджується на потерпілих осіб, зокрема юридичних, яким завдано шкоди внаслідок бездіяльності органу досудового розслідування та прокуратури під час розслідування за заявою таких осіб (подібний за змістом висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 910/10399/18).

Згідно з ч. 1 ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За правилами п. 2 ч. 2 ст. 1167 ЦК України якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги Вінницької обласної прокуратури про недоведеність причинного зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Так у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.04.2020 у справі № 925/1196/18 сформульовано висновок про те, що статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними й передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Утім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України (пункти 6.11-6.13).

При цьому природа такого зв`язку має бути пряма, тобто дії відповідача мають завдавати шкоду позивачеві як conditio sine qua non ("умова, без якої не може бути") (постанова Верховного Суду від 30.11.2022 у справі № 910/10501/19).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.1994 р. № 266/94-ВР (далі - Закону) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 2 зазначеного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 1 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

За приписами п. 14 ч. 1 ст. 3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 42 КПК України підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому ст. 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок не встановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. Обвинуваченим (підсудним) є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому ст. 291 цього Кодексу.

У ч. 1 ст. 278 КПК України визначено, що письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Колегія суддів вважає, що сам факт перебування позивача значний період часу під слідством і є підтвердженням завдання йому шкоди. Вірним є і встановлений періоду часу перебування під слідством та судом у спірних правовідносинах починаючи з 27.01.2017 року по 22.02.2022 року, тобто з моменту повідомлення позивачу про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до закриття кримінального провадження, у зв`язку з невстановленістю достатніх доказів для доведення винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 305 КК України, в суді.

Моральна шкода підлягає майновому відшкодуванню з обрахуванням відповідно до тривалості періоду такого незаконного перебування під слідством та судом з обов`язковою прив`язкою до мінімального розміру заробітної плати, оскільки це передбачено законом.

Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Як принцип всієї практичної діяльності держави, всіх її органів та посадових осіб за статтею 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість функціонування держави, їх утвердження і забезпечення і є головним обов`язком держави.

На забезпечення ефективного захисту прав та свобод людини направлені норми Конституції України про розповсюдження юрисдикції судів на всі правовідносини, які виникають у державі, а також на відшкодування моральної та матеріальної шкоди, як результат порушених прав фізичних та юридичних осіб.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України).

Відшкодування шкоди - один з найважливіших інститутів сучасної правової науки. У законодавстві України передбачено два види шкоди, що підлягає відшкодуванню - шкоду матеріальну і шкоду моральну.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до пункту 5 ст. 3 Закону громадянинові відшкодовується моральна шкода у наведених в статті 1 цього Закону випадках.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, Європейського суду з прав людини від 12 липня 2007 року).

За приписами частин п`ятої, шостої статті 4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , щодо того що суд першої інстанції необґрунтовано зменшив заявлену суму відшкодування, в той же час відхиляє і доводи апеляційної скарги Вінницької обласної прокуратури, про те що визначений розмір грошового відшкодування має бути співмірним із заподіяною шкодою та має бути не більшим ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призводити до збагачення позивача за рахунок Держави.

Колегія суддів звертає увагу апелянтів на те, що суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності, що і було дотримано судом першої інстанції. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (аналогічний висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц).

Згідно з ч. 2, 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тобто Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги ДКС України, що до того, що з оскаржуваного судового рішення не вбачається обґрунтованих мотивів для відшкодування шкоди ОСОБА_1 в зазначеному розмірі. Казначейство обґрунтовано вважає, що судом першої інстанції не враховано норми Закону і «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» відшкодування судом необґрунтовано завищено.

Колегія суддів не приймає вказані доводи та вважає, що судом першої інстанції було вірно здійснено розрахунок відповідно до викладеного Верховним Судом України у постанові висновку від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини третьої статті 13 Закону відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи.

З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Закону не передбачено.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з січня 2017 року.

Сума відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, не є його посадовим окладом, заробітною платою чи іншою виплатою, а тому підстави для застосування наведеної норми до спірних правовідносин відсутні.

Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Згідно з пунктами 1, 5 частини першої статті 3 цього Закону у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, а також моральна шкода.

Частинами першою та другою статті 12 Закону передбачено, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

Важливо, що обов`язок роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди в разі закриття провадження у справі покладається на орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури, який повинен здійснити це шляхом направлення громадянинові повідомлення одночасно з постановою про закриття кримінального провадження. При цьому, в повідомленні має бути зазначено, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав.

Колегією суддів встановлено, що в матеріалах справи відсутні будь-які повідомлення компетентних органів, направлених на адресу позивача з відповідними роз`ясненнями щодо права останнього на відшкодування шкоди відповідно до положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». Та більше того, органи державної в тому числі й представник прокуратури в судовому засіданні активно заперечувала щодо задоволення позовної заяви та просила рішення суду першої інстанції скасувати.

Визначаючи розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, суд повинен визначити страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Такий висновок суду відповідає аналогічним правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 04.06.2018 р. у справі № 489/2492/17 (провадження № 61-8890св18), від 13.06.2018 р. у справі № 464/6863/16 (провадження № 61-10293св18, від 21.06.2018 р. у справі № 205/119/17 (провадження № 61-24700св18), від 25.07.2018 р. у справі № 607/14493/16-ц (провадження № 61-12051св18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) сформульовано висновок, що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач тривалий час перебував під слідством та судом, на нього було покладено певні обов`язки в період часу з 27.01.2017 року по 22.02.2022 рік, внаслідок чого були суттєво порушені його нормальні життєві зв`язки. Позивач був змушений докладати додаткових зусиль для підтвердження та доведеності своєї невинуватості у вчиненні інкримінованих йому злочинів.

В матеріалах справи дані про позбавлення волі позивача в рамках кримінального провадження та застосування найбільш суворого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, що підтверджується довідкою районного суду м. Гданськ від 28.11.2019 та ухвалою Вінницького міськрайонного суду Вінницької області від 08.08.2019 у справі № 127/21720/19, застосування до позивача інституту екстрадиції з Польщі на територію України, що завдало позивачу особливих страждань.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те що судом першої інстанції в рішенні не було взято до уваги багато факторів, на які позивач звернув увагу в позовній заяві і, як наслідок, визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди не є достатньою компенсацією за усі страждання.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Інші доводи апеляційної скарги спростовуються висновками колегії суддів та на рішення суду першої інстанції не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Колегія суддів прийшла до висновку, що визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди за період незаконного перебування позивача під кримінальним переслідуванням та судом у сумі 1 500 000 грн., який значно перевищує гарантований законодавством у розмір відшкодування моральної шкоди, був визначений з урахуванням всіх обставин та таким що відповідає засадам розумності, справедливості та доведеності факту незаконного перебування позивача під слідством та судом.

Колегія суддів прийшла до висновку, про те що доводи апеляційних скарг не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди сторін з висновками суду. Докази та обставини, на які посилаються й позивач в частині неповного врахування всіх обставин та обставин які спричинили йому моральну шкоду, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності та взаємозв`язку.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції повно і всебічно з`ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 375, 383, 384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Державної казначейської служби України, Вінницької обласної прокуратури та ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 8 квітня 2024 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді В.І. Олійник

Л.П. Сушко