Постанова

Іменем України

03 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 519/629/20

провадження № 61-14961св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Укртранснафта»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укртранснафта» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 07 вересня 2023 року у складі колегії суддів: Заїкіна А. П., Князюка О. В., Погорєлової С. О.,

ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила скасувати наказ від 10 червня 2020 року № 360-К про звільнення ОСОБА_1 ; поновити її на посаді провідного бухгалтера МНТ «Південний» Акціонерного товариства «Укртранснафта» (далі - АТ «Укртранснафта»); стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн.

Підставою позовних вимог ОСОБА_1 зазначала те, що з 05 жовтня 2015 року вона була прийнята на посаду провідного фахівця з обліку господарських операцій МНТ «Південний» філії «Південні магістральні нафтопроводи» ПАТ «Укртранснафта». 01 жовтня 2018 року її переведено на посаду провідного бухгалтера АТ «Укртранснафта». 26 грудня 2019 року попереджено про скорочення посади та наступне звільнення.

Наказом відповідача від 10 червня 2020 року № 360-К ОСОБА_1 звільнено у зв`язку зі скороченням чисельності і штату працівників (пункт 1 статті 40 КЗпП України) про що зроблено відмітку у трудовій книжці та вручено копію наказу про звільнення. 13 червня 2020 року позивач отримала оригінал трудової книжки поштовим відправленням.

Своє звільнення позивач вважає незаконним, оскільки, на її думку, жодних змін в організації виробництва і праці, оптимізації бізнес-процесів напряму та перерозподілу функціональних обов`язків не відбулося; відповідач не дотримав норм трудового законодавства та належним чином не запропонував їй іншу роботу; звільнення відбулося без надання згоди профспілкової організації.

Вважає, що дискримінаційні дії АТ «Укртранснафта» як роботодавця під час її звільнення призвели до душевних і моральних страждань, депресії та неможливості нормального життя. Моральну шкоду позивач оцінює в 50 000,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Южний міський суд Одеської області рішенням від 20 березня 2020 року позов задовольнив частково. Скасував наказ АТ «Укртранснафта» від 10 червня 2020 року № 360-К про звільнення ОСОБА_1 . Поновив ОСОБА_1 на посаді провідного бухгалтера МНТ «Південний» АТ «Укртранснафта». Стягнув з АТ «Укртранснафта» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку за період з 10 червня 2020 року до 20 березня 2023 року в розмірі 477 706,86 грн та моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат. В решті позову відмовив. Рішення в частині поновлення на роботі та виплати середнього заробітку за один місяць допустив до негайного виконання.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що відповідач не дотримав відповідач норм трудового законодавства України при звільненні позивача із займаної посади за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, що є підставою для скасування наказу про звільнення, поновлення її на посаді, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, а також для часткового задоволення вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Одеський апеляційний суд постановою від 07 вересня 2023 року апеляційну скаргу АТ «Укртранснафта» задовольнив частково. Апеляційну скаргу адвоката Задернівської Я. Є., яка діє від імені ОСОБА_1 , - задовольнив частково. Рішення Южного міського суду Одеської області від 20 березня 2023 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відмови в задоволенні вимог про стягнення витрат на правничу допомогу скасував та в цій частині ухвалив нове рішення, яким стягнув з АТ «Укртранснафта» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11 червня 2020 року до 20 березня 2023 року в розмірі 415 604,96 грн. Стягнув з АТ «Укртранснафта» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 10 000,00 грн. В решті рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована законністю і обґрунтованістю рішення суду першої інстанції в частині скасування наказу про звільнення, поновлення її на посаді, а також для часткового задоволення вимоги про відшкодування моральної шкоди. Разом із цим, стягуючи середній заробіток за час вимушеного прогулу за весь період, міський суд не звернув уваги на те, що розгляд справи відкладався на 120 днів з вини позивачки, що становить 13 % загального терміну розгляду справи, тому суму середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню на користь позивачки, необхідно зменшити на 13 %.

Одеський апеляційний суд додатковою постановою від 21 вересня 2023 року клопотання адвоката Задернівської Я. Є. як представника ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задовольнив частково. Стягнув з АТ «Укртранснафта» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу (правову) допомогу в розмірі - 12 000,00 грн. Стягнув з АТ «Укртранснафта» на користь держави судовий збір у розмірі 10 390,10 грн.

Додаткова постанова апеляційного суду мотивована необхідністю вирішення питання щодо відшкодування витрат, пов`язаних із розглядом справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги, відзиву на неї, їх узагальнені аргументи

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 18 жовтня 2023 року, ОСОБА_2 просить скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 07 вересня 2023 року в частині стягнення з АТ «Укртранснафта» на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 11 червня 2020 року до 20 березня 2023 року в розмірі 415 604,96 грн та в цій частині залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Як на підставу касаційного оскарження судового рішення заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19.

Касаційна скарга мотивована порушенням апеляційним судом норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права.

Ураховуючи межі та доводи касаційної скарги, предметом касаційного перегляду є судові рішення в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В іншій частині судові рішення не є предметом касаційного перегляду (стаття 400 ЦПК України).

06 грудня 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив АТ «Укртранснафта» на касаційну скаргу, який мотивований законністю й обґрунтованістю постанови апеляційного суду, адже розгляд справи було відкладено на 120 днів з вини позивача.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 23 жовтня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

02 листопада 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 25 березня 2024 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

05 жовтня 2015 року ОСОБА_1 прийнята на посаду провідного фахівця з обліку господарських операцій МНТ «Південний» філії «Південні магістральні нафтопроводи» ПАТ «Укртранснафта».

01 жовтня 2018 року ОСОБА_1 переведено на посаду провідного бухгалтера АТ «Укртранснафта».

14 січня 2019 року АТ «Укртранснафта» звернулося до Об`єднаної профспілкової організації АТ «Укртранснафта» з листом № 26-00/6/157, у якому поінформувало про можливе скорочення чисельності і штату працівників за окремими функціональними напрямами та зміну істотних умов праці працівників АТ «Укртранснафта» у головному офісі (м. Київ) і територіальних офісах (м. Львів, м. Кременчук та м. Одеса) товариства та виробничих підрозділах (ЛВДС, НПС, БВО).

30 січня 2019 року на спільному засіданні Об`єднаного профспілкового комітету та адміністрації АТ «Укртранснафта» розглянуто лист АТ «Укртранснафта», інформацію про можливе скорочення чисельності і штату працівників взято до відома та звернено увагу адміністрації АТ «Укртранснафта» на вирішення питання максимального забезпечення робочими місцями в товаристві працівників, які підлягають скороченню, шляхом їх переведення на вакантні посади, що підтверджується протоколом від 30 січня 2019 року № 004.

17 грудня 2019 року відповідач видав наказ № 586-к про скорочення окремих посад функціонального напряму АТ «Укртранснафта» «Управління бухгалтерським обліком», згідно з додатком 4 до якого підлягають скороченню такі посади: начальник сектору обліку розрахунків із працівниками (м. Одеса), бухгалтер сектору обліку розрахунків із працівниками (м. Одеса), заступник головного бухгалтера (м. Одеса), провідний бухгалтер МНТ «Південий».

26 грудня 2019 року ОСОБА_1 попереджено про скорочення посади та наступне звільнення. Одночасно її проінформовано про відсутність підходящої роботи та відповідних вакантних посад в АТ «Укртанснафта» станом на 18 грудня 2019 року. Також повідомлено, що з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору їй будуть запропоновані всі вакантні посади (інша підходяща робота), які з`являться в товаристві протягом цього періоду (тобто з 27 грудня 2019 року до 10 червня 2020 року). Підтвердженням ознайомлення із цим повідомленням є її особистий підпис.

10 лютого 2020 року АТ «Укртранснафта» звернулося до голови Об`єднаної профспілкової організації АТ «Укртранснафта» м. Одеса з поданням № 26-03/9/544-20, у якому просило надати згоду на звільнення провідного бухгалтера МНТ «Південний» АТ «Укртранснафта» ОСОБА_1 у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці та скороченням чисельності і штату працівників, згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

На засіданні від 18 лютого 2020 року Об`єднана профспілкова організація АТ «Укртранснафта» м. Одеса прийняла рішення про надання згоди на звільнення провідного бухгалтера МНТ «Південний» ОСОБА_1 у зв`язку зі скороченням чисельності і штату працівників, за пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

У зв`язку з перебуванням ОСОБА_1 на лікарняному з 27 лютого до 27 березня 2020 року АТ «Укртранснафта» 21 травня 2020 року повторно звернулося до профспілкового органу із поданням № 26-03/9/1719-20 про надання згоди на звільнення провідного бухгалтера МНТ «Південний» АТ «Укртранснафта» ОСОБА_1 .

На засіданні від 29 травня 2020 року Об`єднана профспілкова організація АТ «Укртранснафта» м. Одеса надала згоду на звільнення провідного бухгалтера МНТ «Південний» ОСОБА_1 у зв`язку зі скороченням чисельності і штату працівників, за пунктом 1 статті 40 КЗпП України. Участі в засіданні ОСОБА_1 не брала, оскільки перебувала на лікарняному з 29 травня до 09 червня 2020 року.

Наказом відповідача від 29 травня 2020 року № 343-К ОСОБА_1 звільнено з 29 травня 2020 року у зв`язку зі скороченням чисельності і штату працівників (пункт 1 статті 40 КЗпП України) та виведено зі штатного розпису працівників МНТ «Південний» АТ «Укртранснафта» посаду провідного бухгалтера.

Оскільки в день звільнення - 29 травня 2020 року ОСОБА_1 видано листок непрацездатності, 10 червня 2020 року АТ «Укртранснафта» прийнято наказ № 360-К, яким скасовано наказ від 29 травня 2020 року № 343-К як такий, що не набрав чинності. Зобов`язано внести необхідні зміни до трудової книжки ОСОБА_1 . Звільнено ОСОБА_1 , провідного бухгалтера МНТ «Південний» АТ «Укртранснафта» з роботи 10 червня 2020 року у зв`язку із скороченням чисельності і штату працівників (пункт 1 статті 40 КЗпП України). Вирішено вивести зі штатного розпису працівників МНТ «Південний» АТ «Укртранснафта» посаду провідного бухгалтера - 1 одиниця.

28 лютого 2020 року АТ «Укртранснафта» поштовим відправленням на адресу позивача направило перелік від 27 лютого 2020 року вакантних посад в АТ «Укртранснафта» станом на 02 березня 2020 року, які будуть введені з 02 березня 2020 року. При цьому зазначено, що в разі неприйняття рішення до 15:00 28 лютого 2020 року включно та, відповідно, ненадання письмової відповіді адміністрація АТ «Укртранснафта» буде вважати відсутність такої відповіді відмовою у працевлаштуванні.

Позивач отримала цей лист 10 березня 2020 року, після чого письмо звернулася до начальника департаменту з управління персоналом АТ «Укртранснафта» про надання додаткової інформації щодо вакантних посад для прийняття рішення щодо працевлаштування, на що отримала відповідь від 07 квітня 2020 року № 26-03/9/1302-20 про зайняття всіх вакантних посад іншими працівниками, оскільки від неї не надійшло відповіді у встановлені строки.

Аналогічна ситуація відбулася з переліком вакантних посад в АТ «Укртранснафта» станом на 04 травня 2020 року, які будуть введені з 04 травня 2020 року. В цьому переліку встановлено строк для надання відповіді - до 15:00 29 квітня 2020 року. Перелік направлений на адресу позивачки 23 квітня 2020 року об 11:00, вручений позивачу 04 травня 2020 року.

30 квітня 2020 року на звернення позивачки товариство направило лист № 26-03/9/1484-20, у якому повідомлено, що оскільки вона не обрала конкретної посади, не повідомила адміністрацію товариства та не надала жодного документа, що підтверджує її здатність виконувати роботу за обраними нею посадами і не вступила в переговори з адміністрацією щодо можливості переведення на конкретну посаду, в адміністрації немає підстав надавати їй додаткову інформацію щодо рівня грейду та оплати за всіма запропонованими посадами. Комісія встановила її невідповідність професії, спеціальності, кваліфікації, спеціальних професійних навичок, рівня теоретичних та практичних знань і досвіду роботи кваліфікаційним вимогам згаданих посад та неможливість виконання нею без додаткової підготовки трудової діяльності. Також повідомило про обрання відповідними комісіями товариства інших кандидатів на згадані посади з числа працівників товариства, які мають більший досвід роботи, відповідну освіту та, як наслідок, відповідають кваліфікаційним вимогам цих посад.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію.

Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати, розмір якої обраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, і сама виплата, відповідно, названа середньою заробітною платою.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з не залежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

Тобто в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з не залежних від нього причин та отримувати заробітну плату.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати, бо є заробітною платою.

Такий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19.

У постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-511цс16 зроблено правовий висновок, що «виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин. Посилання апеляційного суду при зменшенні розміру компенсації за час вимушеного прогулу на пункт 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» є помилковим, оскільки викладені в ньому роз`яснення були зроблені з урахуванням вимог закону, зокрема частини третьої статті 117 КЗпП, яку виключено на підставі Закону України №3248-15 від 20 грудня 2005 року».

Такий висновок підтверджений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 826/808/16 (провадження № 11-134ас18), у якій не встановлено підстав для відступлення від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-511цс16.

Установлено, що ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом у липні 2020 року, суд першої інстанції відкрив провадження у справі 31 серпня 2020 року.

Справу призначали до розгляду у відкритому судовому засіданні 17 разів (12.11.2020, 01.02.2021, 12.05.2021, 22.06.2021, 30.09.2021, 29.11.2021,14.02.2022, 28.03.2022, 14.06.2022, 14.07.2022, 28.09.2022, 13.10.2022, 22.11.2022, 09.01.2023, 23.02.2023, 20.03.2023), з яких вісім разів розгляд справи було відкладено з причин суду, чотири рази - через неявку позивача, з яких два рази з неповажних причин, про що свідчать протоколи судових засідань від 30.09.2021 та від 28.09.2022.

Загалом розгляд цієї справи тривав 930 днів (з дати відкриття 31.08.2020 до 20.03.2023), з яких відкладався на 120 днів з вини позивачки, що становить 13 % загального терміну розгляду справи.

Ураховуючи, що апеляційний суд не встановив вини позивача у розгляді цієї справи понад один рік, у суду не було підстав зменшувати розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до кількості днів відкладення розгляду справи за клопотанням позивача чи у зв`язку з його неявкою. Адже закон передбачає, що якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року з вини працівника, то середній заробіток сплачується лише за один рік, якщо не з його вини, то за весь час вимушеного прогулу. Отже зменшення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до відсоткового співвідношення кількості днів відкладення розгляду справи за клопотанням чи з вини позивача, закон не передбачає.

Посилання апеляційного суду на висновки викладені у постанові Верховного Суду від 31 травня 2021 року у справі № 234/15371/17, є нерелевантними, оскільки у справі яка була предметом касаційного перегляду колегія суддів погодилася з висновком суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період більше одного року, встановивши що розгляд справи понад рік відбувався з вини позивача, а не стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у відсотковому співвідношенні.

Не спростовують висновків суду першої інстанції і висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 26 листопада 2020 року у справі № 234/15372/17, адже у тій справі встановивши, що справа розглядалася понад один рік з вини позивача, апеляційний суд стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу саме за один рік, з чим і погодився суд касаційної інстанції.

З огляду на викладене рішення суду першої інстанції в цій частині є законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що касаційну скаргу слід задовольнити, постанову суду апеляційної інстанції в частині скасування рішення суду першої інстанції та стягнення з АТ «Укртранснафта» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11 червня 2020 року до 20 березня 2023 року в розмірі 415 604,96 грн скасувати, рішення суду першої інстанції в цій частині залишити в силі.

Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Одеського апеляційного суду від 07 вересня 2023 року в частині скасування рішення міського суду про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та ухвалення в цій частині нового рішення скасувати, рішення Южного міського суду Одеської області від 20 березня 2023 року в цій частині залишити в силі.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун

М. Ю. Тітов