КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/7116/2024
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 квітня 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Ільєвої Т.Г. в м. Київ 02 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, третя особа Бориспільський районний суд Херсонської області, про стягнення з Державного бюджету України матеріальної та моральної шкоди, заподіяної органом влади,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, у якому, уточнивши позовні вимоги, просила стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України (далі - ДКСУ) шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунка майнову шкоду в розмірі 70000 грн., 3 % річних - 6937,90 грн., інфляційні втрати - 2541 грн. та 700 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що 30 червня 2015 року Центральний районний суд м. Миколаєва у справі № 490/6110/15-к обрав її сину ОСОБА_2 запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 70 000,00 грн.

16 липня 2015 року вона внесла за ОСОБА_2 заставу на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області (далі - ТУ ДСА) у розмірі 70 000,00 грн.

Суддя Бериславського районного суду Херсонської області Миргород В. С. ухвалою від 16 червня 2016 року у справі № 647/2066/15-к (провадження № 1-кп/647/15/2016), всупереч частині дев`ятій статті 182 КПК України незаконно змінила запобіжний захід ОСОБА_2 із застави в розмірі 70 000,00 грн. на тримання під вартою, зі стягненням застави в дохід держави.

Апеляційний суд Херсонської області 13 березня 2017 року скасував ухвалу Бериславського районного суду Херсонської області від 16 червня 2016 року як незаконну, через грубі порушення вимог законодавства, в тому числі через порушення прав позивачки як заставодавця.

27 вересня 2017 року позивачка звернулась до ТУ ДСА з вимогою повернути їй заставу, однак листом від 04 жовтня 2017 року № 7/1-1471/17 управління відмовило у поверненні грошових коштів. Однією з підстав відмови зазначило необхідність надання судового рішення про повернення застави.

У спірному випадку порядок повернення коштів не врегульований КПК України, оскільки вони вже неправомірно стягнуті в дохід держави судовим рішенням, яке в подальшому скасоване. Фактично її правовідносини як заставодавця вже припинені, а грошові кошти, які вона внесла як заставу, їй не повернули.

Вважає, що незаконними діями їй завдано майнової шкоди в розмірі 70000,00 грн. неповернутої застави. Також на підставі статті 625 ЦК України просила стягнути інфляційні втрати у розмірі 2541,00 грн. та 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання - 6937,90 грн.

Позовні вимоги щодо моральної шкоди обґрунтовувала тим, що вона з 2016 року морально страждає, незаконним арештом сина та стягненням її майна держава спричинила їй моральну шкоду, яку вона оцінила в 700 000,00 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 02 листопада 2022 року в позові відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та протиправність рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 листопада 2022 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що ухвала Бериславського районного суду Херсонської області від 16 червня 2016 року про зміну запобіжного заходу з застави на тримання під вартою та звернення застави в дохід держави скасована 13 березня 2017 року Апеляційним судом Херсонської області через істотні грубі порушення закону та порушення прав ОСОБА_1

Вказувала, що суд першої інстанції не вказав та жодним чином не обґрунтував незастосування спеціальної норми ч. 6 ст. 1176 ЦК України, якою передбачено, що шкода, завдана фізичній чи юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах, тобто відповідно до загальних положень глави 82 цього Кодексу. Про це та інші питання, які мали бути вирішені під час розгляду її позову, було вказано і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року в справі № 920/715/17 від 12 березня 2019 року, висновки якої суд не застосував під час розгляду її справи.

Вказувала, що судом першої інстанції не застосовано норму закону щодо деліктної відповідальності, адже незаконним рішенням Бериславського суду від 16 червня 2016 року їй заподіяно матеріальну шкоду 70000 грн. та моральну шкоду. яку вона оцінювала та доводила відповідними доказами, які суд першої інстанції проігнорував та жодним чином не обґрунтував.

Вказувала, що в рішенні суду першої інстанції невірно зазначено, що ухвалою суду від 16 червня 2016 року було вирішено питання про звернення стягнення в дохід держави, на підставах, які зазначені в ухвалі суду, а дане питання не підлягає оскарженню. Не погоджувалася з наведеними висновками суду, оскільки було встановлено протиправність та незаконність звернення застави в дохід держави ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 13 березня 2017 року.

Не погоджувалася з висновками суду першої інстанції, що позивачем було помилково обрано як відповідача Державну казначейську службу України, оскільки відповідно до правового висновку Верховного Суду від 11 квітня 2018 року в справі № 461/413/14, стягнення проводиться з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку. Тому Державна казначейська служба є відповідачем в подібних справах, а Бериславський районний суд доцільно було б залучати не як третю особу, а як співвідповідача.

Зазначала, що судом першої інстанції було порушено строки розгляду позову, визначені ЦПК України, що також свідчить про незаконність рішення суду.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Київський апеляційний суд постановою від 04 квітня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 листопада 2022 року в частині вирішення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди - стягнення з Державного бюджету України через ДКСУ шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку 70 000,00 грн., сплачених в якості застави, скасував та провадження в цій частині позовних вимог закрив. В іншій частині рішення змінив, виклавши його мотивувальну частину в редакції постанови апеляційного суду.

Судове рішення апеляційний суд мотивував тим, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого позивач зазначає порушником своїх прав. Таким чином, висновок місцевого суду щодо неналежного відповідача є помилковим, а тому рішення в цій частині підлягає зміні.

При цьому суд виходив з того, що в матеріалах справи є судове рішення, яким скасовано ухвалу суду, якою заставу звернуто в дохід держави, а тому немає підстав вважати, що відбулося звернення застави в дохід держави, і її повернення в порядку кримінального судочинства не передбачено КПК України.

Оскільки в ухвалі від 13 березня 2017 року не вирішено питання щодо повернення застави заставодержателю, та, враховуючи повернення позивачу заяви про повернення застави ТУ ДСА, вона має право звернутись з відповідною заявою до суду в порядку кримінального судочинства про роз`яснення судового рішення апеляційного суду в частині повернення застави або із заявою про повернення застави в межах кримінального провадження. У зв`язку з цим апеляційний суд дійшов висновку, що вимоги про стягнення з Державного бюджету України шляхом списання коштів 70 000,00 грн., сплачених нею як застава, підлягають розгляду в порядку кримінального судочинства, а тому рішення місцевого суду в цій частині підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі.

Вимоги щодо стягнення інфляційних втрат і 3 % річних є похідними від вимог про стягнення коштів, сплачених як застава, а тому задоволенню не підлягають.

За недоведеності факту використання позивачем механізму, передбаченого в кримінальному судочинстві для повернення застави, позовні вимоги про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають.

Постановою Верховного Суду від 20 грудня 2023 року постанову Київського апеляційного суду від 04 квітня 2023 року скасовано з направленням справи на новий розгляд до суду в апеляційній інстанції.

Постанова Верховного Суду мотивована тим, що закриваючи провадження в частині вимог про стягнення майнової шкоди в розмірі внесених коштів як застави, апеляційний суд на підставі належних та допустимих доказів не встановив, чи була звернута внесена позивачкою сума на відповідний депозитний рахунок в дохід держави. Водночас саме по собі скасування цієї ухвали, без вирішення питання про повернення застави, не свідчить про те, що застава не звернута в дохід держави. Тільки встановивши ці обставини, можна дійти висновку про те, чи може застава бути повернута в порядку, передбаченому КПК України, та відповідно дійти висновку про необхідність закриття провадження щодо цих вимог. В іншому разі заявлена позивачкою вимога про стягнення на її користь майнової шкоди в розмірі застави підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Не встановивши всіх обставин справи, від яких залежить вирішення юрисдикції частини заявлених вимог, апеляційний суд дійшов передчасного висновку про закриття провадження щодо вимог про стягнення майнової шкоди в розмірі внесених як застава коштів.

Крім того, апеляційний суд відмовив у задоволенні вимог про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних як похідних від вимог про стягнення коштів, сплачених як застава, і у вимозі про стягнення моральної шкоди через недоведеність факту використання позивачкою механізму, передбаченого в кримінальному судочинстві для повернення застави.

З огляду на те що Верховний Суд дійшов висновку про передчасність закриття провадження в частині вимог про стягнення майнової шкоди, постанова апеляційного суду в частині вирішення вимог про стягнення інфляційних втрат, 3 % річних також була скасована, оскільки ці вимоги мають бути вирішені залежно від задоволення первісної вимоги.

В судове засідання 10 квітня 2024 року учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлені. Від позивача ОСОБА_1 надійшло клопотання про розгляд справи у її відсутності.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи ОСОБА_1 в позові, суд першої інстанції виходив із необґрунтованості та безпідставності позову, вказавши, що позивачем не доведено факту заподіяння шкоди, протиправністю діяння заподіювача, а також причинно-наслідкового зв`язку між протиправним діянням та завданою шкодою.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 червня 2015 року в справі № 490/6110/15-ц обрано запобіжний захід щодо підозрюваного ОСОБА_2 у вигляді застави в сумі 70000 грн., які необхідно внести на відповідний рахунок ТУ ДСА в Миколаївській області протягом 5 днів (а. с. 16 т. 1).

Ухвалою Бериславського районного суду Херсонської області від 16 червня 2016 року в справі № 647/2066/15-к звернуто в дохід держави шляхом зарахування до спеціального фонду Державного бюджету України внесені на депозитний рахунок № 0573 територіального управління в ГУДКСУ в Миколаївській області МФО 826013 ОСОБА_1 за ОСОБА_2 по ухвалі Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 червня 2015 року по справі № 490/6110/15-ц за платіжним документом, а саме квитанцією № від 16 липня 2015 року в розмірі 70000 грн., визначені ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаїв від 30 червня 2015 року при застосуванні запобіжного заходу у вигляді застави підозрюваному ОСОБА_2 . Змінено обвинуваченому ОСОБА_2 запобіжний захід з застави у розмірі 70000 грн. на тримання під вартою на 60 днів (а. с. 17 - 18 т. 1).

Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 13 березня 2017 року вирок Бериславського районного суду Херсонської області від 30 вересня 2016 року та ухвалу Бериславського районного суду Херсонської області від 16 червня 2016 року щодо ОСОБА_2 скасовано, призначено новий розгляд в суді першої інстанції зі стадії підготовчого засідання, міру запобіжного заходу ОСОБА_2 з тримання під вартою скасовано та обрано щодо нього запобіжний захід домашній арешт (а. с. 19 - 24 т. 1).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, на виконання вказівок Верховного Суду, наданих апеляційному суду в даній справі постановою від 20 грудня 2023 року, щодо встановлення обставин звернення внесеної позивачем суми на відповідний депозитний рахунок в дохід держави, апеляційним судом запропоновано сторонам надати власні пояснення з приводу даних питань, поставлених Верховним Судом.

Від позивача ОСОБА_1 надійшов лист від 28 березня 2024 року, в якому позивач повідомляла, що в даній справі застава була незаконно звернута в дохід держави, і вона про це неодноразово вказувала при зверненні до суду. До листа надано копію відповіді з Територіального управління ДСА в Миколаївській області від 23 жовтня 2017 року № 7/1-1553/17, в якій зазначено, що залогові кошти, внесені ОСОБА_1 на депозитний рахунок ТУДСА України в Миколаївській області в сумі 70000 грн. згідно квитанції № 8 від 16 липня 2015 року за ОСОБА_2 , були звернуті в дохід держави 05 липня 2016 року згідно ухвали Бериславського районного суду Херсонської області по справі № 647/2066/15-к.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

З відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що кримінальне провадження № 900000003 по обвинуваченню ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України, знаходиться в провадженні Білозерського районного суду Херсонської області, справа № 647/2457/17, останнім процесуальним документом в якій є ухвала від 18 січня 2022 року, якою відмовлено у задоволенні обвинуваченого ОСОБА_2 та його захисників про відвід прокурору.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ст. 58 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

За загальними положеннями, передбаченими статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Вказану правову позицію висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17 (провадження №12-199гс18).

Відтак, спеціальними підставами відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі №916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі».

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Відповідно до частин першої, восьмої та дев`ятої статті 182 КПК України застава полягає у внесенні коштів у грошовій одиниці України на спеціальний рахунок, визначений в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, з метою забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків, під умовою звернення внесених коштів у дохід держави в разі невиконання цих обов`язків. У разі невиконання обов`язків заставодавцем, а також, якщо підозрюваний, обвинувачений, будучи належним чином повідомлений, не з`явився за викликом до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду без поважних причин чи не повідомив про причини своєї неявки, або якщо порушив інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору.

Статтею 203 КПК України визначено, що ухвала про застосування запобіжного заходу припиняє свою дію після закінчення строку дії ухвали про обрання запобіжного заходу, ухвалення виправдувального вироку чи закриття кримінального провадження в порядку, передбаченому цим Кодексом.

У цій справі позивач заявила вимоги, зокрема, про стягнення з Державного бюджету України через ДКСУ шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунка майнової шкоди в розмірі 70 000,00 грн., яка заподіяна їй державою неповерненням грошових коштів, внесених в якості застави в кримінальному провадженні та неправомірно звернутих судом в дохід держави.

Обґрунтовуючи вказану вимогу, ОСОБА_1 посилалася на те, що ухвалою від 16 червня 2016 року, яка в подальшому була скасована, незаконно стягнуто її кошти в дохід держави, і ТУ ДСА не повернуло їй суму застави. В межах кримінального судочинства застава вже припинила своє існування, а незаконно стягнуті кошти в дохід держави залишилися неповернутими. Внаслідок цього їй завдано майнової шкоди, яка підлягає стягненню з держави Україна.

Апеляційний суд враховує, що підставою для скасування ухвали Бериславського районного суду Херсонської області від 16 червня 2016 року, якою змінено запобіжний захід щодо ОСОБА_2 з застави на тримання під вартою, за змістом ухвали Апеляційного суду Херсонської області від 13 березня 2017 року, була зміна запобіжного заходу у порушення ч. 9 ст. 182 КПК України, у відсутності заставодавця, якого не було повідомлено належним чином (а. с. 23 т. 1).

Отже, будь-яких висновків апеляційним судом щодо неправомірності саме звернення стягнення застави в дохід держави у зазначеній ухвалі не зроблено, протиправності діяння суду першої інстанції в наведеній частині не встановлено, що виключає доведеність повного складу делікту та спростовує помилкові доводи апеляційної скарги, що ухвала Апеляційного суду Херсонської області від 13 березня 2017 року є преюдиціальним рішенням, яким встановлено грубі порушення закону та її прав, та що незаконною ухвалою Бериславського районного суду Херсонської області від 16 червня 2016 року їй заподіяно матеріальну шкоду в розмірі 70000 грн. внаслідок порушення норм матеріального та процесуального кримінального права, і що між шкодою та діянням Бериславського районного суду Херсонської області є прямий причинний зв`язок.

Апеляційний суд враховує, що механізм повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, а саме: податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджету, коштів від повернення до бюджетів бюджетних позичок, фінансової допомоги, наданої на поворотній основі, та кредитів, у тому числі залучених державою (місцевими бюджетами) або під державні (місцеві) гарантії, визначає Порядок повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03 вересня 2013 року № 787 (далі - Порядок № 787).

Пунктом 5 розділу І Порядку № 787 визначено, що повернення (перерахування) помилково або надміру зарахованих до бюджету або повернення на єдиний рахунок (у разі його використання) податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів, або перерахування між видами доходів і бюджетів коштів, помилково та/або надміру зарахованих до відповідних бюджетів через єдиний рахунок, здійснюється за поданням (висновком, повідомленням) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету.

У разі повернення (перерахування) помилково або надміру зарахованих до бюджету зборів, платежів та інших доходів бюджетів (крім зборів та платежів, контроль за справлянням яких покладено на органи ДПС та органи Держмитслужби) орган, що контролює справляння надходжень бюджету, засобами системи Казначейства формує подання в електронній формі згідно з додатком 1 до цього Порядку та подає його до відповідного головного управління Казначейства за місцем зарахування платежу до бюджету, Казначейства.

Заява про повернення (перерахування) коштів з бюджету складається та подається платником до органу, що контролює справляння надходжень бюджету, з платежу, який підлягає поверненню (крім повернення судового збору, за виключенням помилково зарахованого), із обов`язковим зазначенням інформації в такій послідовності: найменування платника (суб`єкта господарювання) (латиницею у разі повернення коштів в іноземній валюті), код за ЄДРПОУ (для юридичної особи) або прізвище, ім`я, по батькові (за наявності) фізичної особи (латиницею у разі повернення коштів в іноземній валюті), реєстраційний номер облікової картки платника податків (ідентифікаційний номер) або серія (за наявності) та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та мають відмітку у паспорті), місцезнаходження юридичної особи або місце проживання фізичної особи (латиницею у разі повернення коштів в іноземній валюті) та номер контактного телефону (за згодою), причина повернення (перерахування) коштів з бюджету, найменування банку або небанківського надавача платіжних послуг, місцезнаходження банку (у разі повернення коштів в іноземній валюті (латиницею)), в якому відкрито рахунок отримувача коштів, та реквізити такого рахунка (латиницею у разі повернення коштів в іноземній валюті), номер карткового рахунка отримувача коштів (за наявності).

Разом із заявою про повернення (перерахування) коштів з бюджету платником подається до органу, що контролює справляння надходжень бюджету, оригінал або копія платіжної інструкції, яка підтверджує перерахування коштів до бюджету.

Перелік органів, які контролюють справляння надходжень бюджету за відповідним кодом бюджетної класифікації доходів, визначено постановою Кабінету Міністрів України від 16 лютого 2011 року № 106 «Деякі питання ведення обліку податків, зборів, платежів та інших доходів бюджету». Органи, що контролюють справляння надходжень бюджету, забезпечують відповідно до законодавства здійснення постійного контролю за правильністю та своєчасністю надходження до державного і місцевих бюджетів податків, зборів, платежів та інших доходів згідно з переліком, а також ведення обліку таких платежів у розрізі платників з метою забезпечення повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 106 та наказу Міністерства фінансів України «Про бюджетну класифікацію» від 14 січня 2011 року № 11, контроль за справлянням надходжень бюджету за кодом бюджетної класифікації 22030200 «Надходження від звернення застави у дохід держави» здійснюють суди, ДСА.

Таким чином, повернення ОСОБА_1 коштів (застави, звернутої в дохід держави) повинно здійснюватись відповідно до Порядку № 787 за поданням відповідного органу, що контролює справляння надходжень бюджету (ТУ ДСА в Миколаївській області), а не шляхом подання до суду позову про стягнення майнової шкоди з Державного бюджету.

Судом встановлено, що 27 вересня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до начальника територіального управління ДСА в Миколаївській області з заявою про повернення застави, в якій повідомляла, що 30 червня 2015 року Центральним районним судом м. Миколаєва в справі № 490/6110/15-к її синові ОСОБА_2 обрано запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 70000 грн., які нею було внесено на депозитний рахунок 16 липня 2015 року. 16 червня 2016 року Бериславський районний суд Херсонської області (справа № 647/2066/15-к) змінив запобіжний захід ОСОБА_2 на тримання під вартою, а внесену заставу звернув на користь держави. 30 вересня 2016 року Бериславським районним судом Херсонської області ОСОБА_2 був визнаний винним в скоєнні злочину і засуджений до 6 років позбавлення волі. 13 березня 2017 року Апеляційний суд Херсонської області визнав ухвалу Бериславського районного суду від 16 червня 2016 року про зміну запобіжного заходу ОСОБА_2 незаконною та безпідставною, вирок відносно ОСОБА_2 скасував, змінив запобіжний захід на домашній арешт а справу направив на новий розгляд. Отже, в зв`язку зі зміною запобіжного заходу на домашній арешт і визнанням незаконним зміни запобіжного заходу відносно ОСОБА_2 , запобіжний захід як застава втратив свою силу. На підставі вищевикладеного, просила повернути внесені нею кошти в сумі 70000 грн. в якості застави за ОСОБА_2 (а. с. 9 т. 1).

Листом від 04 жовтня 2017 року № 7/1-1471/17 ТУ ДСА в Миколаївській області повідомило ОСОБА_1 , що для повернення коштів, внесених як застава, особа чи заставодавець подає до територіального управління ДСА або апеляційного суду, якому відкрито депозитний рахунок, на який було внесено заставу, такі документи: заява особи чи заставодавця, в якій обов`язково зазначаються реквізити банківського рахунка, на який зараховуватимуться кошти, що підлягають поверненню, а у разі відсутності банківського рахунка - відомості про банк чи підприємство поштового зв`язку; засвідчена судом копія ухвали слідчого судді, суду, вироку суду, в якому міститься рішення про повернення застави; копія платіжного або іншого документа, що підтверджує факт внесення коштів як застави (а. с. 10 т. 1).

За наведених обставин, неповернення позивачу ОСОБА_1 суми застави, внесеної як застава за її сина ОСОБА_2 в межах кримінального провадження № 900000003, за її заявою від 27 вересня 2017 року, не є безумовною підставою для висновку про наявність майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України, оскільки листом від 04 жовтня 2017 року № 7/1-1471/17 ТУ ДСА в Миколаївській області позивачу не було відмовлено в поверненні даних коштів, а повідомлено про умови їх повернення та перелік документів, які необхідно надати до заяви про повернення коштів.

Крім того, на а. с. 15 т. 1 знаходиться копія скарги ОСОБА_1 на адресу Білозерського районного суду від 07 вересня 2018 року, в якій ОСОБА_1 просила вирішити питання повернення її коштів в сумі 70000 грн., внесених як застава. Разом із тим, докази направлення цієї скарги до суду засобами поштового зв`язку та/або отримання скарги канцелярією суду в матеріалах справи відсутні, а отже, немає доказів, що відповідна скарга підлягала розгляду судом.

Отже, позивачем не вичерпано можливість повернення коштів, внесених нею як застава, в позасудовому порядку, і наслідком відшкодування цих коштів за даним позовом може бути подвійне стягнення коштів, оскільки позивачем не доведено, що можливість стягнення цих коштів в позасудовому порядку остаточно втрачена.

Таким чином, оскільки розмір збитків, які позивач просила стягнути з відповідача, є сумою, що підлягає поверненню згідно Порядку повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03 вересня 2013 року № 787, і докази неможливості повернення грошових коштів згідно цього Порядку позивачем не надані, то ці кошти не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції застосовано спеціальну ч. 6 ст. 1176 ЦК України, якою передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, з огляду на те, що відносно самої ОСОБА_1 обставин незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт судом не встановлено і вона на такі обставини не посилалася.

Крім того, позивач посилалася на те, що їй заподіяно моральну шкоду діями Центрального районного суду м. Миколаєва, який ухвалою від 16 червня 2016 року звернув в дохід держави внесену нею заставу в розмірі 70000 грн., не забезпечивши надання клопотання прокурора про зміну запобіжного заходу із застави на тримання під вартою, не повідомивши її як заставодавця про судове засідання, і дана ухвала була скасована Апеляційним судом Херсонської області 13 березня 2017 року через грубі порушення вимог законодавства. Вказувала, що таким чином наразі є преюдиціальне рішення суду, яке набрало законної сили та підтверджує незаконність дій органу судової влади відносно неї. На теперішній час відносно ОСОБА_2 немає жодного запобіжного заходу, хоча розгляд кримінального провадження ще триває, фактично її правовідносини як заставодавця припинені, і застава не може існувати безтерміново, будучи незаконно стягненою в дохід держави. Її звернення зі скаргою до Білозерського районного суду від 07 вересня 2018 року про повернення коштів, де зараз повторно слухається справа відносно ОСОБА_2 , залишено без розгляду, проігноровано та повернуто їй.

Вирішуючи позов в даній частині, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, що позивач не навела доказів та не довела фактів завдання моральної шкоди, а посилання, що остання зазнала моральних страждань, у зв`язку зі зверненням застави, яку внесла та розгляду кримінального провадження відносно сина, не є належним чином обґрунтованим, оскільки позивач не вказує, на якій стадії перебуває дана кримінальна справа, який винесено вирок після скасування, які на даний час застосовані заходи відносно підозрюваного.

З врахуванням зазначеного, суд першої інстанції прийшов до висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, що наведені позивачем обставини не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими, оскільки не свідчать про завдання їй матеріальної та моральної шкоди, яка може бути відшкодована в порядку, визначену законодавством. Позивачем не надано суду жодних належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів нервового стресу, переживань, а також не доведено причинно-наслідкового зв`язку між такими моральними стражданнями та розглядом кримінальної справи відносно її сина.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить аргументів проти висновків суду першої інстанції в цій частині.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції зроблено помилкові висновки про те, що ухвалою суду від 16 червня 2016 року було вирішено питання про звернення стягнення в дохід держави і дане питання не підлягало оскарженню, а також доводи апеляційної скарги, що судом помилково зазначено про неможливість Державної казначейської служби бути відповідачем за даним позовом, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про відсутність доведення позивачем повного складу делікту та підстав для відшкодування державою заподіяної позивачу шкоди.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції строків розгляду справи, визначені ЦПК України, оскільки справа розглядалася три роки, не є самі по собі підставою, передбаченою ст. 376 ЦПК України, для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки позивачем не доведено, що порушення судом процесуальних строків призвело до неправильного вирішення справи.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.