РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2024 року м. Мукачево Справа №303/1211/24

2/303/186/24

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі: головуючого - судді Кость В.В.

секретар судового засідання Чухайло К. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідача ОСОБА_2

третя особа, без самостійних вимог щодо предмету спору: Виконавчий комітет Мукачівської міської ради

про позбавлення батьківських прав,

За участю:

позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

представника третьої особи - ОСОБА_4

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення його батьківських прав відносно дітей - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (надалі - Діти).

Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про те, що позивач та відповідач перебували у шлюбі в якому у них народилися спільні Діти. За доводами ОСОБА_1 , наразі вона виховує Дітей разом з її теперішнім чоловіком, а відповідач не виявляє жодного батьківського піклування по відношенню до доньок. Крім того, на думку позивача, відповідач веде аморальний спосіб життя: має алкогольну та наркотичну залежність, притягався до кримінальної відповідальності, не сплачує аліменти, а тому його слід позбавити батьківських прав.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог з посиланням на те, що факти наведені у позовній заяві є недостовірними, оскільки він не перебуває на обліку осіб, які незаконно вживають наркотичні засоби або психотропні речовини. Крім того, позивач сама подала заяву до органу виконавчої служби про відмову від примусового виконання рішення суду про стягнення з нього аліментів. На думку відповідача, позивач умисно усунула його від виховання Дітей, без його відома часто змінювала місце проживання дітей та не повідомляла його про це, а наразі намагається позбавити батьківських прав для можливості уникнення мобілізації її теперішнім чоловіком.

Від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій вона зазначила, що відмовилась від аліментів під тиском, повторно звернула увагу на те, що відповідач, на її думку, має алкогольну та наркотичну залежність. Крім того, позивач стверджує, що позбавлення батьківських прав є необхідним для подальшого усиновлення Дітей її теперішнім чоловіком та внесення змін до актових записів про їх народження, оскільки саме цього бажають Діти, вона та її чоловік.

Відповідач надав заперечення до відповіді на відзив, у яких зазначив, що ОСОБА_1 не надала доказів здійснення щодо неї тиску, внаслідок чого вона була змушена відмовитися від отримання аліментів на Дітей. Діючи в інтересах доньок, відповідач надавав згоду на їх виїзд за кордон, однак йому не байдуже, де знаходяться його Діти, він їх любить та бажає зберегти батьківський контакт з ними. За доводами відповідача, позивач не навела підстави, за наявності яких, до нього можна було б застосувати такі крайні заходи, як позбавлення батьківських прав.

На підставі ухвали суду 21 лютого 2024 року було відкрито провадження у справі та залучено до участі у розгляді справи третю особу, без самостійних вимог щодо предмету спору: Виконавчий комітет Мукачівської міської ради.

Ухвалою суду від 19 березня 2024 року судом було відмовлено у задоволенні заяви позивача про зміну підстав позову та клопотання про призначення по справі судової медичної експертизи, натомість задоволено клопотання про виклик та допит свідків.

8 квітня 2024 року представником відповідача через канцелярію суду було подано клопотання про виклик та допит свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

У судовому засіданні 11.04.2024 суд відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача про виклик свідків.

Висловлюючи свою позицію щодо позбавлення відповідача батьківських прав, позивач навела аналогічні доводи та аргументи до тих, які були зазначені нею у позовній заяві.

Відповідач та представник відповідача заперечили проти позбавлення батьківських прав.

Уповноважений представник третьої особи зазначила, що орган опіки та піклування Виконавчого комітету Мукачівської міської ради вважає доцільним позбавити ОСОБА_2 батьківських прав.

Також судом було заслухано Дітей, які повідомили, що не заперечують проти позбавлення батьківських прав їх батька - ОСОБА_2 , який не виявляє належного батьківського піклування, не цікавиться ними.

Свідок ОСОБА_9 повідомив суду, що він виховує разом з дружиною (позивачем) Дітей, а також забезпечує їх всім необхідним. Зазначив також, що відповідач жодної участі у житті Дітей не приймає.

Дослідивши подані по справі доказові матеріали, заслухавши учасників справи, суд констатує наступне.

1. Судовим розглядом справи встановлено, що предметом спору, тобто правовим об`єктом з привиду якого виникла конфліктна ситуація між сторонами справи є сімейні правовідносини, пов`язані з виконанням батьківських обов`язків по відношенню до Дітей.

В контексті хронології існуванням спірних правовідносин суд наводить наступні обставини справи.

Відповідно до даних свідоцтва про народження (серія НОМЕР_1 від 10.02.2009 року), батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є мати - ОСОБА_10 та батько - ОСОБА_2 (а.с 4).

Згідно з даними свідоцтва про народження (серія НОМЕР_2 від 30 серпня 2010 року), батьками ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 є мати - ОСОБА_10 та батько - ОСОБА_2 (а.с 5).

На підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.10.2011 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 12).

В подальшому, позивач уклала шлюб з ОСОБА_9 , у зв`язку з чим, її прізвище було змінено з « ОСОБА_11 » на « ОСОБА_12 » (а.с.10).

Як вбачається з наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 05.11.2019 №51082798/7, у відповідача дійсно була заборгованість зі сплати аліментів на Дітей, яка станом на 01.11.2019 року становила 96175,00 грн., однак у своїй заяві від 12.05.2020 року адресованій керівнику органу виконавчої служби, позивач підтвердила, що «всі аліменти сплачені за весь період, починаючи з 15 вересня 2011 року по 15 травня 2020 року і ніяких претензій не має».

Згідно з даними постанови про закінчення виконавчого провадження від 22.01.2024 року, виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-3528/11 від 28.10.2011 (стягнення аліментів на Дітей) було закінчено на підставі п. 1 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки стягувач відмовився від примусового виконання судового рішення (а.с. 32).

Відповідно до листа Харківського приватного ліцею «Ангстрем» Харківської області №63 від 06.02.2024, Діти навчаються за дистанційною формою навчання. Батьківський кабінет на платформі ліцею мають ОСОБА_1 та ОСОБА_9 , які користуються чатом для спілкування з адміністрацією закладу та контролю за навчанням Дітей. ОСОБА_2 до адміністрації закладу або вчителів не звертався жодного разу.

Згідно з даними виписок №55-І, 56-І із медичних карт амбулаторного (стаціонарного) хворого, всі звернення щодо Дітей до сімейного лікаря відбувались в присутності матері та її чоловіка. Звернень від ОСОБА_2 не було (а.с. 25-26).

2. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст. 8 Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Статтею 8 Конвенції передбачено, що: «Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб».

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 7 грудня 2006 року за результатами розгляду справи «Хант проти України» (Заява N 31111/04) (п.п. 54-55) зазначив, що: «між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35 - 36, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків».

В іншому своєму рішенні від 18 грудня 2008 року (справа «Савіни проти України», Заява №39948/06, п.п. 47, 48) Європейський суд з прав людини вказав на те, що: «право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" (McMichael v. the United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B).

Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87).

Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи "Кутцнер проти Німеччини" (Kutzner v. Germany), N 46544/99 п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та "Зоммерфельд проти Німеччини" (Sommerfeld v. Germany), [GC], N 31871/96, п. 66, ЄСПЛ 2003-VIII).

Також, при вирішенні переданого на розгляд суду позову, слід врахувати те, що в Декларації прав дитини, яка проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, одним з принципових положень визначено те, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові та матеріальної забезпеченості.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, що ратифікована постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.91 №789-XII в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Крім того, в ст. 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-сторони забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

В свою чергу, в Конвенцією про контакт з дітьми, яка ратифікована Україною 20 вересня 2006 року (частина перша та друга ст. 4, п. «с» ст.7) передбачено, що дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Забезпечення перед прийняттям рішення наявності достатньої інформації, зокрема від носіїв батьківської відповідальності, для прийняття рішення в найвищих інтересах дитини, і, коли необхідно, одержання додаткової інформації від інших відповідних органів чи осіб. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини (частина перша статті 151 Сімейного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Згідно з приписами пункту другого частини 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, зокрема якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та/або забезпечення нею здобуття нею повної загальної середньої освіти.

По відношенню до спірної по справі ситуації слід зазначити, що одним з фундаментальних принципів демократичного суспільства є законність, на яку посилається преамбула до Конвенції. Законність передбачає, серед іншого, що втручання з боку виконавчої влади в права осіб повинне бути предметом ефективного контролю. Цей контроль звичайно здійснюється судовою владою (принаймні, в якості останньої інстанції), оскільки судовий контроль надає найкращі гарантії незалежності, неупередженості і належної правової процедури.

Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов`язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано «необхідним у демократичному суспільстві», воно повинно бути обґрунтовано «гострою соціальною необхідністю». Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи.

У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору.

Відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Приймаючи до уваги вищевказані обставини справи на предмет їх відповідності зазначеним судом нормам права, суд приходить до висновку, що фактичними даними по справі належним чином не підтверджено обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 166 Сімейного кодексу України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

У переданому на розгляд суду позові, позивач пов`язує необхідність позбавлення відповідача батьківських прав з обставинами щодо ухилення його від виконання батьківських обов`язків.

По відношенню до наведеного, слід зазначити, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

З огляду на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і за наявності вини у діях батьків (постанова Верховного Суду від 29 листопада 2023 року по справі № 607/15704/22).

В контексті наведеного, слід зазначити, що за результатами судового розгляду справи не знайшли свого доказового підтвердження посилання позивача про аморальний спосіб життя відповідача та наявність у нього алкогольної та наркотичної залежності, оскільки відповідних доказів матеріали справи не містять.

Поряд з цим, ОСОБА_2 не заперечував у відзиві на позовну заяву, що притягався до адміністративної відповідальності та вчинив кримінальне правопорушення щодо завдання легких тілесних ушкоджень (вирок від 11.11.2014), однак по справі було укладено угоду про примирення та наразі ця судимість погашена. Відповідач зазначив також, що офіційно не працює, однак займається вирощуванням сільськогосподарської продукції.

Як вбачається із доданої до відзиву характеристики Ключарківського старостинського округу від 08.03.2024 №П-1009/07-17, ОСОБА_2 одружений, за спеціальністю бухгалтер, тривалий час не працює, притягався до адміністративної відповідальності. З сусідами та мешканцями села не конфліктує, участі у громадському житті села не приймає, скарг на нього в старостат не надходило.

Також суд вважає безпідставними доводи позивача відносно того, що відповідач не допомагає фінансово утримувати Дітей, оскільки саме з ініціативи ОСОБА_1 , стягнення аліментів з ОСОБА_2 було припинено, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією постанови про закінчення виконавчого провадження від 22.01.2024 року. В свою чергу, посилання позивача про відмову від аліментів через те, що їх фактично сплачував замість відповідача його батько, не підтверджено жодними доказами, як власне, і посилання стосовно того, що на неї здійснювався тиск, через що вона відмовилася від сплати на її користь заборгованості по аліментам у 2020 році.

В межах розгляду даної справи, судом не встановлено фактичних даних, які би давали підстави вважати, що поведінку відповідача не можливо змінити. Не містить таких даних і поданий висновок Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 04.04.2024 №1299/01-36/42-24, у якому наведено загальні формулювання щодо неналежного виконання ОСОБА_2 батьківських обов`язків щодо Дітей, в частині виховання, піклування про їх стан здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, створення належних умов проживання, розвитку та підготовки до самостійного життя. У наведеному висновку, зважаючи на пояснення батька, думку дітей та рекомендації комісії з питань захисту прав дитини Мукачівської міської ради (протокол № 5 від 20.03.2024 року), орган опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради вважав доцільним, позбавити відповідача батьківських прав щодо доньок: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням Дітей, їх вихованням і розвитком займається мати, не свідчить про те, що батько Дітей не бажає приймати участь у їх утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками. Тому суд не може поставити в основу рішення саме висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради, оскільки вказаний ґрунтується на поясненнях Дітей, які фактично зводяться до того, що батько не проживає разом з ними та не допомагає. Наведене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 705/3040/18 (провадження № 61-19878св21).

Водночас, висновок органу опіки та піклування не є нормативно-правовим актом чи правовим актом індивідуальної дії. Також вказаний документ не породжує прямих юридичних наслідків для сторін та безпосередньо не впливає на їх права й обов`язки, тобто є фактично джерелом доказування при наявності цивільного спору, оскільки несе виключно інформативний характер і на відміну від рішень органу опіки та піклування має рекомендаційний характер. Цьому документу може бути надана лише оцінка в сукупності з іншими доказами у справі при вирішенні по суті питання, для якого він був складений. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року по справі № 496/4271/16-а (К/9901/29090/18).

По відношенню до наданих у судовому засіданні пояснень самих Дітей, які не заперечують проти позбавлення батьківських прав відповідача, слід зазначити, що суд враховує такі, однак при їх оцінці керується також практикою Верховного Суду, який звертає увагу на те, що «сама по собі озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав з огляду на те, що думка дитини не завжди може відповідати її інтересам, а тому при вирішенні спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та у сукупності. У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо» (постанова Верховного Суду від 07.02.2024 року по справі № №455/307/22).

Таким чином, враховуючи той факт, що Діти та батько давно проживають окремо, відносини, що між ними дійсно могли погіршитися через брак спілкування, та невжиття батьком більш активних дій щодо формування у Дітей відчуття достатнього батьківського піклування.

Однак, варто зауважити, що батьківські права основані на спорідненості батьків з дитиною, а тому погіршення особистих стосунків між батьками і дітьми, що може мати тимчасовий характер, не є підставою для позбавлення цих прав (постанова Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17, провадження № 61-12023св18).

Поряд з цим, суд відхиляє доводи позивача відносно того, що позбавлення батьківських прав є необхідним для подальшого усиновлення Дітей її теперішнім чоловіком та внесення змін до актових записів про їх народження, оскільки саме цього бажають Діти, вона та її чоловік.

При цьому, суд керується правовою позицією Верховного Суду висловленою у постанові від 20.12.2023 року по справі № 522/20260/21, в якій суд касаційної інстанції не прийняв доводів позивача, викладених в касаційній скарзі, про те, що дитина проживає разом з вітчимом, який про неї опікується та забезпечує всім необхідним, а тому позбавлення батьківських прав відповідача та подальше усиновлення дитини вітчимом буде безперечно слугувати корисній меті у зростанні та формуванні дитини, сприятиме зміцненню наявних зв`язків між нею та родиною, з якою вона проживає. У наведеній постанові Верховний Суд зазначив, що проживання дитини з вітчимом не є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довела. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року в справі № 466/9380/17 (провадження № 61-2175св20).

У спірній по справі ситуації, суд, передусім, виходить з положень частини першої ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради УРСР № 789-ХХІІ від 21 лютого 1991 року, в яких зазначено, що під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Відповідно до вимог статті 81 Цивільного процесуального кодексу України доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення батька батьківських прав, покладено на позивача.

Поряд з цим, розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України", пункт 49, № 39948/06).

За таких обставин, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, у зв`язку з відсутністю підстав застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу, як позбавлення його батьківських прав.

Водночас, суд вважає за доцільне звернути увагу відповідача щодо необхідності вжиття всіх заходів для належного здійснення ним батьківських обов`язків та налагодження особистісних відносин з Дітьми.

За таких обставин, суд попереджає ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання Дітей.

В свою чергу, суд покладає на Виконавчий комітет Мукачівської міської ради (орган опіки та піклування) контроль за виконанням ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків по відношенню до дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

3. Питання про розподіл витрат зі сплати судового збору суд вирішує в порядку, передбаченому ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України.

На підставі наведеного та керуючись статтями 8, 124, 129, 1291 Конституції України, статтями ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 76-81, 259, 263-265, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні позову - відмовити.

2. Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

3. Покласти на Виконавчий комітет Мукачівської міської ради (орган опіки та піклування) контроль за виконанням ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків по відношенню до дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

4. Судові витрати залишити за позивачем.

5. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

6. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

7. Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Представник відповідача: ОСОБА_3 , АДРЕСА_3 .

Третя особа, без самостійних вимог щодо предмету спору: Виконавчий комітет Мукачівської міської ради, 89600, м. Мукачево, пл. Духновича Олександра 2, .

Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_4 , АДРЕСА_4 .

Суддя В.В. Кость