КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/7558/2024
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 квітня 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авансар» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Матвєєвої Ю.О. в м. Київ 17 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авансар», треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович, приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Борейко Максим Валерійович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У грудні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, просила визнати виконавчий напис № 75337 від 31 травня 2021 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Авансар» 47971,27 грн. заборгованості за кредитним договором № 200133644 від 10 травня 2016 року, таким, що не підлягає виконанню.

Позов мотивувала тим, що 05 жовтня 2016 року уклала з ПАТ «Банк Михайлівський» кредитний договір № 200133644 від 05 жовтня 2016 року, а в грудні 2022 року дізналася про наявність виконавчого провадження. В результаті перевірки інформації по виконавчим провадженням було виявлено, що в єдиному державному реєстрі боржників міститься запис про ВП № НОМЕР_1, яке знаходиться на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Борейка М.В., вказане виконавче провадження було відкрито на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. Як стало відомо з тексту виконавчого напису № 75337 від 31 травня 2021 року, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М., стягувачем зазначено ТОВ «ФК «Авансар», якому ТОВ «ФК «Фагор» відступило право вимоги на підставі договору факторингу від 27 травня 2020 року, якому в свою чергу ТОВ «ФК «Плеяда» відступило право вимоги на підставі договору факторингу від 20 травня 2020 року, якому в свою чергу ПАТ «Банк Михайлівський» на підставі договору факторингу від 19 травня 2016 року відступлено право вимоги за кредитним договором № 200133644 від 10 травня 2016 року. Звертала увагу, що ОСОБА_1 було підписано заявку на видачу платіжної картки під 0 %, про що підписано відповідну заяву-оферту № 200133644 від 27 жовтня 2014 року, інших документів про видачу кредиту станом на 05 жовтня 2016 року позивач не підписувала, грошових коштів за кредитом не отримувала, підписавши заяву, використовувала платіжну картку для платежів після її фактичного поповнення.

Вважала виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, оскільки відсутнє обґрунтування стягнення основної суми заборгованості, відсутній розрахунок простроченої заборгованості, яка нарахована за період 60 календарних місяців з 10 травня 2016 року по 28 травня 2021 року, відсутні документи, які стверджують право на стягнення за кредитним договором ТОВ «Фінансова компанія «Авансар», відсутнє повідомлення (вимога) про сплату заборгованості ТОВ «Фінансова компанія «Авансар», чим доводиться відсутність безспірності самої заборгованості на момент вчинення виконавчого напису приватним нотаріусом. Крім того, надана нотаріусу оферта від 27 жовтня 2014 року № 200133644 не містять доказів укладення між позивачем та банком договору кредиту № 200133644 від 10 травня 2016 року, що унеможливлює видачу виконавчого напису нотаріуса на виконання умов неіснуючого договору. Також звертала увагу, що строк, за який можливе звернення стягнення, не може перевищувати трьох років, в той час за оспорюваним виконавчим написом борг стягується за п`ять років.

Крім того, при вчиненні виконавчого напису їй мала бути направлена вимога про виконання взятих на себе зобов`язань, однак жодної вимоги нею не отримувалось, в зв`язку з чим було порушено право позивача на спростування розміру заборгованості та відсоткової ставки, визначеної у виконавчому написі.

Вказувала, що нотаріус мав усі повноваження для встановлення реальної заборгованості на підставі належних та допустимих доказів, які визначені для вчинення виконавчого напису нотаріуса, проте не зробив цього.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 січня 2024 року позов задоволено, визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис від 31 травня 2021 року за реєстровим № 75337, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М., таким, що не підлягає виконанню, вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відповідач ТОВ «Фінансова компанія «Авансар», не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 20000 грн., подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 січня 2024 року в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 20000 грн. та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що враховуючи незначну складність справи, вважає неспівмірними та нерозумними судові витрати в суді першої інстанції в розмірі 20000 грн., ці витрати не є фактичними і неминучими.

Вказував, що в Єдиному державному реєстрі судових рішень можна знайти інформацію щодо усталеної практики по розгляду аналогічних справ, а приклади позовних заяв у справах про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, наявні у відкритих джерелах.

Щодо встановлення співмірності витрат на правничу (правову) допомогу, то в постанові Великої Палати Верховного Суду в справі № 910/12876/19 суд зауважив, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Разом з тим, чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно, суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

В питанні критеріїв також слід згадати висновки Великої Палати в справі № 755/9215/15-ц, а саме, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Посилався на важливість правових висновків в постановах Верховного Суду в справах № 905/1795/18 та № 922/2685/19, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірність у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Отже, при зверненні за відшкодуванням варто пам`ятати, що при оцінці наданого стороною розміру гонорару адвоката суд застосовує ряд критеріїв (дійсність, обґрунтованість, розумність, реальність, пропорційність, співмірність) та факти на підтвердження таких критеріїв (складність справи, значення справи для сторін, фінансовий стан сторін, ринкові ціни адвокатських послуг тощо).

Посилався на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року в справі № 756/2114/17, згідно якої, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інші проти України» (пункти 34 - 36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Наводив зміст ст. 141, 137 ЦПК України, вказував, що згідно правових висновків Великої Палати Верховного Суду в постанові від 12 травня 2020 року в справі № 904/4507/18, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Вказував, що згідно правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 826/1216/16, додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц, відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Наголошував, що предмет позову в справі не є складним, не потребує вивчення великого обсягу нормативно-правових актів, складення великої кількості процесуальних документів, витрачання значного часу на вивчення обставин справи.

У рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) (щодо справедливої сатисфакції) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

За наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9,00 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000,00 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72).

З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення між ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, наводив власні обґрунтування на підтвердження висновків суду першої інстанції про стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується, про стягнення витрат на правничу допомогу, вказаним вимогам закону не відповідає.

Стягуючи з відповідача на користь позивача судові витрати на правничу допомогу в розмірі 20000 грн., суд першої інстанції керувався ч. 1, 3 ст. 133, ч. 2 ст. 141 ЦПК України, виходив із відсутності клопотання відповідача про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката та врахував правові висновки Верховного Суду в постановах від 07 грудня 2020 року в справі № 922/3708/19, від 01 жовтня 2021 року в справі № 607/14338/19-ц про те, що проти розміру витрат на правничу допомогу має заперечувати обов`язково інша сторона і якщо вона не заперечує, то у суду відсутні підстави надавати оцінку кількості часу, витраченого адвокатом на виконання робіт, а також суд не вправі зменшувати розмірі витрат на професійну допомогу адвоката.

Апеляційний суд не може повністю погодитися із вказаними висновками, враховуючи таке.

Із матеріалів справи вбачається, що в грудні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулася з позовом про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, в якому зазначила попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат на правничу допомогу в розмірі 20000 грн. (а. с. 13).

До позовної заяви додано копії трьох адвокатських запитів на адреси відповідача і третіх осіб, копію листа № 5547 від 13 грудня 2022 року приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Борейко М.В., копію заяви-оферти № 200133644 від 27 жовтня 2017 року, копію виконавчого напису нотаріуса № 75337 від 31 травня 2021 року, копію постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № НОМЕР_1 від 19 липня 2022 року, копію договору про надання правової допомоги, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, ордеру адвоката.

Згідно умов договору про надання правничої допомоги, укладеного адвокатом Штундером Я.Г. з ОСОБА_1 21 жовтня 2022 року, адвокат бере на себе зобов`язання надавати необхідну правову допомогу клієнту на всіх стадіях справи з оскарження виконавчого напису № 75337 від 31 травня 2021 року.

Згідно п. 5 договору, за надання правової допомоги клієнт зобов`язується виплатити адвокату гонорар, сума якого визначається за погодженням сторін. Клієнт оплачує гонорар не пізніше наступного дня після отримання клієнтом суми стягнення (а. с. 32).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Рішенням Конституційного Суду України в справі № N 23-рп/2009 від 30 вересня 2009 року роз`яснено, що положення частини першої статті 59 Конституції України «кожен має право на правову допомогу» треба розуміти як гарантовану державою можливість будь-якій особі незалежно від характеру її правовідносин з державними органами, органами місцевого самоврядування, об`єднаннями громадян, юридичними та фізичними особами вільно, без неправомірних обмежень отримувати допомогу з юридичних питань в обсязі і формах, як вона того потребує.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно з частинами першою-шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Верховний Суд у постанові від 20 листопада 2018 року № 910/23210/17 зазначив, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Водночас для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок позивача має бути встановлено, що його позов не підлягає задоволенню, а у разі наявності заперечень позивача щодо співрозмірності заявленої суми компенсації також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати відповідача були необхідними, а їх розмір є розумний та виправданий. Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

В постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року в справі № 922/1163/18 викладено правовий висновок, згідно якого відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

Аналогічні висновки підтримувалися Верховним Судом в подальшому, зокрема в постанові від 23 березня 2023 року в справі № 824/118/22 (провадження № 61-1261ав23).

Верховний Суд у постанові від 20 листопада 2018 року № 910/23210/17 зазначив, що види робіт або послуг адвоката, витрат, про відшкодування яких у справі заявлено вимогу, мають відповідати умовам договору про надання правової допомоги, положенням Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» і вимогам процесуального кодексу. Відповідно до ст. 632 ЦК України та Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна з умов договору при його укладенні. Відсутність у договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає суду та іншій стороні спору можливості пересвідчитися у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

Відповідно до ч. 3 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. ст. 77 - 80 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 81, ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Разом із тим, судом першої інстанції при вирішенні питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу залишено поза увагою, що договір про надання правничої допомоги від 21 жовтня 2023 року не містять порядку обчислення розміру гонорару адвоката, або його фіксований розмір, і матеріали справи не містять додаткових угод, у яких би такий розмір гонорару встановлювався.

Також суд першої інстанції не врахував, що позивачем на підтвердження розміру витрат, понесених нею на правничу допомогу, не надано акти виконаних робіт, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, тощо, тобто відсутні будь-які докази на підтвердження погодження розміру правничої допомоги між клієнтом і адвокатом та докази розміру витрат, які були понесені або підлягають понесенню позивачем.

Суд враховує, що до відзиву на апеляційну скаргу позивачем надано серед іншого Додаткову угоду № 1 до Договору про надання правничої допомоги від 21 жовтня 2022 року та Акт приймання-передачі вказаних послуг від 20 січня 2024 року як докази понесення витрат на правничу допомогу в розмірі 20000 грн., разом із тим відповідно до ст. 367 ЦПК України дані докази апеляційним судом не приймаються.

Апеляційний суд також відхиляє доводи представника про те, що позивачем було заявлено в позові орієнтовний розмір витрат на правничу допомогу, який і був обґрунтовано задоволений судом. Так, із матеріалів справи вбачається, що докази витрат на правничу допомогу до суду першої інстанції не надавалися, були надані позивачем лише до відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції, відтак стягнення таких витрат судом першої інстанції є безпідставним.

При цьому відсутність заперечень відповідача проти розміру витрат на правничу допомогу, на що вказував суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення, не має правового значення для вирішення питання щодо наявності підстав для стягнення витрат на правничу допомогу, з огляду на відсутність в матеріалах справи будь-яких доказів, на підставі яких судом міг бути встановлений конкретний розмір витрат позивача на правничу допомогу взагалі, при цьому самим позивачем зазначено лише орієнтовний розмір цих витрат в позовній заяві, без зазначення, з яких видів правничої допомоги такі витрати складаються і яким чином мають бути розраховані остаточно.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про необґрунтованість витрат позивача на правничу допомогу і відсутність підстав для включення їх до судових витрат, що підлягають розподілу.

Виходячи з наведеного, рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на правничу допомогу з відповідача на користь позивача в розмірі 20000 грн. ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, не може вважатися законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

В іншій частині рішення суду першої інстанції ніким не оскаржується і не є предметом апеляційного перегляду.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авансар» задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 січня 2024 року в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авансар» на користь ОСОБА_1 судових витрат на правничу допомогу в розмірі 20000 грн. скасувати та прийняти в цій частині нову постанову, якою відмовити ОСОБА_1 в стягненні витрат на правничу допомогу з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авансар».

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 11 квітня 2024 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.