КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/6869/2024
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 квітня 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданою представником Кожем`яченком Володимиром Володимировичем , на рішення Подільського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Якимець О.І. в м. Київ 19 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалтинг центр УА», треті особи приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіна Яна Вікторівна, приватний виконавець виконавчого округу Київської області Голяченко Іван Петрович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, просив визнати виконавчий напис № 29410 від 16 березня 2021 року, вчинений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Я.В. про стягнення в безспірному порядку з ОСОБА_1 на користь «Консалтинг центр УА» 5214 грн., вирішити питання розподілу судових витрат, стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15000 грн.

Позов мотивував тим, що 16 березня 2021 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Я.В. вчинено виконавчий напис № 29410, яким стягнуто з нього на користь ТОВ «Центрокредит» (нова назва ТОВ «Консалтинг центр УА») заборгованість за споживчим кредитним договором № МК-0 від 04 червня 2018 року в розмірі 5214 грн., на підставі якого приватним виконавцем було відкрито виконавче провадження вп № НОМЕР_1.

Вважав, що виконавчий напис не підлягає виконанню, оскільки його вчинено з порушенням вимог законодавства, зокрема ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, а саме його вчинено після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року в справі № 826/20084/14.

Зазначав, що нотаріусом не враховано, що вчинення виконавчого напису можливо було лише на підставі оригіналу нотаріально посвідченого договору; сума заборгованості не є безспірною; нотаріусом не перевірено наявність доказів належного направлення стягувачем та отримання боржником повідомлень щодо наявності заборгованості за кредитним договором та вимог про виконання зобов`язань за цим договором; кредитний договір № МК-0 від 04 червня 2018 року був укладений за допомогою дистанційних засобів та нотаріально не посвідчувався.

Повідомляв, що фіксований розмір гонорару адвоката за надання правничої допомоги в цій справі становить 15000 грн.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 19 грудня 2023 року позов задоволено, визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис від 16 березня 2021 року за реєстровим № 29410, вчинений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Я.В., стягнуто з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 1073,60 грн. в дохід держави, на користь ОСОБА_1 - судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1000 грн.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника Кожем`яченка В.В. , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині розподілу витрат на професійну правничу допомогу, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість рішення, просив змінити рішення Подільського районного суду м. Києва від 19 грудня 2023 року в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15000 грн.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, не погоджувався з висновком суду першої інстанції, що частина з наданих послуг не може бути віднесена до правничої допомоги, адже не пов`язана з розглядом справи в розумінні ст. 133 ЦПК України, а стосується питання виконання судового рішення.

Посилався на те, що виконання рішення суду є невід`ємною частиною права на справедливий суд, і що на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 15000 грн. стороною позивача надано до суду договір про надання правової (правничої) допомоги № 207/23-Ц від 31 жовтня 2023 року, опис надаваємих послуг до договору про надання правової (правничої) допомоги № 207/23-Ц від 31 жовтня 2023 року, ордер та свідоцтво адвоката на право на заняття адвокатською діяльністю.

Наводив зміст ст. 137, 141, 15, 2 ЦПК України, ст. 59 Конституції України, ст. 1, 19, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», судову практику ЄСПЛ, правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року в справі № 757/60277/18-ц, про те. що у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Викладав правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року в справі № 910/15191/19, згідно яких втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої статті 126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

Згідно висновків, викладених у іншій постанові Верховного Суду від 02 лютого 2023 року в справі № 915/606/21, суд порушує принцип змагальності сторін, якщо самостійно з власної ініціативи здійснює за сторону доведення обставин, що мають значення для вирішення питання розподілу судових витрат.

Звертав увагу, що згідно правової позиції Верховного Суду в постанові від 30 січня 2023 року в справі № 910/7032/17, метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалено рішення, понесених збитків, але й спонукання сторони утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача.

Наголошував, що у даній справі відповідач своїм правом на подачу письмових пояснень чи заперечень, а також на звернення з клопотанням про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката не скористався, не надав будь-яких доказів чи обґрунтувань, в тому числі власних розрахунків, які б свідчили про неспівмірність, та/або нерозумність, та/або нереальність здійсненого заявником розрахунку витрат або про неналежність послуг адвоката до цієї справи, заперечень щодо розміру правничої допомоги до суду не було надано.

Від відповідача ТОВ «Консалтинг Центр УА» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Посилався на зміст ст. 13, 133, 137, 141 ЦПК України, ст. 59 Конституції України, судову практику ЄСПЛ, ст. 1, 19, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», ст. 3 ЦК України, наголошував, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Посилався на правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц, вказував, що витрати на правову допомогу відшкодовуються лише у тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася в справі тими особами, які одержали за це плату.

Вказував, що в додатковій постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року в справі №820/4280/17 зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості, як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі N 904/4507/18.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц).

Вказував, що як вбачається з наданого ОСОБА_1 описом наданих послуг за договором від 31 жовтня 2023 року № 207/23-Ц, йому були надані наступні правничі послуги: надання первинної консультації, обговорення, механізм та процедура судового захисту, перевірка та пошук інформації щодо клієнта, формування доказової бази, підготовка позовної заяви, підготовка копій необхідних документів, отримання відповідного судового рішення, підготовка та направлення до приватного виконавця заяви про закінчення виконавчого провадження. отримання постанови приватного виконавця про закінчення виконавчого провадження, перевірка припинення заходів примусового виконання щодо особи клієнта. Вищевикладене свідчить, що частина з наданих послуг не може бути віднесена до правничої допомоги, адже не пов`язана з розглядом справи в розумінні ст. 133 ЦПК України, а стосується питання виконання судового рішення.

Звертав увагу, що справа не є складною, є малозначною, предметом спору в справі є немайновий спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, заборгованість за виконавчим написом становить 5214 грн., в той час як витрати на правничу допомогу заявлені в розмірі 15000 грн., що становить більшу суму, ніж заборгованість позивача перед відповідачем. У аналогічних правовідносинах сформована значна судова практика, яка свідчить про те, що підготовка позовної заяви не потребувала значних глибинних правових досліджень, адвокат має досвід з аналогічними справами та подання аналогічних позовних заяв до різних судів, стягнення з іншої сторони у справі витрат на професійну правничу допомогу має на меті компенсування неминучих витрат, які пов`язані з реалізацією права на захист власних інтересів в суді, а не збагачення сторони, на користь якої ухвалено рішення в справі.

Також в системного аналізу норм ЦПК України можна дійти висновку, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, за клопотанням іншої сторони, а також суд має право не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу незалежно від того, чи подавалося відповідачем відповідне клопотання у разі встановлення її неспіврозмірності, тобто з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч. 3-5, 9 ст. 141 ЦПК України.

Зауважував, що «суд має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонам, за клопотанням іншої сторони» та «суд має право зменшити суму судових витрат, встановивши їх неспіврозмірність, незалежно від того, чи подавалося відповідачем відповідне клопотання», не є тотожними за своєю суттю. Суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. В зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Зауважував, що відповідачем не отримувалось копії позовної заяви ОСОБА_1 , а отже він був позбавлений можливості подати клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, заявлених позивачем. В той же час, судом першої інстанції було в повному обсязі досліджено матеріали справи, об`єктивно оцінено складність справи, предмет спору з урахуванням ціни позову за немайновими вимогами, враховано досвід роботи адвоката з аналогічними справами та подання аналогічних позовних заяв до різних судів, та прийнято законне і обґрунтоване рішення, яке повинно бути залишене в силі.

В судове засідання 10 квітня 2024 року учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлені, від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи у відсутності позивача та його представника; відповідач ТОВ «Консалтинг Центр Уа» скористався правом відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується, про стягнення витрат на правничу допомогу, вказаним вимогам закону відповідає.

Стягуючи з відповідача на користь позивача судові витрати на правничу допомогу в розмірі 1000 грн., суд першої інстанції керувався ст. 133, 137, 141 ЦПК України, оцінивши складність справи, предмет спору з урахуванням ціни позову за немайновими вимогами, задоволення судом позовних вимог, враховуючи складання заяв по суті та відсутності судових засідань в справі, враховуючи досвід роботи адвоката з аналогічними справами та подання аналогічних позовних заяв до різних судів, що зазначено останнім у доповненні до клопотання від 01 грудня 2023 року, та прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви про стягнення з відповідач в даній справі витрат на правничу допомогу, а саме в розмірі 1000 грн., що відповідає критерію реальності та розумності, є співмірним, виходячи зі складності, категорії справи, виконаних адвокатом робіт та наданих адвокатських послуг.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Частиною першою статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з вимогами частин першої, другої, четвертої, п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Судом встановлено, що в листопаді 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, в якому зазначив попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат на правничу допомогу в розмірі 15000 грн. (а. с. 5).

До позовної заяви додано копію договору про надання правової/правничої допомоги № 207/23-П, укладеного адвокатом Кожем`яченком В.В. з ОСОБА_1 31 жовтня 2023 року, копію опису надаваємих послуг, копію ордеру та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, копію відомостей по виконавчому провадженню ВП № НОМЕР_1 з Автоматизованої системи виконавчих проваджень, витяг з АСВП постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № НОМЕР_1 від 17 червня 2021 року, копію заяви ТОВ «Центрокредит» про примусове виконання від 11 червня 2021 року, копію оскаржуваного виконавчого напису № 29410 від 16 березня 2021 року, вчиненого приватним нотаріусом Обухівського РНО Київської області Головкіною Я.В., витяг з ЄДРПОУ щодо ТОВ «Консалтинг Центр УА» та ТОВ «Центрокредит», копію листа Міністерства юстиції України про надання інформації щодо діяльності приватного нотаріуса Головкіної Я.В., копію наказу Міністерства юстиції України про анулювання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю, виданого на ім`я Головкіної Я.В. , копію витягу з Єдиного реєстру приватних виконавців України, щодо приватного виконавця Голяченка І.П., інформаційна довідка з Єдиного реєстру приватних виконавців України щодо приватного виконавця Голяченка І.П.

Згідно умов п. 1.2 договору про надання правничої допомоги, укладеного адвокатом Кожем`яченком В.В. з ОСОБА_1 31 жовтня 2023 року, метою даного договору (зокрема, але не виключно) являється бажання клієнта в судовому порядку визнати виконавчий напис нотаріуса № 29410 від 16 березня 2021 року, виданий приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Головкіною Я.В. таким, що не підлягає виконанню, та подальшого закінчення виконавчого провадження ВП № НОМЕР_1 на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», зняття всіх арештів та обмежень, пов`язаних з примусовим виконанням, видалення відомостей клієнта з Єдиного реєстру боржників.

Згідно розділу 3 договору, винагорода адвоката за надання правової допомоги (гонорар) визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. сплати гонорару залежить від досягнення адвокатом позитивного результату. За надання правової (правничої) допомоги, відповідно до даного договору, клієнт сплачує адвокату фіксовану суму гонорару в розмірі 15000 грн. на протязі 30 діб після закінчення виконавчого провадження на підставі відповідного рішення суду про визнання судом виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Також адвокатом Кожем`яченком В.В. з ОСОБА_1 узгоджено мінімальний об`єм надаваємих виконавцем послуг згідно договору про надання правової/правничої допомоги № 207/23-Ц від 23 жовтня 2023 року, шляхом спільного підписання опису надаваємих послуг (а. с. 14), в якому викладено перелік наступних робіт (послуг): надання первинної консультації клієнту, обговорення механізмів і процедур судового захисту прав клієнта, ознайомлення з документами, наданими клієнтом, перевірка та пошук інформації в електронних базах та реєстрах щодо особи клієнта з метою формування доказової бази, направлення адвокатського запиту про надання інформації та копій документів (у разі необхідності), формування доказової бази, підготовка позовної заяви до суду про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, підготовка копій необхідних документів, які додаються до позовної заяви, надсилання всіх документів до суду, моніторинг судової справи та реєстру судових рішень, участь в судовому засіданні (у разі необхідності), підготовка та направлення процесуальних документів, пов`язаних з розглядом справи, отримання відповідного судового рішення суду про визнання судом виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, підготовка апеляційної скарги на рішення (ухвалу) суду (у разі необхідності), підготовка та направлення до державного/приватного виконавця відповідної заяви про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», оскарження дії або бездіяльності державного/приватного виконавця та інших посадових осіб виконавчої служби (у разі необхідності), отримання постанови державного/приватного виконавця про закінчення виконавчого провадження, перевірка припинення заходів примусового виконання щодо особи клієнта (а. с. 14).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При визначенні суми відшкодування витрат суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Вказаний правовий висновок викладено в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 зроблено висновок, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Таким чином, суд першої інстанції, виходячи з принципів співмірності та розумності судових витрат, визначаючи розмір витрат на професійну правничу допомогу, що за результатами розгляду цієї справи підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, дійшов правильного висновку про присудження позивачу ОСОБА_1 не всіх заявлених витрат на професійну правничу допомогу, а тільки частини розміру цих витрат у сумі 1000 грн., врахувавши, зокрема, характер правовідносин, обсяг наданих адвокатським об`єднанням послуг заявнику, складність справи, необхідність процесуальних дій сторони, реальність наданих адвокатських послуг, розумність їхнього розміру.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачем не заявлялось письмових заперечень щодо заявлених до стягнення судових витрат на правничу допомогу, не подавалось жодних доказів на спростування розумності та співмірності заявлених до стягнення судових витрат, не заявлялось клопотання про зменшення судових витрат на правничу допомогу, апеляційним судом відхиляються як неспроможні, оскільки, як зазначено вище, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21, підтриманої в подальшому Верховним Судом в постанові від 19 лютого 2024 року в справі № 490/7096/21, в якій зроблено висновок, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення.

Також апеляційний суд враховує доводи відзиву на апеляційну скаргу, що відповідачем ТОВ «Консалтинг Центр УА» не отримувалася копія позовної заяви ОСОБА_1 , а відтак у відповідача об`єктивно була відсутня можливість подати клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, а в апеляційній скарзі відповідач, заперечуючи проти стягнення судових витрат на правничу допомогу, звертав увагу на те, що справа не є складною, є малозначною, предметом спору в справі є немайновий спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, заборгованість за виконавчим написом становить 5214 грн., в той час як витрати на правничу допомогу заявлені в розмірі 15000 грн., що становить більшу суму, ніж заборгованість позивача перед відповідачем, у аналогічних правовідносинах сформована значна судова практика, яка свідчить про те, що підготовка позовної заяви не потребувала значних глибинних правових досліджень, адвокат має досвід з аналогічними справами та подання аналогічних позовних заяв до різних судів, стягнення з іншої сторони у справі витрат на професійну правничу допомогу має на меті компенсування неминучих витрат, які пов`язані з реалізацією права на захист власних інтересів в суді, а не збагачення сторони, на користь якої ухвалено рішення в справі.

Враховуючи обставини даної справи, апеляційний суд приходить до висновку, що обов`язок доведення неспівмірності витрат на правничу допомогу відповідачем виконано.

Відтак, апеляційний суд погоджується з правильними висновками суду першої інстанції, що часткове задоволення заяви про стягнення з відповідач в даній справі витрат на правничу допомогу, а саме в розмірі 1000 грн., відповідає критерію реальності та розумності, є співмірним, виходячи зі складності, категорії справи, виконаних адвокатом робіт та наданих адвокатських послуг.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 14 квітня 2021 року в справі № 757/60277/18-ц, від 01 жовтня 2020 року в справі № 910/15191/19, від 02 лютого 2023 року в справі № 915/606/21, від 30 січня 2023 року в справі № 910/7032/17, відхиляються апеляційним судом як безпідставні, оскільки рішення суду першої інстанції цим висновкам не суперечить.

Позивачем в апеляційній скарзі не наведено достатньо обґрунтованих доводів для збільшення визначеного судом розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають відшкодуванню відповідачем, в тому числі не є підставою для такого збільшення доводи, що частина з наданих адвокатом послуг дійсно стосується питання виконання судового рішення, однак виконання рішення є складовою частиною на справедливий суд, і апеляційний суд підстав для такого збільшення не вбачає.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, висновків суду першої інстанції не спростовують, містять посилання на обставини, що були предметом перевірки суду першої інстанції, яким була надана належна правова оцінка, зводяться до переоцінки доказів та незгоди із судовим рішенням, спростовуються матеріалами справи, змістом оскаржуваного судового рішення, і не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з наведеного, рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на правничу допомогу з відповідача на користь позивача в розмірі 1000 грн. відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В іншій частині рішення суду першої інстанції ніким не оскаржується і не є предметом апеляційного перегляду.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Кожем`яченком Володимиром Володимировичем , залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 19 грудня 2023 року в частині стягнення витрат на правову допомогу залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.