печерський районний суд міста києва
Справа № 405/4335/22-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2024 року Печерський районний суд м. Києва

в складі: головуючого судді Ільєвої Т.Г.,

при секретарі судових засідань Ємець Д.О.

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1

представника Національного банку України - Івашіна Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в загальному позовному провадженні цивільну справу №405/4335/222 за позовом ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, Національного банку України про відшкодування шкоди, заподіяної протиправною бездіяльністю та незаконним рішенням органу державної влади,-,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2022 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом про відшкодування шкоди, заподіяної протиправною бездіяльністю та незаконним рішенням органу державної влади.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що між товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «П`ятихатська» та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Хрещатик» в особі Кіровоградського регіонального відділення 06.07.2015 р. укладений договір №3035 банківського рахунку юридичної особи, на виконання умов якого банком Товариству був відкритий поточний рахунок № НОМЕР_1 .

Разом з цим, постановою правління Національного банку України (НБУ) від 04.04.2016 року № 231/БТ ПАТ «КБ «Хрещатик» віднесено до категорії проблемних строком до 180 днів.

05.04.2016р. постановою правління Національного банку України №234 ПАТ «КБ «Хрещатик»» віднесений до категорії неплатоспроможних, і з цієї дати на підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.04.2016р. № 463 у Банку запроваджено тимчасову адміністрацію.

Рішенням правління НБУ від 02.06.2016р. № 46-рш відкликано банківську ліцензію та ліквідовано публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Хрещатик».

Станом на 06.04.2016р. залишок коштів на рахунку ТОВ «Агрофірма «П ятихатська» № НОМЕР_1 становив 30 808 300,60 грн.

Постановою окружного адміністративного суду м. Києва від 19.01.2017р. по справі № 826/6665/16, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 20.04.2017р. та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 20.07.2017р., визнано протиправною та скасовано постанову Національного банку України від 05.04.2016 року № 234 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» до категорії неплатоспроможних».

Постанова окружного адміністративного суду від 19.01.2017р. набрала законної сили з моменту постановлення Київським апеляційним адміністративним судом вищезазначеної ухвали, тобто з 20.04.2017р.

Таким чином, з моменту ухвалення вищевказаних судових рішень процедура виведення ПАТ «КБ «Хрещатик» з ринку Фондом гарантування вкладів фізичних осіб не проводилася, внаслідок чого Фонд до 18.02.2021р. не мав повноважень органу управління банку та органу контролю.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 27.12.2018 р. у справі № 826/3021/18, залишеним без змін постановами Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.03.2018р. і Касаційного адміністративного суду від 30.11.2021р., визнано протиправним і скасоване рішення Правління Національного банку України від 02.06.2016р. № 46-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик».

Однак, до розгляду цієї справи судом касаційної інстанції, Національний банк України за пропозицією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняв інше рішення від 18 червня 2019р. № 415-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «КБ «Хрещатик», і останній був ліквідований Фондом у жовтні 2020 р.

Таким чином, Банк не був неплатоспроможним до 18.02.2021р. (постанова Шостого апеляційного адміністративного суду у справі № 826/6665/16), не знаходився в процедурі ліквідації до 18.06.2019р.

27 грудня 2017 р. між позивачем та ТОВ «Агрофірма «П`ятихатська» укладений договір № 1 відступлення права вимоги, за яким товариство передало позивачу, як Новому кредитору, своє право вимоги з ПАТ «КБ «Хрещатик» боргу в сумі 12 000 000 (дванадцяти мільйонів) гривень, що виник внаслідок невиконання Банком своїх обов`язків по договору банківського рахунку юридичної особи №3035 від 06 липня 2015р., а також відсотків на залишки по поточному рахунку № НОМЕР_1 , нарахованих на суму 12 000 000 (дванадцять мільйонів) гривень, які передбачені додатковою угодою № 02 від 09.12.2015р. до зазначеного договору.

Так, позивач вказує, що на виконання вимог ст. 517 ЦК України та договору № 1 від 27 грудня 2017р., первісним кредитором йому передані документи, які засвідчують права, що передаються, та відповідна інформація, яка є важливою для їх здійснення.

Відповідно до п. 2 договору № 1 відступлення права вимоги після його укладення до позивача як до Нового кредитора перейшли всі права Первісного кредитора по зобов`язанню, обумовленому договором банківського рахунку юридичної особи №3035 від 06 липня 2015р., які стосуються боргу в сумі 12 000 000 (дванадцяти мільйонів) гривень, а також відсотків на залиш¬ки по поточному рахунку № НОМЕР_1 , нарахованих на суму 12 000 000 (дванадцять мільйонів) гривень, які передбачені додатковою угодою № 02 від 09.12.2015р. до зазначеного договору.

Отже, позивач став вкладником, клієнтом і, відповідно, споживачем банківсь¬ких послуг ПАТ «КБ «Хрещатик».

Листом від 11.01.2018р. позивач повідомив Банк про відступлення права вимо¬ги та запропонував негайно виконати свої обов`язки за договором банківсько¬го рахунку юридичної особи №3035 від 06 липня 2015р., шляхом перерахування грошових коштів на позивача рахунок в установі банку.

Однак, зазначена вимога листом від 01.02.2018р. № 2-2/323 залишена без задоволення.

Позивач звертає увагу, що судами адміністративної юрисдикції всіх інстанцій у справі № 826/15685/16 визнано протиправною бездіяльність НБУ щодо не вжиття належних заходів забезпечення захисту законних інтересів всіх вкладників і кредиторів ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» щодо безпеки збереження коштів на банківських рахунках, невжиття адекватних, негайних та рі¬шучих дій, неприйняття своєчасно рішення про застосування адекватного за¬ходу впливу до зазначеного банку, а саме: постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.02.2017р.; ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 30.05.2017р.; ухвалою Вищого адміністративного суду України від 07.12.2017р.

Відтак, позивач, посилаюсь на ст. 1173 Цивільного кодексу України, вважає, що йому було завдвано шкоду та просить суд:

- стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, завданої фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 19 702 800,00 грн., що складається з: 12 000 000 грн. - основної суми та 7 702 800, 00 грн. - інфляційних втрат, виходячи з 164,19% офіційно встановленого індексу інфляції за період з 01.01.2017р. по 01.07.2022р.

31.08.2022 ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда було направлено дану справу, за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва.

02.03.2023 до суду надійшла позовна заява в провадження судді Печерського районного суду м. Києва Ільєвої Т.Г., яка була передана судді 06.03.2023.

06.03.2023 ухвалою суду було відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

17.08.2023 ухвалою суду закрито підговточе судове засідання та перейдено до розгляду справи по суті.

24.10.2023 ухвалою суду залучено до участі у справі співвідповідача Національний банк України.

20.11.2023 представником Національного банку України було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позивачем не доведено, що внаслідок дій (бездіяльності) Національного банку було порушено його право на отримання коштів за договором банківського вкладу.

Також, позивачем не доведено наявності завданої шкоди та вини, як необхідних елементів складу цивільного правопорушення. Відповідно, відсутній і причинно- наслідковий зв`язок між діями відповідача та заявленими до стягнення збитками.

Окрім цього, представник відповідача звернув увагу, що відповідно до висновків Верховного Суду, викладених, зокрема, в постановах від 13.08.2021 у справі № 757/4166/19 та від 16.06.2022 у справі № 757/75447/17-ц, кошти розміщені як банківські вклади не є збитками у розумінні статті 22 ЦК України, а тому відсутні підстави для стягнення зазначеної суми у порядку, встановленому статтею 1173 ЦК України із відповідачів.

Так, 02.10.2020 було внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про державну реєстрацію припинення ПАТ "КБ "ХРЕЩАТИК" як юридичної особи. Таким чином, процедура ліквідації банку, як юридичної особи, була завершеною.

Тому, в силу вимог частини 1 статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" вимоги до банку, незадоволені за недостатністю його майна, вважаються погашеними.

Окрім цього, зазначено, що Національний банк не є стороною у договірних відносинах, що виникли між позивачем та Банком, а отже у нього відсутні зобов`язання стосовно виконання умов договорів, укладених між цими сторонами.

Представник Національного банку України зазначив, що посилання позивача на обставини, викладені у судових рішеннях у справах № 826/3021/18 та 826/15685/16 є необґрунтованим та не доводить наявності протиправної поведінки чи причинно-наслідкового зв`язку, адже в зазначених рішеннях не міститься жодних висновків про те, що внаслідок будь-яких рішень, дій або бездіяльності Національного банку були порушені права позивача на отримання коштів за договорами банківського вкладу, а причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою виражається в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Таким чином, позивачем не доведено, що внаслідок прийняття рішень/дій/ бездіяльності Національного банку, порушено його право як клієнта ПАТ "КБ "ХРЕЩАТИК" за договором банківського вкладу, не доведено завдану позивачу шкоду та причинно-наслідковий зв`язок між діями Національного банку та можливою шкодою завданою позивачу.

З врахуванням зазначеного, представник Національного банку України просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

15.02.2024 позивач подав відповідь на відзив, в якому зазначено, що посилання представника банку є необґрунтованими, оскільки судами визнано протиправну бездіяльність Національного банку України, а тому наявник склад завдання шкоди, у відповідності до ст. 1173 ЦК України.

21.02.2024 представником позивача було подано відповідь на відзив.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Представник Національного банку України в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог, посилаючь на позицію заначену у відзиві.

Представник Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся, шляхом направлення судових повісток та розміщенням оголошення на сайті Печерського районного суду м. Києва, тому в силу положень ст. 131 ЦПК України, відповідач вважається повідомленим про розгляд справи належним чином.

Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків.

Так, судом встановлено, що між товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «П`ятихатська» та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Хрещатик» в особі Кіровоградського регіонального відділення 06.07.2015р. укладений договір №3035 банківського рахунку юридичної особи, на виконання умов якого банком Товариству був відкритий поточний рахунок № НОМЕР_1 . (а.с.7-10).

04.04.2016 року постановою Правління Національного банку України № 231/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» до категорії проблемних», ПАТ «КБ «Хрещатик» віднесено до категорії проблемних строком до 180 днів, установлено для ПАТ «КБ «Хрещатик» обмеження в його діяльності, а також зобов`язано ПАТ «КБ «Хрещатик» надсилати до Департаменту банківського нагляду повідомлення про стан виконання запланованих заходів щодо фінансового оздоровлення банку, а також приведення ним своєї діяльності у відповідність до вимог банківського законодавства.

05.04.2016 року Правлінням Національного банку України прийнято постанову № 234 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» до категорії неплатоспроможних», відповідно до якої виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05.04.2016 року № 463 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Хрещатик» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку».

Відповідно до рішення Правління Національного банку України від 02.06.2016 року № 46-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «КБ «Хрещатик» виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 03.06.2016 року № 913 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «Хрещатик» та делегування повноважень ліквідатора банку».

27 грудня 2017р. між позивачем та ТОВ «Агрофірма «П`ятихатська» укладений договір № 1 відступлення права вимоги, за яким товарситво передало позивачу, як Новому кредитору, своє право вимоги з ПАТ «КБ «Хрещатик» боргу в сумі 12 000 000 (дванадцяти мільйонів) гривень, що виник внаслідок невиконання Банком своїх обов`язків по договору банківського рахунку юридичної особи від 06 липня 2015р., а також відсотків на залишки по поточному рахунку № НОМЕР_1 , нарахованих на суму 12 000 000 (дванадцять мільйонів) гривень, які передбачені додатковою угодою № 02 від 09.12.2015р. до зазначеного договору (а.с.13-14).

Згідно зі ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання і має право звернутися до суду за захистом свого права та інтересу у визначений ч.2 ст.16 ЦК України спосіб, зокрема, шляхом відшкодування майнової та немайнової (моральної) шкоди.

Приймаючи дане рішення суд враховує також засади ст.6 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод", згідно якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку.

Цивільним процесуальним кодексом України, визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Варто заначити, що процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом, що регулює спірні правовідносини.

Як визначено у п. 16 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до п. 6 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Отже, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, в якому введено тимчасову адміністрацію та/або запроваджено процедуру ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними та цей закон є приорітетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Статтею 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації. Зокрема, згідно п. 1, 2 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку та примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшенню ліквідаційної маси.

Статтею 28 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що Фонд розпочинає виплату відшкодування коштів вкладникам, їх представникам та спадкоємцям у національній валюті України в готівковій або безготівковій формі не пізніше семи днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Черговість та порядок задоволення вимог до банку, оплата витрат та здійснення платежів закріплені у ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті.

Таким чином, законом про систему гарантування чітко визначено процедуру повернення вкладів, а саме статтею 45 цього Закону передбачено, що протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку, на підставі яких Фонд складає реєстр акцептованих вимог кредиторів та спрямовує кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку на задоволення вимог кредиторів у порядку черговості (статті 49 та 52 Закону про систему гарантування).

Відтак, вищевказана акцептована сума повинна повертатися в порядку черговості, встановленої статтею 52 Закону про систему гарантування. Зокрема, вимоги інших вкладників, які не є пов`язаними особами банку, юридичних осіб - клієнтів банку, які не є пов`язаними особами, погашаються у сьому чергу.

За змістом частини 1 статті 52 Закону про систему гарантування вбачається, що кошти, виручені в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів у черговості, визначеній пунктами 1-10 частини 1 цієї статті. Вимоги до банку, не задоволені в результаті ліквідаційної процедури та продажу майна (активів) банку на дату складення ліквідаційного балансу, вважаються погашеними.

Згідно із ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов`язань, є кредитором банку.

Отже після запровадження Фондом гарантування вкладів фізичних осіб тимчасової адміністрації відносно неплатоспроможного банку з метою виведення його з ринку та в подальшому відкликання НБУ банківської ліцензії й переходу до процедури ліквідації банку, задоволення вимог кредиторів банку здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Чинним законодавством не передбачено задоволення вимог кредиторів поза межами процедури ліквідації банку.

Вказане стверджується і правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 20.01.2015 року у справі № 6-2001цс15, в якій зазначено, що на момент ухвалення рішення судом першої інстанції у банку вже було введено тимчасову адміністрацію, що унеможливило стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

У подальшому така правова позиція підтримана Верховним Судом, зокрема, у постанові від 10.04.2019 року у справі № 182/7301/17 (провадження № 61-46092св18), у якій зазначається, що після введення у банку тимчасової адміністрації стягнення коштів у будь-який інший спосіб, ніж передбачений Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», є неможливим. Акцептовані кредиторські вимоги не задовольняються за рахунок гарантованого державою відшкодування за вкладами, оскільки їх задоволення здійснюється у межах ліквідаційної процедури у порядку, визначеному статтею 52 Закону, за рахунок коштів, одержаних у результаті ліквідації та продажу майна банку.

У своїй постанові від 04.09.2019 року у справі № 243/8557/16-ц (провадження № 61-15759св18) Верховний Суд зазначає, що задоволення вимог окремих кредиторів поза межами процедури ліквідації банку порушує в цілому баланс інтересів кредиторів банку та не узгоджується з положеннями Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», якими передбачено, що під час ліквідаційної процедури неплатоспроможного банку визначається загальна сума його заборгованості перед кредиторами (пасив), формується ліквідаційна маса банку (актив) та здійснюється її реалізація з подальшим спрямуванням коштів, одержаних від продажу майна банку, на погашення акцептованих (визнаних) вимог кредиторів в порядку черговості відповідно до статті 52 цього Закону.

Отже віднесення ПАТ «КБ «Хрещатик» до категорії неплатоспроможних фактично унеможливило виконання банком своїх зобов`язань щодо виплати вкладу та процентів позивачу, а оскільки між позивачем та ПАТ «КБ «Хрещатик» виникли договірні відносини, то стягнення суми вкладу позивачем повинно відбуватися на підставі законодавства, що регулює правовідносини щодо повернення вкладу з урахуванням положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Варто зазначити, що 02.10.2020 було внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про державну реєстрацію припинення ПАТ "КБ "ХРЕЩАТИК" як юридичної особи. Таким чином, процедура ліквідації банку, як юридичної особи, була завершеною.

Тому, в силу вимог частини 1 статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", вимоги до банку незадоволені за недостатністю його майна, вважаються погашеними.

Так, зобов`язання з відшкодування шкоди є безпосереднім наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових та майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. За своїм характером ці зобов`язання належать до роду недоговірних, тобто вони виникають поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин.

Згідно з п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», обов`язковими підставами відшкодування матеріальної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у мотивувальній частині постанови від 03.06.2021 у справі № 686/34047/19 зазначив: "Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майнуюридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв 'язок та є вина зазна ченої особи ".

Окрім цього, варто зазначити, що відповідно до статті 2 Закону України «Про Національний банк України», Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

Основною функцією Національного банку України, згідно статті 6 Закону України «Про Національний банк України», є забезпечення стабільності грошової одиниці України, а однією з інших функцій передбачених статтею 7 Закону України «Про Національний банк України» є здійснення банківського регулювання та нагляду на індивідуальній та консолідованій основі.

Відповідно до статті 55 Закону України «Про Національний банк України» головна мета банківського регулювання і нагляду - безпека та фінансова стабільність банківської системи, захист інтересів вкладників і кредиторів.

Національний банк України здійснює функції банківського регулювання і нагляду на індивідуальній та консолідованій основі за діяльністю банків та банківських груп у межах та порядку, передбачених законодавством України.

Національний банк України здійснює постійний нагляд за дотриманням банками, їх підрозділами, афілійованими та спорідненими особами банків на території України та за кордоном, банківськими групами, представництвами та філіями іноземних банків в Україні, а також іншими юридичними та фізичними особами банківського законодавства, нормативно-правових актів Національного банку і економічних нормативів. Національний банк не здійснює перевірок і ревізій фінансово-господарської діяльності осіб, зазначених у цій статті.

Відповідно до статті 67 Закону України «Про банки і банківську діяльність» метою банківського нагляду є стабільність банківської системи та захист інтересів вкладників і кредиторів банку щодо безпеки зберігання коштів клієнтів на банківських рахунках.

Наглядова діяльність Національного банку України охоплює всі банки, їх відокремлені підрозділи, афілійованих та споріднених осіб банків, банківські групи, учасників банківських груп на території України та за кордоном, установи іноземних банків в Україні, а також інших юридичних та фізичних осіб у частині дотримання вимог цього Закону щодо здійснення банківської діяльності.

Національний банк України здійснює банківський нагляд у формі інспекційних перевірок та безвиїзного нагляду.

Так, в результаті укладення Договору банківського вкладу між позивачем та ПАТ "КБ "ХРЕЩАТИК" виникли договірні цивільно-правові відносини.

Разом з цим, суд заувважує, що Національний банк не є стороною у договірних відносинах, що виникли між позивачем та Банком, а отже у нього відсутні зобов`язання стосовно виконання умов договорів, укладених між цими сторонами.

Частиною першою ст. 1058 Цивільного кодексу України визначається, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Так, посилаючись на завдання шкоди, позивач вказує, що судовими рішеннями у справах № 826/3021/18 та 826/15685/16 встановлено протиправну бездіяльність НБУ, а тому він має право на відшкодування шкоди в розмінні статті 1173 ЦК України.

Однак, суд з даною позицією не погоджується, оскільки вважає доводи позивача є необґрунтованими, які не доводять наявності протиправної поведінки чи причинно-наслідкового зв`язку, адже в зазначених рішеннях не міститься жодних висновків про те, що внаслідок будь-яких рішень, дій або бездіяльності Національного банку були порушені права позивача на отримання коштів за договорами банківського вкладу, а причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою виражається в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Аналогічні висновки щодо рішень, на які посилається позивач, місяться у постановах Верховного Суду від від 01.02.2023 у справі № 757/27406/19-ц, від 07.06.2022 у справі № 757/65202/17-ц, від 20 листопада 2019 року у справі №° 757/11071/17-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 910/13826/18".

Так, статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

За загальним правилом, яке встановлено у частині першій статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків (майнової шкоди) у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

У частині другій статті 22 ЦК України визначено, що збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди, на підставі статті 1173 ЦК України, доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв`язок між протиправною дією чи бездіяльністю і негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві шкоди, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вона заподіяна, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Статтями 1173, 1174 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі посадовою або службовою особою органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, а також, завдана органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів чи вини посадової або службової особи.

Отже, обов`язковою умовою відшкодування заподіяних збитків та майнової шкоди є порушення прав особи внаслідок незаконних дій або бездіяльності та наявність реального збитку та шкоди.

Наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою підлягають доказуванню на загальних підставах та відповідно до статей 12, 81 ЦПК України є обов`язком позивача.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою виражається в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки заподіювана шкоди.

Вищевказані висновки щодо застосування норм права викладені в постановах Верховного Суду від 22.05.2018 по справі № 915/1015/16. від 25.06.2018 по справі № 916 1991/17. від 12.06.2018 по справі № 908/999/17.

Відтак, позивач, звертаючись до суду, повинен довести факт заподіяння шкоди та надати докази встановлення такого порушення, що спричинило шкоду останньому та причинно-наслідковий звязок. Тобто, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку та підтверджуватись відповідним судовим рішенням, що набрало законної сили, або рішенням уповноважених посадових осіб органу державної влади, яке матиме преюдиціальне значення для справи про відшкодування шкоди.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно частин першої-третьої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Відтак, на думку суду, позивачем свої позовні вимоги не були доведеними та підтверджені належними доказами.

Так, порушення певних прав позивача щодо не повернення вкладу, та у зв`язку з тим, що, на його думку, було визнано протиправну бездіяльність НБУ рішеннями суддів, на які він посилається, не свідчить про те, що відповідач несе за вказане відповідальність стосовно саме обставин, які виклав позивач.

Окрім цього, Національний Банк України не є стороною у договорі банківського вкладу, у нього відсутні фінансові зобов`язання перед позивачем стосовно виконання його умов.

Таким чином, обґрунтування позивача про те, що Національний банк України має нести майнову відповідальність за зобов`язаннями неплатоспроможного банку є необґрунтованими. Вимоги позивача про відшкодування шкоди ґрунтуються на хибному твердженні про те, що Національний банк, в розумінні позивача, є відповідальним за нормами статті 1173 Цивільного кодексу України, оскільки твердження позивача зводяться до того, що Національним банком України було спричинено шкоду.

Таким чином, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з їх необґрунтованістю, суб`єктивним трактуванням законодавства та належним спростуванням представником відповідача доводів позивача.

На підставі встановлених судом обставин, керуючись ст. ст. 3, 8, 21, 55, 61, 129, 129-1 Конституції України,ст. ст. 1-16, 22,1173,1174 Цивільного кодексу України, Законом України «Про банки і банківську діяльність», Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», ст. ст. 1-18, 76-81, 95, 137, 141, 228, 229, 235, 241, 244, 245, 258, 259, 263-265, 268, 289, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, Національного банку України про відшкодування шкоди, заподіяної протиправною бездіяльністю та незаконним рішенням органу державної влади - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду, розгляду справи апеляційним судом.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Київського апеляційного суду, або через Печерський районний суд міста Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, а особою, яка була відсутня при проголошенні рішення, протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 04.04.2024.

Суддя Теятна ІЛЬЄВА