Номер провадження: 22-ц/813/1592/24
Справа № 495/5982/20
Головуючий у першій інстанції Мишко В. В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Комлевої О.С.,

за участю секретаря Малюти Ю.С.,

учасники справи:

позивач керівник Білгород-Дністровської окружної прокуратури,

відповідачі: Білгород-Дністровська міська рада, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26.04.2023 у складі судді Мишко В.В.,

встановив:

У жовтні 2020 року керівник Білгород-Дністровської місцевої прокуратури, правонаступником якого є Білгород-Дністровська окружна прокуратура звернувся до суду з позовом до Білгород-Дністровської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про:

- визнання незаконним п. 2.4 рішення Білгород-Дністровської міської ради від 20.03.2018 № 525-VII, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано безкоштовно у власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) ОСОБА_1 площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_1 . Кадастровий номер земельної ділянки :01:009:0599;

- визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :01:009:0599, укладеного 18.10.2018 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченим приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Рязанцевою О.Ю;

- витребування від ОСОБА_2 на користь Білгород-Дністровської міської ради земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_1 . Кадастровий номер земельної ділянки :01:009:0599.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що земельна ділянка площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:009:0599, відведена у власність ОСОБА_1 з порушенням вимог, встановлених ЗК України, ЗУ «Про основи містобудування», «Про регулювання містобудівної діяльності», а саме щодо невідповідності містобудівній документації Генеральному плану м. Білгород-Дністровського та Плану Зонування м. Білгород-Дністровського, затвердженими рішенням Білгород-Дністровської міської ради №391 від 28.07.2017.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26.04.2023 у задоволенні позову керівника Білгород- Дністровської окружної прокуратури відмовлено.

Не погодившись з наведеним рішенням суду, заступник керівника Одеської обласної прокуратури оскаржив його до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі прокурор посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що судом не у повному обсязі було досліджено матеріали справи, зокрема, суд зробив необґрунтований висновок про правомірність рішення Білгород-Дністровської міської ради від 20.03.2018 № 525-VII, що стало результатом неправомірного висновку про відсутність підстав для витребування спірної земельної у ОСОБА_2 , який є власником цієї земельної ділянки. З огляду на викладене прокурор просить суд апеляційної інстанції оскаржуване рішення скасувати та задовольнити позовні вимоги.

Відповідачі в судове засідання 21.03.2024 не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи не заявили, у зв`язку з чим суд вирішив розглянути справу без їх участі.

Заслухавши суддю-доповідача, представника прокуратури, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із відсутності законних підстав для відмови Білгород-Дністровською міською радою відповідачу ОСОБА_1 у затвердженні документації із землеустрою, тому дійшов висновку, що рішення Білгород-Дністровської міської ради прийнято в межах діючого законодавства. В частині вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та витребування від ОСОБА_2 суд дійшов висновку, що позивачем не доведено факту обізнаності ОСОБА_2 про суперечності в частині містобудівної документації, щодо розташування спірної земельної ділянки.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, проте вважає, що рішення підлягає зміні з урахуванням наступного.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (стаття 14 Конституції України).

Відповідно до статті 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно з положеннями статті 2 ЦК України земельні відносини регулюються земельним законодавством.

Частиною четвертою статті 83 ЗК України передбачено категоризацію земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність. Зокрема, до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

За загальним правилом землі загального користування - це земельні ділянки, режим користування якими відзначається найбільшою загальнодоступністю. У містах, селищах і сільських населених пунктах, землі загального користування складаються з земель шляхів сполучення (площі, вулиці, провулки, проїзди (в межах червоних ліній), дороги, набережні), земель для задоволення культурно-побутових потреб населення (парки, лісопарки, сквери, сади, бульвари, водойми, пляжі), полігонів для захоронення неутилізованих промислових відходів, полігонів побутових відходів і сміттєпереробних підприємств, та інших земель, що служать для задоволення потреб міста, селища, сільського населеного пункту.

Відповідно до ст. 12 Земельного Кодексу України розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян і юридичних осіб, відноситься до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст.

Стаття 118 Земельного Кодексу України встановлює порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.

Відповідно до вказаної норми громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, клопотання подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Встановлено, що рішенням Білгород-Дністровської міської ради №1352-VI від 18.08.2015 «Про надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність та в оренду», ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у власність.

Пунктом 9 вказаного рішення зобов`язано громадян, відповідно до цього рішення представити розроблені проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок на розгляд та затвердження Білгород-Дністровською міською радою, згідно зі ст.ст.186, 186-1 Земельного кодексу.

На підставі зазначеного рішення відповідачем ОСОБА_1 було замовлено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано йому безкоштовно у власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:009:0599.

В технічній документації наявний висновок Управління містобудування та архітектури Білгород-Дністровської міської ради №707 від 15.12.2015 відповідно до якого, розміщення земельної ділянки відповідає генеральному плану міста №505-XXIII від 27.12.2000, а проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд по АДРЕСА_1 , відповідає вимогам чинного законодавства України та іншим нормативно-правовим актам та погоджується.

Вбачається, що рішенням Білгород-Дністровської міської ради від 28.07.2017 №391 затверджено містобудівну документацію «Проект внесення змін до генерального плану міста Білгород-Дністровського Одеської області», «План зонування території міста Білгород-Дністровського Одеської області (зонінг)».

Пунктом 2.4 рішення Білгород-Дністровської міської ради від 20.03.2018 № 525-VII затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано безкоштовно у власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) відповідачу ОСОБА_1 , площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_1 . Кадастровий номер земельної ділянки :01:009:0599.

На підставі вказаного рішення Білгород-Дністровської міської ради відповідачем ОСОБА_1 набуто право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,1 га по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:009:0599 згідно рішення державного реєстратора Шабівської сільської ради Саченко О.Ф. від 29.08.2018 № 42748348 (РНОНМ 103, номер запису про право власності 27686386).

Відповідачем ОСОБА_1 згідно з договором купівлі-продажу, укладеним 18.10.2018, посвідченим приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Рязанцевою О.Ю., здійснено відчуження земельної ділянки на користь відповідача ОСОБА_2 , про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 18.10.2018 № 43551844 внесено запис про право власності за № 28425605.

Відповідно до листа Управління містобудування та архітектури Білгород-Дністровської міської ради від 28.10.2019 № 343 територія земельної ділянки по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:009:0599 регулюється Генеральним планом міста Білгород-Дністровського та Планом Зонування міста Білгород-Дністровського, затвердженими рішенням Білгород-Дністровської міської ради №391 від 28.07.2017. Згідно з планом зонування території міста вищевказана земельна ділянка знаходиться в зоні Ж-3 (зона змішаної багатоквартирної забудови та громадської забудови). В зоні Ж-3 не передбачено використання земельних ділянок з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Як вбачається з листа Управління містобудування та архітектури Білгород-Дністровської міської ради від 29.04.2020 №531/114, станом на 18.08.2015 діючою містобудівною документацією був генеральний план міста, затверджений рішенням Білгород-Дністровської міської ради від 27.12.2000 № 505. Орієнтовне місце розташування земельної ділянки згідно генерального плану міста Білгород-Дністровського Одеської області, затвердженого рішенням Білгород-Дністровської міської ради від 27.12.2000 №505, відноситься до території багатоквартирної житлової забудови. Згідно проекту детального планування житлового району «Південний», затвердженого рішенням Білгород-Дністровської міської ради від 19.11.1992 (що став основною складовою генерального плану міста, затвердженого рішенням Білгород-Дністровської міської ради від 27.12.2000 № 505), вказана у запиті земельна ділянка передбачалась для будівництва декількох секцій 5-ти поверхового житлового будинку.

Відповідно до частини третьої статті 24 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» у разі відсутності плану зонування або детального плану території, затвердженого відповідно до вимог цього Закону, передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб забороняється.

Таким чином, на час ухвалення рішення 20.03.2018 про передачу земельної ділянки ОСОБА_1 був затверджений План Зонування міста Білгород-Дністровського, відповідно до якого спірна земельна ділянка передбачалась для будівництва декількох секцій 5-ти поверхового житлового будинку, відтак рішення Білгород-Дністровської міської ради прийнято без врахування таких обставин.

Проте такі обставини не можуть бути підставою задоволення вимог, виходячи з наступного.

Згідно із ч.1 ст. 15, ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року).

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

У пункті 71 рішення Європейського суду з прав людини «Рисовський проти України» (Заява № 29979/04) зазначено, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (див., наприклад, рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), п. 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (див. зазначені вище рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 53, та «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), п. 38).

Висновком Управління містобудування та архітектури Білгород-Дністровської міської ради №707 від 15.12.2015 підтверджено, що розміщення спірної земельної ділянки відповідає генеральному плану міста №505-XXIII від 27.12.2000, а проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , відповідає вимогам чинного законодавства України та іншим нормативно-правовим актам та погоджується.

Неправомірність відповідного висновку і погодження уповноважених органів, його незаконність відповідним порядком станом на час порушення питання про передачу майна у власність не була встановлена. Питання неправомірного рішення порушене через п`ять років після початку процедури.

Набувач земельної ділянки, звертаючись за її виділенням покладається на компетентність відповідних уповноважених установ і органів та на правомірність їхніх дій і рішень.

Земельні ділянки із земель житлової та громадської забудови можуть передаватися у приватну власність. Управління у сфері земельних відносин належить до компетенції відповідної місцевої ради та уповноважених органів архітектури, містобудування, земельних відносин, які, зокрема, в межах своїх повноважень може змінювати певні містобудівні умови, правила забудови, в тому числі, змінювати план зонування.

Спірна земельна ділянка не належить до тих, які загальновідомо не можуть перебувати у власності фізичних осіб.

Отже, набувач не діє в умовах очевидності та не може знати чи передбачати, яка саме забудова допустима на відповідних земельних площах, у відповідних межах тощо. На час порушення питання про надання земельної ділянки план зонування затверджений не був.

За встановлених обставин даної справи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , кожен із яких на відповідний час діяли у правовідносинах із набуття права власності на земельну ділянку добросовісно і не вчиняли протиправних дій, не можуть за відсутності будь-якої їхньої вини зазнавати негативних наслідків, у тому числі, нести майнову відповідальність у вигляді позбавлення права власності на земельну ділянку.

У випадку задоволення позову відповідач ОСОБА_2 буде позбавлений права власності на майно без компенсації. Органи державної влади не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів з нерухомим майном. Проте відповідачі не повинні були передбачати наявність ризику того, що право власності на майно може бути припинено в зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання помилок.

Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною. Факт незаконного відчуження та допущення продажу спірної земельної ділянки не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням.

Дії органу, який отримавши погодження та документи прийняв рішення про надання земельної ділянки і на правомірність якого відповідач ОСОБА_1 обґрунтовано покладався, рівно як покладався на законність набуття відповідачем у власність земельної ділянки набувач права власності за договором ОСОБА_2 , знаходяться поза волею і контролем цих відповідачів. Відтак майно не може бути витребувано у добросовісного набувача, втручання у право володіння буде непропорційним.

У висновках, викладених в постановах Верховного Суду неодноразово зазначалося, що для витребування майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів не потрібно (постанова ВП ВС від 14.11.2018 справа №183/1617/16, від 21.08.2019 справа №911/3681/17), тому з огляду на встановлені обставини, мету позову, втрату володіння земельною ділянкою та унеможливлення її витребування задоволення інших вимог про визнання рішення та договору купівлі продажу недійсними неможна вважати ефективними способами захисту прав, оскільки не призведуть до захисту прав позивача.

З урахуванням вищевикладеного, слід погодитися з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову проте частково шляхом іншого обґрунтування.

Крім того, посилання суду на висновки викладені у постановах ВС від 06.03.2019 у справі №1640/2594/18 та від 10.03.2021 у справі №240/82/19 є помилковим, оскільки правовідносини в них не є релевантними до спору у даній справі.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Білгород Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26.04.2023 змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В решті залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 12.04.2024

Головуючий: Є.С. Сєвєрова

Судді: Л.М. Вадовська

О.С. Комлева