ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 521/14163/16

провадження № 61-17865св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

третя особа - орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради (правонаступник Хаджибейська районна адміністрація Одеської міської ради),

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Смирнова Лариса Петрівна, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2020 року у складі судді Маркарової С. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року у складі колегії суддів: Погорєлової С. О., Заїкіна А. П., Таварткіладзе О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні власністю.

Позов обґрунтовано тим, що 30 липня 2016 року він придбав у ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_1 , однак у квартирі залишились проживати зареєстровані члени родини колишніх власників житла - відповідачі у справі, які не бажають добровільно виселитись та знятись з реєстрації, а тому просив суд усунути йому перешкоди у користуванні власністю шляхом позбавлення відповідачів права користування житловим приміщенням, зняти місце проживання відповідачів з реєстраційного обліку за спірною адресою, виселити їх із квартири.

Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2020 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що відповідачі вселилися у спірну квартиру на законних підставах, як члени сім`ї колишніх власників, протягом тривалого часу користуються спірною квартирою і іншого житла для проживання не мають,

а тому право позивача на це майно не може бути захищено шляхом виселення відповідачів.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 638/13030/13-ц, від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, від 20 березня 2019 року у справі № 521/19976/16 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційну скаргу мотивовано тим, що право членів сім`ї власників квартири користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на квартиру у осіб, членами сім`ї яких вони є, а із припиненням права власності осіб втрачається й право користування жилим приміщенням у членів їх сім`ї, на що суди уваги не звернули. Зазначає, що він як новий власник квартири згоди на проживання у ній відповідачів не надавав та бажає проживати в квартирі самостійно. Проживання відповідачів у квартирі порушує його право на мирне володіння майном, передбачене статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 12 січня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі.

Встановлені судами фактичні обставини справи

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 26 січня 1998 року квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_8 , його дружині ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_7 в рівних частках.

Після смерті дружини ОСОБА_8 успадкував належну їй 1/4 частину спірної квартири, отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом від 30 жовтня 2009 року.

15 вересня 2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 було укладено договір дарування, відповідно до умов якого останній подарував належну йому 1/2 частину вказаної вище квартири ОСОБА_6 .

Таким чином, ОСОБА_7 належала частка квартири, а ОСОБА_6 її частки.

ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , а також відповідачі у справі є родичами.

При цьому між ОСОБА_6 і ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до продажу спірної квартири виникли неприязні відносини, що підтверджується тим, що у листопаді 2015 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом виселення. Позовні вимоги були обгрунтовані тим, що у зв`язку із проживанням відповідачів у квартирі, яка належить позивачам на праві власності, останні позбавлені можливості користуватись своїм майном та проживати із своїми членами сім`ї.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14 червня 2016 року у справі № 521/18968/15, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 26 липня 2016 року, позов ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишено без задоволення.

Через чотири дні після ухвалення вказаного судового рішення, а саме 30 липня 2016 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за договором купівлі-продажу відчужили спірну квартиру позивачу ОСОБА_1 .

Пунктом 5 цього договору передбачено, що продавці свідчать, що прав щодо відчужуваної квартири у третіх осіб та дітей, у тому числі за договорами оренди, найму чи шлюбним договором і сервітутів, що дають право на проживання у відчужуваній квартирі членів сім`ї власника(ів), не має.

Покупець свідчить, що ознайомлений з обставинами, викладеними, зокрема в пункті 5 цього договору. Відчужувана квартира оглянута покупцем недоліків, які перешкоджають використанню вказаної квартири за цільовим призначенням на момент огляду не виявлено (пункт 8 договору).

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 22 травня 2018 року, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 20 березня 2019 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5 , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_11 , до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

ОСОБА_1 про визнання недійсним зазначеного договору купівлі-продажу від 30 липня 2016 року (справа № 521/19976/16).

Згідно з довідкою з місця проживання про склад сім`ї від 29 липня 2016 року на дату укладення оспорюваного правочину у спірній квартирі були зареєстровані: ОСОБА_12 (відповідальний квартиронаймач) - з 13 червня 1967 року, його син ОСОБА_2 з 14 листопада 2012 року, онук ОСОБА_3 з 23 грудня

2011 року, невістка ОСОБА_4 з 14 листопада 2012 року, онук ОСОБА_7 - з 19 травня 1999 року; онучка ОСОБА_13 - з 14 листопада 2012 року.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Згідно з частинами першою-другою статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

У статті 114 ЖК України передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.

Частиною третьою статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.

Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права (далі - ЄСПЛ).

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі

№ 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

При вирішенні справи про виселення особи, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співмірним із переслідуваною законною метою.

У справі, що переглядається, виселення відповідачів в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням права позивача як власника спірного житла на фактичне володіння та користування своїм майном з правом відповідачів на користування цим майном, яке виникло з дозволу колишнього власника житла, у разі втрати якого відповідачі можуть стати безхатченками.

Суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, обґрунтовано виходили із того, що відповідачі проживають у спірній квартирі правомірно, зі згоди колишнього власника житла, іншого житла не мають і їх виселення може призвести до виникнення негативних наслідків, яке по факту є втручанням у право на житло.

Позивач, набуваючи житло у власність на підставі договору купівлі-продажу, знав про обтяження спірної квартири у вигляді права користування відповідачів, як членів сім`ї колишнього власника квартири, отже міг передбачити характер та вагу обтяження його майбутньої нерухомості, однак не здійснив достатньої належної обачності при укладенні договору, але й свідомо погодився набуття такого майна у власність. Ці обставини підтверджується довідкою про склад сім`ї від 29 липня 2016 року, яка була пред`явлена продавцями квартири при нотаріальному посвідчені договору купівлі-продажу, що є обов`язковою умовою для укладення такого договору. Вказані обставини підтвердив у апеляційній скарзі і представник ОСОБА_1 , який зазначив, що позивач бачив у нотаріуса довідку про склад сім`ї та реєстрацію відповідачів у квартирі, однак продавці не повідомили ОСОБА_1 про наявність судових спорів між власниками майна та проживаючими там особами.

Суд апеляційної інстанції правильно оцінив посилання представника позивача про відсутність у позивача на день укладення договору купівлі-продажу інформації про наявність спорів між колишніми власниками квартири та відповідачами, оскільки ОСОБА_1 володів інформацією про те, що на час укладення договору спірна квартира мала обтяження у вигляді права користування нею відповідачами, які фактично проживали у ній, однак позивач проявив необачність, не перевіривши, на яких підставах вказані особи проживають у квартирі, який зв`язок мають із нею, та чи мають вони намір і в подальшому проживати у спірному майні.

Доводи касаційної скарги позивача про те, що він не знав про обтяження квартири проживанням у ній відповідачів є помилковими, оскільки окрім довідки з місця проживання про склад сім`ї від 29 липня 2016 року, яка була пред`явлена продавцями квартири при нотаріальному посвідчені договору купівлі-продажу, позивач до укладення договору купівлі-продажу оглянув відчужувану квартиру, в якому проживають відповідачі, однак недоліків, які перешкоджають використанню вказаної квартири за цільовим призначенням на момент огляду, не виявив, про що свідчить пункт 8 договору.

При цьому суд апеляційної інстанції врахував, що позивач має у власності інше майно, зокрема частку квартири АДРЕСА_2 (витяг Державного реєстру речових прав № 193540859,

а. с. 182, т. 1).

На підставі викладеного, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач хоча й набув охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб, але свідомо не виявив розумну дбайливість про інтереси відповідачів, які окрім спірної квартири іншого житла для проживання не мають, а при позбавленні відповідачів житла, виселенні їх із спірної квартири не буде дотримано розумного балансу між інтересами позивача, який не довів необхідність виселення відповідачів, та інтересами відповідачів, які протягом тривалого часу користуються спірним житлом на законних підставах, мають обґрунтовані очікування на подальше користування житлом.

Крім того, позивачем не доведено наявності у відповідачів на праві власності чи користування іншого житла.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки, викладені у постановахВеликої Палати Верховного Суду та Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 638/13030/13-ц, від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, від 20 березня 2019 року у справі № 521/19976/16, не заслуговують на увагу, оскільки у цих справах встановлені різні фактичні обставини у порівнянні зі справою, що є предметом перегляду.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів попередніх інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, її доводи зводяться до переоцінки доказів та встановленню інших обставин ніж ті, що були встановлені судами попередніх інстанцій, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції, відповідно касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судові рішення - без змін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суди попередніх інстанції забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, оскаржувані судові рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судове рішення ухвалено з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Смирнова Лариса Петрівна,залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара