Провадження №: 2/336/285/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2024 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Савеленко О.А.,

за участі секретаря судового засідання Подліянової Т.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Запорізької міської територіальної громади в особі Запорізької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя із позовною заявою до Територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради про визнання права власності, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 67,46 кв.м, житловою площею 44,6 кв.м., придбану 24.09.1996 року на Запорізькій Універсальній Біржі «Україна ЛТД» за договором купівлі-продажу нерухомості № 1680.

В обґрунтування позовних вимог вказала, що згідно пункту 1 договору купівлі-продажу нерухомості N? 1680, зареєстрованого Запорізькою універсальною біржею «Україна» ЛТД від 24.09.1996 року, громадянин ОСОБА_2 продав, а громадянка ОСОБА_1 купила 3-кімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 67,46 кв. м., житловою площею 44,6 кв. м.

Оригінал зазначеного договору був втрачений позивачем. Копія зазначеного договору була надана листом ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» від 16.01.2023 року N? 143.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, позивач є власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 . В розділі «додаткові відомості» зазначено, що оригінал договору купівлі-продажу втрачено.

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса для вчинення нотаріальних дій, а саме посвідчення договору купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Однак, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Вовк І.І. постановою від 21.06.2023 N? 750/02-31 відмовила у вчиненні нотаріальних дій, оскільки у ОСОБА_1 відсутній оригінал документу, що посвідчує право власності на квартиру, що і стало підставою звернення до суду.

Рух справи та позиція сторін.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10.07.2023 відкрито проводження у справі, призначено підготовче судове засідання.

21 листопада 2023 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя клопотання представника позивача адвоката Марєнко В.Ю. про витребування доказів задоволено, та витребувано у ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» належним чином засвідчені копії інвентаризаційної справи на квартиру АДРЕСА_1 . та у Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради належним чином завірені копії реєстраційної справи щодо реєстрації права власності на нерухоме майно у січні 2023 року за заявою ОСОБА_1 про реєстрацію права власності на підставі копії договору №1680 купівлі-продажу нерухомості, зареєстрованого Запорізькою Універсальною Біржею «Україна» ЛТД 24.09.1996 року ( а.с. 75-76)

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08.02.2024 закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду.

Представник позивача у судовому засіданні 21.11.2023 року позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Наступні судові засідання просила проводи без її участі та без участі позивача.

Представник відповідача просила розглядати справу без її участі про що подала письмову заяву та відзив на позовну заяву у якому просила рішення ухвалити на розсуд суду, враховуючи права відповідача(а.с. 49).

У судове засідання 08.04.2024 року сторони та їх представники не звявилися.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Судом встановлено, що 24.09.1996 року між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме, квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_2 . Квартира належала продавцю на підставі довідки виданої ЖБК «Машинобудівник» від 29.08.1996 року (а.с. 119-121). Договір зареєстровано Запорізькою Універсальною Біржею «Україна ЛТД»

25.09.1996 року між БТІ (підрядник) і ОСОБА_3 (замовник) укладено договір згідно якого підрядник зобов`язується виконати замовлення з оформлення робіт за адресою: АДРЕСА_2 здійснити вихід техніка (а.с. 122).

17.01.2023 року ТОВ Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» виготовлено технічний паспорт на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , замовником технічної інвентаризації є ОСОБА_1 (а.с. 129)

На вимогу суду, надіслано копію інвентаризаційної справи: АДРЕСА_2 , в якій містяться вищевказані документи та зберігаються в ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації (а.с. 111-132).

30.01.2023 року ОСОБА_1 звернулася до Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради з заявою про державну реєстрацію прав (а.с. 85).

До заяви долучила копію договору купівлі продажу нерухомого майна, а саме, квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_2 від 24.09.1996 року укладеного між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) та технічний паспорт на вищевказану квартиру.

30.01.2023 року державним реєстратором Абрамовою І.В. Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради зареєстровано право власності на квартиру розташованої: АДРЕСА_2 за громадянкою ОСОБА_1 , в додаткових відомостях вказано, що оригінал договору купівлі-продажу втрачено, що підтверджується витягом з реєстру речових прав (а.с. 99).

Згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно отриманої судом, право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_1

21.06.2023 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. відмовлено ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії з тих підставах, що останньою подано нотаріусу копію документа, що посвідчує право власності на квартиру розташованої за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 24).

Норми права, які застосував суд та мотиви їх застосування.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно зі ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009р. роз`яснено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

На момент укладання біржової угоди, спірні правовідносини регулювались нормами ЦК УРСР (1963р).

Згідно ст. 153 ЦК УРСР, який діяв на момент укладення спірного правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 227 ЦК УРСР передбачалось, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Натомість ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР передбачалось, якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.

Згідно ч. 3 ст. 9 ЖК України громадяни мають право придбати житло на біржових торгах.

У відповідності до ст. 12 Закону України «Про власність», який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, громадяни набувають право власності в разі укладання угод, які не заборонені Законом.

Статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу, передбачалось, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам.

Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13.12.1995р., зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19.01.1996р. за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею.

Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004р. за № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна.

Таким чином, спірні правовідносини на момент їх виникнення були врегульовані різним чином одночасно нормами ЦК УРСР та Законом України «Про товарну біржу», тобто існувала колізія норм права щодо необхідності нотаріального посвідчення угод купівлі-продажу жилих будинків, укладених на товарній біржі.

Зі змісту договору купівлі-продажу від №1680 від 24.09.1996 року вбачається, що даний договір укладений у відповідності до вимог ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», зареєстрований на товарній біржі та подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає.

Закон України «Про товарну біржу» (в редакції станом на 05.09.1997) дозволяв членам біржі проводити біржову операцію з купівлі-продажу товарів, допущених до обігу на товарній біржі, якщо її учасниками є члени біржі та якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. В такому випадку біржовий договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягав, проте набувача нерухомості це не звільняло від здійснення реєстрації договору, за яким набуто право власності на нерухоме майно в органах БТІ, що на той час виконували функції органу державної реєстрації об`єктів нерухомості.

У редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири у 1996 році, в самому Законі України «Про товарну біржу» не передбачалися правові наслідки у вигляді недійсності договору, укладеного та зареєстрованого на біржі, у разі порушення вимог, встановлених ст. 15 цього Закону до біржової операції, як щодо допуску товарів до обігу на біржі, так і щодо прийняття у члени біржі.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи, до яких, зокрема, законодавцем віднесено визнання права. Право на обрання способу захисту своїх прав та законних інтересів (нотаріальний чи судовий) належить виключно особі і не може бути обмежене з формальних міркувань.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 посилається на вимоги статей 244, 227 ЦК УРСР та вимоги статей 209, 650, 655 ЦК, розділ загальні положення про купівлю продаж, та в описовій частині позову вказує про те, що є підстави для визнання договору купівлі-продажу нерухомості № 1680 від 24.09.1996 року дійсним, при цьому суд просить визнати право власності за нею на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 67,46 кв.м, житловою площею 44,6 кв.м., придбану 24.09.1996 року на Запорізькій Універсальній Біржі «Україна ЛТД» за договором купівлі-продажу нерухомості № 1680, яке станом на день звернення до суду вже зареєстровано державним реєстратором Абрамовою І.В. Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради (а.с. 99).

Отже, предметом позову у даній справі є вимога позивача до відповідача про визнання права власності на об`єкт нерухомого майна з підстав, що договір купівлі-продажу квартири зареєстрований Запорізькою універсальною біржею «Україна ЛТД є дійсним. При цьому позивач не вказує, хто ставить під сумнів дійсність цього договору. Вимоги про визнання договору дійсним позивачем не заявлені.

Під час розгляду справи, пов`язаних із визнанням права власності відповідно до ст.47 ЦК УРСР підлягає доведенню, що сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, така домовленість підтверджена письмовим доказом; відбулося повне або часткове виконання договору. Доведення вказаних обставин зумовлює залучення до суб`єктного складу справи всіх сторін договору купівлі-продажу, чого не було дотримано позивачем.

Суд звертає увагу, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності ( ст 392 ЦК України).

Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України, слід враховувати, що за змістом зазначеної норми судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача таке право, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності за ст. 392 ЦК України у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно, оскільки підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності відповідно до зазначеної норми є саме оспорення або невизнання права, а не намір набути таке право за рішенням суду.

Між тим, позовна заява не містить жодних обґрунтувань щодо невизнання права власності ОСОБА_1 на квартиру іншою особою, у тому числі відповідачем по справі Запорізькою міською радою.

Так, в позовній заяві ОСОБА_1 посилається на втрату оригіналу договору №1680 від 24.09.1996 року, між тим, жодних доказів на підтвердження цих обставин, суду не подано.

Окрім того, суд звертає увагу, що п.п.1-3 глави 7 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5встановлено, що відповідно до статті 46 Закону нотаріус має право витребувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій. Такі відомості та (або) документи повинні бути подані в строк, визначений нотаріусом. Цей строк не може перевищувати одного місяця.

Неподання відомостей та документів на вимогу нотаріуса є підставою для відкладення, зупинення вчинення нотаріальної дії або відмови у її вчиненні.

Документи, на підставі яких вчинено нотаріальну дію, та документи або копії (витяги) з них, необхідні для вчинення нотаріальної дії, обов`язково долучаються до примірника правочину, свідоцтва тощо, які залишаються у справах нотаріуса. У разі коли державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та об`єкт нерухомого майна проведено без видачі документа, що посвідчує таке право або у зв`язку із втратою, пошкодженням чи псуванням відповідного державного акта на право власності, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, нотаріальна дія щодо такого майна вчиняється на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманої шляхом безпосереднього доступу до нього. Така інформація долучається до примірника правочину, свідоцтва тощо, які залишаються у справах нотаріуса.

За таких обставин, позивач не довів існування підстав та обставин, необхідних для задоволення позову про визнання права власності, оскільки відповідач не ставить під сумнів наявність права власності позивача на спірне нерухоме майно, а сам позов не містить жодної вимоги саме до відповідача. А також позивач не доводить неможливість реалізації ним своїх прав, зокрема, наявності будь-яких перешкод та/або обмежень, оскільки відомості про об`єкт спірного нерухомого майна позивача внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що може бути підставою для проведення реєстрації правочинів щодо такого майна.

Керуючись ст.ст. 16, 220,392, 655,656 ЦК України ст. 47, 227 ЦК УРСР, ст.ст. 2, 4, 81, 82, 141, 142, 259, 263-265, 268, 272, 273, 354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Запорізької міської територіальної громади в особі Запорізької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2

Відповідач: Запорізька міська рада, ЄДО+РПОУ 04053915, юридична адреса: м. Запоріжжя, пр.-т Соборний, буд. 206.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.А. Савеленко

09.04.24