Справа № 932/7406/23
Провадження № 2/201/808/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2024р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська в особі головуючого - судді Ткаченко Н.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про визнання незаконними дій щодо безпідставного звільнення, визнання недійсним наказу про звільнення, визнання недійсним запису № 6 від 31.05.2022р., зобов`язання видати новий наказ про звільнення, стягнення невиплаченої заробітної плати за час вимушеного прогулу, зобов`язання виплатити заробітну плату та здійснити остаточний розрахунок, зобов`язання нарахувати та сплатити ЄСВ, військовий збір та інші податки та збори за період з 01.05.2022р. по 10.07.2023р. та про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

В Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська 28.11.2023р. за підсудністю з Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про визнання незаконними дій щодо безпідставного звільнення, визнання недійсним наказу про звільнення, визнання недійсним запису № 6 від 31.05.2022р., зобов`язання видати новий наказ про звільнення, стягнення невиплаченої заробітної плати за час вимушеного прогулу, зобов`язання виплатити заробітну плату та здійснити остаточний розрахунок, зобов`язання нарахувати та сплатити ЄСВ, військовий збір та інші податки та збори за період з 01.05.2022р. по 10.07.2023р. та про відшкодування моральної шкоди (позов підписано представником позивачки адвокатом Давлатовим Ш.Б.- а.с.№1-5).

Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Кудрявцевої Т.О. від 17.08.2023р. позивачці відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення по справі (а.с.№15).

Ухвалами судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Кудрявцевої Т.О. від 17.08.2023р. та 06.09.2023р. позовна заява була залишена без руху та позивачці надано строк для усунення недоліків (а.с.№18, 38).

06.09.2023р. позивачкою подана позовна заява з усунутими недоліками (а.с.№21-29).

Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12.10.2023р. дана цивільна справа передана за підсудністю до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська (а.с.№32).

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 29.12.2023р. позовна заява була залишена без руху та позивачці (її представнику) надано строк для усунення недоліків (а.с.№40).

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 17.01.2024р. було відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.№47).

В обґрунтування позовних вимог в редакції від 06.09.2023р. представник позивачки посилався на те, що 01.09.2021р. позивачка була прийнята на посаду медичної сестри ФОП ОСОБА_2 на підставі наказу № 1-к. 31.05.2022р. позивачку було звільнено з посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, про що є запис у трудовій книжці згідно з Наказом № 2к від 30.05.2022р. Оскільки заяви про звільнення позивачка не писала, то продовжувала працювати у відповідача до 26.05.2023р. з отриманням мінімальної заробітної плати по квітень 2023р. включно. У період з 27.05.2023р. по 23.06.2023р. позивачка знаходилась на стаціонарному лікуванні у КП «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечникова «ДОР», де перенесла п`ять операцій та їй встановлений діагноз гостра злукова кишкова непрохідність, гострі виразки тонкої кишки з перфораціями, гнійно-фіринозний перитоніт. Враховуючи незадовільний стан здоров`я, викликаний стійкою непрацездатністю, а також необхідність здійснення ряду обстежень та отримання документів для проходження медико-соціально експертної комісії, позивачка була вимушена розірвати трудовій договір. З цією метою 10.07.2023р. позивачка звернулась до відповідача і в цей же день отримала трудову книжку, з якої дізналась, що її звільнено ще з 31.05.2022р. Станом на дату подачі позовної заяви відповідач не видав позивачці копію наказу № 2к від 30.05.2022р. про звільнення та повідомлення про суми, нараховані та виплачені при звільненні. Вважаючи звільнення незаконним, адвокат просив визнати недійсним наказ про звільнення ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 38 КЗпП України ФОП ОСОБА_2 , визнати недійсним запис № 6 від 31.05.2022р. у трудовій кніжці ОСОБА_1 зобов`язати ФОП ОСОБА_2 видати новий наказ про звільнення ОСОБА_1 від 10.07.2023р. та внести відповідній запис до її трудової книжки, а також стягнути з ФОП ОСОБА_2 на користь позивачки невиплачену заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 01.06.2023р. по 10.07.2023р. у розмірі 8 725 грн. 64коп., зобов`язати ФОП ОСОБА_2 виплатити заробітну плату за травень 2023р. та провести остаточний розрахунок при звільненні згідно ст.ст. 116, 117 КЗпП України, допустивши його до негайного виконання, зобов`язати ФОП ОСОБА_2 нарахувати та сплатити ЄСВ, військовій збір та інші необхідні платежі за період з 31.05.2022р. по 10.07.2023р. та стягнути з ФОП ОСОБА_2 на користь позивачки в рахунок відшкодування моральної шкоди - 50 000 грн. (а.с.№21-29).

14.02.2024р. в порядку ст.178 ЦПК України до суду надійшов відзив, в якому представник відповідача адвокат Ляшенко М.Г. (діє на підставі ордеру від 14.02.2024р. а.с.№60) в обґрунтування заперечень посилалася на те, що з урахуванням дії воєнного стану на підставі усної заяви з позивачкою було досягнуто домовленості про її звільнення, про що були внесенні відповідні відомості до трудової книжки та подані відповідні декларації до ДПС. Також з позивачкою були здійснені усі остаточні розрахунки, тобто розірвання трудового договору було здійснено за взаємною згодою сторін, були досягнуті основні умови розірвання трудового договору, які виконувались з обох сторін до часу подачі позивачкою позовної заяви. Долучені, як докази, листи ректора Національного технічного університету «Дніпровська політехніка» за підписом відповідача не є свідченням про наявність трудових відносин. Крім того, представник відповідача зазначила, що в медичних документах, які надані позивачкою як докази, в графі «місце роботи (посада), зазначено «не працює». Просила відмовити в задоволенні позову та стягнути з позивачки судові витрати на професійну правничу допомогу (а.с.№56-59).

06.03.2024р. в порядку ст. 179 ЦПК України від представника позивачки адвоката Давлатова Ш.Б. (діє на підставі договору про надання правової допомоги № 7 від 12.07.2023р. та ордеру від 05.01.2024р. - а.с.№12, 46) надійшла відповідь на відзив, в якій представник посилався на те, що КЗпП України передбачає лише подачу письмової заяви про звільнення та наполягав, що позивачка не подавала письмової заяви та виконувала свої обов`язки включно до 26.05.2023р. з отриманням мінімальної заробітної плати. Таким чином, відповідачем було порушено процедуру звільнення позивачки та наказ про звільнення від 30.05.2022р. видано безпідставно. Крім того, відповідачем було порушено процедуру повідомлення позивачки про звільнення. Також, представник позивачки наполягав, що листи, які адресовані ректору університету, були подані відповідачем, як роботодавцем позивачки та ці документи є належним доказом наявності трудових відносин. Щодо витрат на професійну правничу допомогу, представник позивачки вважав їх завищеними. Просив позовні вимоги задовольнити та відхилити вимоги відповідача, викладені у відзиві (а.с.№.86-89).

Сторона відповідача правом на подачу заперечень на відповідь на відзив не скористалася.

За інформацією пошукової системи «Укрпошта», надіслана позивачкою відповідь на відзив 28.03.2024р. повернута з позначкою «за закінченням терміну зберігання». При цьому, відповідач (або його представник), будучи обізнаним про наявність в провадженні суду справи з моменту подачу 14.02.2024р. відзиву на позов, з матеріалами справи не знайомився, заяв та клопотань щодо надання інформації про рух справи до суду не направляв.

Суд, вивчивши матеріали справи, зміст заперечень стосовно позовних вимог, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення стосовно них, об`єктивно оцінивши докази за принципами ст. 89 ЦПК України у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України).

Судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Судом встановлено, що 01.09.2021р. позивачка була прийнята на посаду медичної сестри ФОП ОСОБА_2 на підставі наказу № 1к від 31.08.2021р. (а.с.№63), що також підтверджується записом № 1 трудової книжки позивачки, серія НОМЕР_1 (а.с.№6).

30.05.2022р. позивачка була звільнена за угодою сторін з 30.05.2022р. на підставі ст. 38 КЗпП України за усною заявою про звільнення, що підтверджується копією наказу про звільнення (а.с.№62) та записом № 2 трудової книжки позивачки серія НОМЕР_1 (а.с.№6).

В позовній заяві, з урахуванням уточнень, представник позивачки посилався на те, що позивачка заяву про звільнення за власним бажанням не подавала, включно до 26.05.2023р. продовжувала працювати у відповідача з отриманням мінімальної заробітної плати по квітень 2023р. З 27.05.2023р. по 23.06.2023р. позивачка знаходилась на стаціонарному лікуванні та після виписки з лікарні 10.07.2023р. звернулась до відповідача щодо розірвання трудового договору. Саме 10.07.2023р. позивачка дізналася про своє звільнення з 31.05.2022р. та отримала трудову книжку.

Зі змісту наказу про звільнення № 2к від 30.05.2022р. вбачається, що підставою для звільнення була усна заява ОСОБА_1 , і відповідач в наказі посилається, що звільнення відбулося за угодою сторін згідно ст. 38 КЗпП України (а.с.№62).

Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін.

Відповідно до положень ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Отже, звільнення за угодою сторін (ст. 36 КЗпП України) та звільнення за ініціативою працівника, який подав заяву про розірвання трудового договору (ст.38 КЗпП України) це дві різні підстави звільнення, для кожної з яких характерні певні ознаки.

Верховний Суд у постанові від 24.03.2020р. по справі № 553/629/18 зазначив, що при звільненні за угодою сторін така угода може бути як письмовою, так і усною: «Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України можуть бути укладені як в письмовій, так і в усній формі. Чинним законодавством не передбачено обов`язкової письмової форми угоди сторін про припинення трудового договору».

Водночас, при звільненні за ініціативою працівника, відповідно до положень ст. 38 КЗпП України, звернення повинно бути письмовим (у формі заяви) і має бути подане роботодавцю завчасно (за два тижні), про що зазначив Верховний Суд у постанові від 25.11.2019р. у справі № 201/1384/16-ц.

В даній справі позивачка взагалі заперечує, що зверталася до відповідача із будь-якою заявою про звільнення до 10.07.2023р., та після 30.05.2022р. продовжувала працювати і отримувати мінімальну заробітну плату, а відповідач наполягає на тому, що звільнення позивачки відбулося за угодою сторін, оскільки з початком 24.02.2022р. військової агресії Російської Федерації проти України позивачка звернулася із усною заявою (проханням) звільнити її, у зв`язку з наміром покинути країну.

Верховний Суд у постанові від 14.05.2020р. у справі № 640/1099/19 зазначив, що характерною ознакою трудових відносин є систематична виплата заробітної плати за процес праці (а не за її результат), а також виконання роботи за професією (посадою), визначеною Національним класифікатором України ДК 003:2010 «Класифікатор професій», затвердженим наказом Держспоживстандарту від 28.07.2010р. № 327.

Позивачкою та її представником на підтвердження викладених у позовній заяві обставин, а саме, що 10.07.2023р. позивачка письмово повідомила відповідача про своє звільнення за власним бажанням з 10.07.2023р., не надано жодних доказів, так само, як і не заявлено клопотання про витребування у відповідача поданої заяви про звільнення від 10.07.2023р.

З наданих відповідачем доказів вбачається, що 26.07.2023р. ОСОБА_2 подав відомості про трудові відносини осіб та період проходження військової служб за другий квартал 2022р., з яких вбачається, що ОСОБА_1 закінчила трудову діяльність 30.05.2022р. на підставі наказу № 2к від 30.05.2022р. (а.с.№66-67).

Доказів нарахування позивачці заробітної плати після 30.05.2022р. відповідачем суду не надано.

Посилання представника позивачки в позовній заяві та уточненій позовній заяві на те, що до кінця травня 2023р. позивачка фактично виконувала трудові обов`язки, також не підтверджені жодними доказами. Позивачкою та її представником не надані до суду виписки з банку щодо зарахування на її рахунок заробітної плати після 30.05.2022р., не заявлено про витребування у відповідача відомостей про перерахунок (виплату, отримання) заробітної плати, не заявлено клопотання про допит свідків, які б підтвердили фактичне продовження трудової діяльності позивачки у ФОП ОСОБА_2 , не витребувано інших доказів, які б підтверджували факт перебування сторін в трудових відносинах після 30.05.2022р.

Отже, позивачкою не доведено, що після 30.05.2022р. вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем, а відповідачем (його представником) під час розгляду справи не заявлено про анулювання домовленості щодо звільнення позивачки з 30.05.2022р.

Непрямим доказом відсутності у сторін трудових відносин є той факт, що жодних листків непрацездатності, у зв`язку з перенесенням позивачкою 28.05.2023р., 02.06.2023р., 04.06.2023р., 07.06.2023р. та 12.06.2023р. оперативних втручань, відповідачу подано не було, не надано їх також і суду. Дана обставина зазначена по тексту відзиву на позов та не спростована у відповіді на відзив.

Так само, позивачкою та її представником не було надано суду належних, допустимих та достатніх доказів порушення відповідачем строків розрахунку під час звільнення, несвоєчасного повернення трудової книжки та невиплати позивачці заробітної плати за травень 2023р., а отже відсутні підстави для стягнення з відповідача заробітної плати за час вимушеного прогулу в період з 01.06.2023р. по 10.07.2023р., стягнення заробітної плати за травень 2023р. та зобов`язання нарахувати ЄСВ, військовий збір та інші платежі за період з 31.05.2022р. по 10.07.2023р.

Клопотання відповідача, адресовані ректору Національного технічного університету «Дніпровська політехніка» щодо подальшого проживання позивачки у гуртожитку не є свідченням перебування сторін у трудових відносинах, адже основними ознаками трудових відносин є виконання трудових обов`язків та отримання заробітної плати за це.

У п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення не означає, що трудовий договір може бути припинено на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, якщо сторони не досягли домовленості про припинення трудового договору саме з цієї підстави (за угодою сторін).

Таким чином, враховуючи відсутність будь-яких заяв позивачки про попередження відповідача щодо звільнення з 10.07.2023р., відсутність доказів продовження після 30.05.2022р. з боку позивачки виконування своїх трудових обов`язків та доказів отримання нею заробітної плати, суд приходить до висновку, що 30.05.2022р. між сторонами була досягнута усна угода щодо звільнення позивачки з 30.05.2022р., а не розірвання трудового договору за ініціативою працівника.

Відповідно до частини третьої статті 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Під час розгляду справи встановлено, що позивачку звільнено за угодою сторін відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, а не за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, як зазначено в наказі про звільнення й трудовій книжці, однак ця помилка не має наслідком поновлення позивачки на роботі.

Враховуючи, що зміна формулювання причин звільнення не є предметом заявленого позову, суд позбавлений можливості виправити допущену роботодавцем помилку.

Щодо позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, то суд вважає необхідним і в цій частині вимог відмовити, з огляду на те, що позивачкою не доведено порушення її прав під час звільнення 30.05.2022р.

Підводячи висновок викладеному, суд вважає необхідним відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про визнання незаконними дій щодо безпідставного звільнення, визнання недійсним наказу про звільнення, визнання недійсним запису № 6 від 31.05.2022р., зобов`язання видати новий наказ про звільнення, стягнення невиплаченої заробітної плати за час вимушеного прогулу, зобов`язання виплатити заробітну плату та здійснити остаточний розрахунок, зобов`язання нарахувати та сплатити ЄСВ, військовий збір та інші податки та збори за період з 01.05.2022р. по 10.07.2023р. та про відшкодування моральної шкоди.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, суд зазначає про таке.

З огляду на те, що ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Кудрявцевої Т.О. від 17.08.2023р. позивачці відстрочено оплату судового збору, а рішенням суду відмовлено в задоволенні позовних вимог, суд вважає необхідним стягнути з відповідачки на користь держави судовий збір у розмірі 2 147грн. 20коп. за двома вимогами немайнового характеру, що вказані в п. 4-7 позовної заяви (по 1 073грн. 60коп. за ставкою судового збору на 2023р., коли було подано позов).

За іншу частину позовних вимог відсутні підстави для стягнення судового збору, оскільки відповідно до положень ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивачка мала пільги щодо сплати судового збору.

Стосовно витрат на професійну правничу допомогу, на момент постановлення рішення відповідачем (його представником) не надано суду доказів понесення цих витрат (договору про правничу допомогу, акту виконаних робіт, квитанції про оплату, тощо), а тому відсутні підстави для їх розподілу, тим паче в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 36, 235 КЗпП України, ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 274, 279 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про визнання незаконними дій щодо безпідставного звільнення, визнання недійсним наказу про звільнення, визнання недійсним запису № 6 від 31.05.2022р., зобов`язання видати новий наказ про звільнення, стягнення невиплаченої заробітної плати за час вимушеного прогулу, зобов`язання виплатити заробітну плату та здійснити остаточний розрахунок, зобов`язання нарахувати та сплатити ЄСВ, військовий збір та інші податки та збори за період з 01.05.2022р. по 10.07.2023р. та про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_2 ) на користь держави судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 2 147 грн. 20коп. (дві тисячі сто сорок сім грн. 20коп.).

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя: Ткаченко Н.В.