Номер провадження: 22-ц/813/4005/24
Справа № 504/842/18
Головуючий у першій інстанції Вінська Н. В.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.04.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Кострицького В.В.,Коновалової В.А.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи

апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 17 квітня 2023 року

у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

У березні 2018 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулося з вказаним вище позовом у якому просить стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором б/н від 21 лютого 2011 року у розмірі 47275,96 грн.

Позовна заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву №б/н від 21 лютого 2011 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 8000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідачка при підписанні анкети-заяви підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачці можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбаченими кредитним договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

Однак, відповідачка не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, унаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 47275,96 грн з яких: 26183,89 грн тіло кредиту; 6500,26 грн відсотки за користування кредитом; 11864,38 грн пеня; 500 грн штраф (фіксована частина); 2227,43 штраф (процентна складова).

Заочним рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 03 вересня 2018 року позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено у повному обсязі.

Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 31 березня 2020 року зазначене вище заочне рішення від 03 вересня 2018 року скасовано справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 17 квітня 2023 року у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, АТ КБ «Приватбанк» звернулося з апеляційною скаргою у якій просить скасувати рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 17 квітня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідачки заборгованості по кредиту, не надав належну правову оцінку тій обставині, що ОСОБА_1 підписала анкету-заяву від 21 лютого 2011 року, яка містить положення про те, що ця заява разом з умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами складають договір про надання банківських послуг.

На підставі зазначеної вище анкети-заяви, відповідачці було відкрито картковий рахунок та надано кредитну картку на яку встановлено кредитний ліміт. В подальшому кредитна картка неодноразово перевипускалася.

З наданої банком виписки з карткового рахунку, яка є первинним бухгалтерським документом убачається, що відповідачка знімала кошти через банкомат, розраховувалася кредитною карткою за покупки в торгових точках, поповнювала картку через термінали самообслуговування. Зазначені операції підтверджують факт отримання кредитних карт та їх використання, оскільки проведення зазначених вище операцій є неможливим без наявності картки.

На думку скаржника, суд першої інстанції зазначені вище обставини залишив поза увагою та не надав оцінку виписці з карткового рахунку, яка є належним та допустимим доказом у справі.

Окрім коштів, які були фактично витрачені ОСОБА_1 та не повернуті банку, відповідачка має також сплатити проценти за користування кредитними коштами, у той час як судом в оскаржуваному рішенні не наведено мотивів стосовно того, що відповідачка не має обов`язку зі сплати процентів, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

На вказану апеляційну скаргу, відповідачка ОСОБА_1 в інтересах якої діє представник-адвокат Вергелес Ю.О. подала відзив у якому просить залишити апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» без задоволення, а рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 17 квітня 2023 року без змін. На спростування доводів апеляційної скарги, відповідачка посилається на те, що надана банком копія анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг не містить будь-яких даних про суму кредиту чи кредитного ліміту, даних про видачу карток, строку їх дії. Наданий банком розрахунок заборгованості та виписка по рахунку не є беззаперечними доказами існування між сторонами договірних відносин та розміру боргу, оскільки банком не доведено факт укладення кредитного договору та видачу кредитної картки.

Згідно із ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Пунктом 1 частини 6 статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними є справи у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Приписами п.1 ч.1 ст.176 ЦПК України регламентовано, що ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів сумою, яка стягується.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18 березня 2024 року, розгляд цієї справи призначено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, з огляду на те, що позовні вимоги мають виключно майновий характер, та справа є малозначною в силу вимог закону, оскільки ціна позову (47275,96 грн) не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на момент подачі позову (176200,00 грн).

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення суду не відповідає.

Як убачається з матеріалів справи, 21 лютого 2011 року ОСОБА_1 підписала заяву б/н, на підставі якої АТ КБ «Приватбанк» було відкритий картковий рахунок відповідачці. Підписавши цю анкету-заяву відповідачка погодилася з тим, що ця заява разом з пам`яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами складають договір про надання банківських послуг. Також зазначено, що ОСОБА_1 ознайомилася і погодилася з умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами банка, які були надані їй для ознайомлення у письмовому вигляді. Крім того, відповідачка зобов`язалася виконувати умови та правила надання банківських послуг, розміщені на сайті Приватбанка www.privatbank.ua, а також регулярно знайомитися з їх змінами (а.с.6).

Зазначена вище заява не містить інформації (відомостей) щодо процентної ставки за користування кредитними коштами, як і передумов щодо нарахування банком пені та штрафів, як у фіксованому розмірі, так і відсотковому.

Відповідачці було видано картки № НОМЕР_1 , та № НОМЕР_2 , остання з яких видана з терміном дії до листопада 2019 року (а.с. 109).

З виписки по картковому рахунку убачається, що відповідачка користувалася кредитним коштами, як шляхом зняття готівки у банкоматах, так і здійснювала розрахунки за покупки у тому числі придбавала товар, оплачуючи його частинами за кредитні кошти, а також здійснювала поповнення кредитної картки. У зв`язку з використанням кредитних коштів, банк змінював позичальниці кредитний ліміт, а саме 08 липня 2014 року встановивши його у розмірі 300 грн, у подальшому 21 лютого 2015 року 2000 грн, 14 грудня 2015 року 8000 грн (а.с. 105).

У межах цивільної справи № 521/15425/18 ОСОБА_1 зверталася до суду з позовом АТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживача, у якому просила: визнати недійсними транзакції зі списання 08 квітня 2017 року коштів на загальну суму 15 000, 00 грн з картки АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_3 , виданої на її ім`я; стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на її користь 15 000, 00 грн; визнати недійсною транзакцію зі списання 08 квітня 2017 року коштів у сумі 13 000, 00 грн з картки АТ КБ «ПриватБанк» за № НОМЕР_1 , виданої на її ім`я.

Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 28 лютого 2019 року вказаний вище позов ОСОБА_1 задоволено.

Постановою Одеського апеляційного суду від 04 жовтня 2021 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 28 лютого 2019 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Верховного суду від 26 січня 2022 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 04 жовтня 2021 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог банка, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено обставин щодо укладення між сторонами кредитного договору, та узгодження всіх його істотних умов, а додана до позову анкета-заява від 21 лютого 2011 року не містить відомостей про оформлення відповідачкою кредитного договору у розмірі та на умовах зазначених у позовній заяві, і яка свідчить про наявність у ОСОБА_1 волевиявлення на отримання конкретної банківської послуги, а саме отримання зарплатної карти, про що в ній і зазначено. Доказів щодо існування у відповідачки волевиявлення на укладення кредитного договору із зазначенням розміру кредитного ліміту та доказів укладення такого договору, зокрема видачі кредитної картки з зазначенням її номера та строку її дії позивачем не надано та під час вирішення справи судом не здобуто. При цьому судом враховано, що в умовах та правилах надання банківських послуг, які містяться в матеріалах справи, відсутній підпис відповідачки, тому не можливо встановити з якими саме Умовами та Правилами ознайомлено ОСОБА_1 під час підписання анкети-заяви від 21 лютого 2011 року. Наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є належним доказом на підтвердження обставин щодо існування між сторонами договірних відносин та розміру кредитної заборгованості, оскільки банком не доведено факту укладення кредитного договору з дотриманням передбаченої законом форми, що унеможливлює встановлення розміру нарахованих сум процентів та штрафних санкцій. З наданого розрахунку заборгованості та виписки про рух коштів взагалі не можливо встановити по якому саме картковому рахунку проведено цей розрахунок.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду, з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у справі, що переглядається - АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даним договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 , хоча і оспорювала факт отримання (використання) нею певного розміру грошових коштів у зв`язку з чим вона зверталася до суду у межах справи № 521/15425/18, однак за результатами розгляду якої відмовлено у задоволенні позовних вимог відповідачки. Наразі у межах справи, що є предметом апеляційного перегляду, відповідачкою лише заперечується заявлений позивачем розмір заборгованості за кредитним договором з підстав його недоведеності та необґрунтованості.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст. 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 30 червня 2023 року в справі №274/7221/19 (провадження №61-1513св23) зазначено, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Згідно з цим Законом підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Водночас відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254 (що було чинним на час видачі кредиту), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій, призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналогічне за змістом правило закріплене у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75 (яке є чинним на час вирішення справи судом апеляційної інстанції).

Відповідно виписка за рахунком, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом заборгованості позичальника за сумою кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами.

Подібні висновки Верховний Суд виклав у постановах від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18 (провадження №61-9618св19), від 20 жовтня 2020 року у справі №456/3643/17 (провадження №61-9882св20), від 28 жовтня 2020 року у справі №760/7792/14-ц (провадження №61-16754св19), від 17 грудня 2020 року у справі №278/2177/15-ц (провадження №61-22158св19), які ухвалені пізніше, ніж постанови, на які посилається заявниця у касаційній скарзі.

З цих підстав колегія суддів відхиляє твердження відповідачки, викладені у відзиві на апеляційну скаргу про те, що виписка по рахунку не є належним доказом у справі на підтвердження обставин стосовно існування між сторонами договірних відносин та розміру боргу.

З виписки по картковому рахунку, убачається, що ОСОБА_1 не лише використовувала кредитні кошти, шляхом придбання товарів та зняття готівки, а також виконувала умови кредитного договору, здійснюючи часткове погашення заборгованості. За таких обставин, відсутні підстави вважати, що кредитний договір не був укладений. Ці фінансові операції, відповідачка здійснювала, використовуючи картки з номерами № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 .

Окрім того, поза увагою суду залишилось те, що банком надано суду інформацію про те, що відповідачці було видано кредитні картки № НОМЕР_1 , та № НОМЕР_2 , яка видана останній з терміном дії до листопада 2019 року.

Наведені вище докази вагомо підтверджують, як факт видачі відповідачці кредитних карток, так і їх безпосереднє використання позичальницею.

На вказане суд першої інстанції не звернув належної уваги та дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні вказаного вище позову банка в повному обсязі, з наведених вище підстав.

Зважаючи на встановлені у справі обставини, апеляційний суд вважає, що позивачем доведені підстави позову, зокрема обставини щодо укладення між ним та відповідачкою кредитного договору, надання позичальниці кредитних коштів, що свідчить про виконання банком своїх зобов`язань перед відповідачкою, та неналежне виконання останньою взятих на себе зобов`язань перед позивачем.

Водночас колегія суддів зауважує, що заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду не має сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Перевіривши доводи позивача на предмет їх обґрунтованості, колегія суддів враховує таке.

Звертаючись до суду з цим, банк просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 47275,96 грн з яких: 26183,89 грн тіло кредиту; 6500,26 грн відсотки за користування кредитом; 11864,38 грн пеня; 500 грн штраф (фіксована частина); 2227,43 штраф (процентна складова).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17 зазначено, що: "визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у цьому випадку - зроблений позивачем розрахунок заборгованості), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю бо частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду".

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02 жовтня 2020 року у справі №911/19/19 вказано, що: "суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

В обґрунтування позовних вимог, банк посилається на витяг, анкету-заяву, «умови та правила надання банківських послуг», «тарифи банку».

З анкети-заяви б/н від 21 лютого 2011 року, підписаної відповідачкою, убачається, що вона не містить відомостей (інформації) щодо розміру процентів за користування кредитними коштами, як і не передбачає відповідальності за не виконання чи не своєчасно виконання зобов`язань з повернення кредитних коштів.

Також матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з «Умов та Правил надання банківських послуг» розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ним, підписуючи заяву б/н від 21 лютого 2011 року, а також те, що вказаний документ на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містив умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів, а тому колегія суддів не приймає до уваги вказаний документ, в якості належного доказу на підтвердження заявлених банком позовних вимог.

Окрім того, апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року №6-2003цс15.

За таких обставин, у задоволенні позовних вимог банку про стягнення з ОСОБА_1 відсотків за користування кредитом, пені та штрафів потрібно відмовити, оскільки позивач усупереч ст. 12,81 ЦПК України, що є його процесуальним обов`язком, не довів, тих обставин, що на момент підписання кредитного договору, сторонами було досягнуто таких істотних його умов, як сплата позичальницею відсотків, пені та штрафу за користування кредитними коштами та неналежне виконання умов договору.

Та обставина, що відповідачка здійснювала погашення боргу, сама по собі не може свідчити про визнання нею істотних умов договору в частині сплати відсотків, які не узгоджувалися сторонами, оскільки відповідачка діяла на виконання умов договору в частині повернення лише отриманих нею грошових коштів.

Дослідивши зміст виписки з карткового рахунку, наданого банком, апеляційним судом встановлено, що розмір фактично отриманих (використаних) ОСОБА_1 та не повернутих грошових коштів становить 27466,52 грн, водночас позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідачки заборгованості за тілом кредиту, тобто фактично використаних та не повернутих грошових коштів лише у розмірі 26183,89 грн.

Суд апеляційної інстанції керуючись засадами диспозитивності, позбавлений можливості ухвалювати рішення по за межами позовних вимог, а тому з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню сума грошових коштів за тілом кредиту, у межах заявлених позовних вимог, тобто у розмірі 26183,89 грн.

У відповідності до приписів ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За положеннями ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги АТ КБ «Приватбанк», та скасування рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 17 квітня 2023 року, і ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог АТ КБ «Приватбанк», та стягнення з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за тілом кредиту в розмірі 26183,89 грн. В іншій частині позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» з вказаних вище підстав задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі викладеного, враховуючи, що позовні вимоги банку, заявлені ним на суму 47275,96 грн, задоволено на суму 26183,89 грн, що становить 55 % від загальної ціни позову, то з ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь АТ КБ «Приватбанк» судовий збір, сплачений банком за подання позову та апеляційної скарги в сумі 2422,75 грн. (969,1 грн +1453,65 грн).

Керуючись ст. ст. 367,374,376,382-384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 17 квітня 2023 року

скасувати і ухвалити нове судове рішення.

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» () заборгованість за кредитним договором у розмірі 26183,89 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» () судовий збір за подання позову та апеляційної скарги в сумі 2422,75 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.В. Кострицький

В.А. Коновалова