Постанова

Іменем України

03 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 753/13774/22

провадження № 61-16131св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору про визначення місця проживання дитини

за касаційною скаргою адвоката Крепеля Дмитра Ігоровича як представника ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08 березня 2023 року у складі судді Заставенко М. О. та постанову Київського апеляційного суду від 04 вересня 2023 року у складі колегії суддів: Лапчевської О. Ф., Березовенко Р. В., Мостової Г. І.,

ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив розірвати договір про визначення місця проживання дитини, укладений 12 грудня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований в реєстрі за № 5539.

На обґрунтування заявлених вимог позивач зазначав, що у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 10 грудня 2019 року, у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 .

12 грудня 2019 року між батьками укладено договір про визначення місця проживання дитини (далі - договір), умовами якого визначено місце проживання сина разом із матір`ю, що не є перешкодою для реалізації батьком прав і обов`язків з виховання та утримання дитини. Також мати зобов`язується завчасно попереджати батька письмово із зазначенням точного місця проживання дитини не пізніше одного місяця з моменту зміни місця проживання.

Проте мати дитини постійно чинить батьку перешкоди у спілкуванні із сином, а після повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України з 24 лютого 2022 року і до вересня 2022 року батьку не було відоме конкретне місце перебування його сина.

У квітні 2022 року позивачу з листа Міністерства юстиції Італії стало відомо про виїзд відповідача з дитиною за межі України. В листі також було зазначено, що, зі слів відповідача, вона письмова повідомила батька про місце перебування сина, що не відповідало дійсності, про що позивач повідомив Міністерство юстиції Італії. Для з`ясування місця перебування свого сина позивач звертався до Служби у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, Дарницького управління поліції ГУНП у м. Києві, Державної прикордонної служби України, проте тривалий час місце перебування сина позивачу не було відоме.

Вперше позивач зміг зустрітись із сином 02 вересня 2022 року, відповідач протягом шести місяців не надавала позивачу жодної інформації про зміну місця проживання сина, періодично вказуючи лише країну перебування, без зазначення точної адреси, соціально-побутових умов його життя, перешкоджала та продовжує перешкоджати батьку спілкуватись з дитиною, чим порушує істотні умови договору, у зв`язку з чим позивач просить його розірвати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Дарницький районний суд м. Києва рішенням від 08 березня 2023 року позов задовольнив. Розірвав договір між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, укладений 12 грудня 2019 року, зареєстрований в реєстрі за № 5539. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване наявністю правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки встановлено порушення відповідачем умов укладеного між сторонами договору про визначення місця проживання дитини.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Київський апеляційний суд постановою від 04 вересня 2023 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 залишив без задоволення, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08 березня 2023 року - без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована законністю й обґрунтованістю рішення суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги, відзиву, пояснень, їх узагальнені аргументи

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду, адвокат Крепель Д. І. як представник ОСОБА_2 просить скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08 березня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 вересня 2023 року й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18, від 07 квітня 2021 року у справі № 280/1380/17, від 30 грудня 2020 року у справі № 607/5404/18, від 24 грудня 2020 року у справі № 922/2216/19, від 09 грудня 2020 року у справі № 199/3846/19, від 17 березня 2020 року у справі № 911/1102/19, від 14 серпня 2019 року у справі № 910/8819/18, від 14 серпня 2018 року у справі № 910/22454/17, від 07 серпня 2018 року у справі № 910/22259/17, від 06 червня 2019 року у справі № 495/2106/17, від 01 квітня 2020 року у справі № 165/2839/17, від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15; відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування статті 617 ЦК України до правовідносин, пов`язаних із неможливістю виконання умов договору про визначення місця проживання дитини у зв`язку із початком війни, тобто форс-мажорних обставин; відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування положень абзаців чотири та п`ять статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»; суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, заявник посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Суди не врахували, що відповідач діяла у форс-мажорних обставинах, та не застосували норми статті 617 ЦК України. ОСОБА_2 не повідомляла письмово батька про місцезнаходження дитини, оскільки разом із дитиною перебувала в іншій країні, де в неї не було можливості писати листи, ходити на пошту та відправляти їх батьку.Проте в телефонному режимі батько отримував всю необхідну інформацію.Матеріали справи не містять жодного документа, який би вказував на порушення відповідачем прав батька в контексті виконання договору.Відповідач, тимчасово змінюючи місце свого знаходження, виїжджаючи разом із дитиною за кордон, та цим самим забезпечуючи безпеку її життю та здоров`ю, діяла насамперед в інтересах дитини. Неможливість завчасно письмово повідомляти позивача про зміну місця проживання дитини не може бути покладено в основу підстав для розірвання договору, оскільки відповідач діяла в складних умовах, які виникли не з її волі. Сам факт скасування договору про визначення місця проживання дитини шкодить насамперед дитині та її інтересам, оскільки положення цього договору давали можливість матері без додаткової згоди батька вивозити дитину за кордон, зокрема до країн Євросоюзу, де безпосередньо проживає і сам позивач.

Крім того, до участі у справі не було залучено третю особу Службу у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, що є порушенням норм процесуального права, адже у такій категорії справ участь органу опіки та піклування є обов`язковою.

Сама по собі роздруківка електронного документа, без належного попереднього оформлення, не є відповідним доказом, а всі копії документів, які викладені іноземною мовою є неналежними доказами у справі за відсутності відповідного перекладу на українську мову кваліфікованою особою.

12 лютого 2024 року до Верховного Суду надійшов відзив адвоката Журавльової Є. Г. як представника ОСОБА_5 , мотивований законністю і обґрунтованістю ухвалених у справі судових рішень. Відповідач по суті визнає, що вона не виконала відповідних умов договору, що є порушенням зобов`язання за договором. Крім цього, вона виїхала із сином за межі території України 20 лютого 2022 року, тобто ще до початку війни в Україні і введення воєнного стану. Мати дитини протягом року з дня виїзду за межі України та протягом всього строку розгляду справи не довела до відома батька адресу місця проживання дитини, тоді як позивач надав докази про свої неодноразові спроби дізнатися інформацію про місцезнаходження сина, соціально-побутові умови його проживання, поспілкуватися з ним.Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації не повинна залучатися до розгляду справи про розірвання договору, оскільки предметом позову не є визначення місця проживання дитини.

29 березня 2024 року до Верховного Суду надійшли пояснення адвоката Крепеля Д. І. як представника ОСОБА_2 , які мотивовані тим, що відзив на касаційну скаргу є необґрунтованим і безпідставним, тому заявник просить касаційну скаргу задовольнити. Відповідач виїжджала за кордон не для зміни місця проживання дитини, а для її захисту, те, що вона виїхала за чотири дні (до готелю в Єгипті)не вказує про порушення нею умов договору.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 19 грудня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

16 січня 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 13 березня 2024 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

14 березня 2015 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10 грудня 2019 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_7 .

12 грудня 2019 року між батьками укладено договір про визначення місця проживання дитини, за умовами якого, зокрема, місце проживання дитини визначено місце проживання матері. Мати зобов`язується завчасно попереджувати батька письмово із вказанням точного місця проживання дитини не пізніше одного місяця з моменту зміни місця проживання. Батьки взаємно зобов`язуються своєчасно інформувати один одного про зміни соціально-побутових умов життя дитини, а також сумлінно виконувати умови договору.

Розпорядженням Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 31 травня 2021 року № 357 визначено участь батька у вихованні дитини.

З листування в месенджері та з електронних листів відомо, що в період з 24 лютого до 07 травня 2022 року батько дитини систематично намагався дізнатись у відповідача інформацію про місцезнаходження сина та просив зустрічі з ним.

27 квітня, 02, 09 і 16 травня 2022 року позивач шляхом надіслання електронних листів звертався до відповідача з проханням надати можливість спілкування із сином, а також до Служби у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації з проханням вплинути на поведінку відповідача щодо ненадання батьку можливості спілкуватись із сином.

З листа Міністерства юстиції Італії від 28 квітня 2022 року відомо, що 08 квітня 2022 року ОСОБА_2 повідомила Міністерство юстиції України про те, що у зв`язку із законом воєнного часу вона була вимушена поїхати за кордон разом з дитиною, та стверджувала, що про своє місце перебування та місце перебування сина вона повідомила батька дитини у письмовій формі. Міністерство юстиції Італії листом від 06 травня 2022 року повідомило Міністерство юстиції України, що ОСОБА_8 заявив, що він не знає, у якому місці проживає його дитина, мати виїхала з України до початку війни, відмовилась надати інформацію про нове місце проживання дитини та відмовилась від будь-яких контактів з ним.

08 червня 2022 року ОСОБА_9 , діючи в інтересах ОСОБА_5 , звернулась до Дарницького УП ГУНП у м. Києві із заявою про розшук дитини, зниклої безвісти за особливих обставин.

З відповіді Дарницького УП ГУНП у м. Києві відомо, що під час телефонної розмови працівника поліції з ОСОБА_2 вона повідомила, що після 08 березня 2022 року виїхала за межі України, перед від`їздом повідомила про адресу подальшого перебування з дитиною Службу у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, Державну прикордонну службу України та батька дитини.

20 лютого 2022 року ОСОБА_7 виїхав з України в напрямку Київ - Шарм-Ель-Шейх, що підтверджується витягом з бази даних щодо перетинання державного кордону України за період з 01 січня до 17 травня 2022 року.

З відповіді Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 19 травня 2022 року відомо, що ОСОБА_2 у своїх поясненнях зазначила, що про виїзд за межі України та про місце перебування дитини вона повідомила батька у письмовому вигляді.

У відповідь на звернення позивача Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації надала письмові пояснення ОСОБА_2 , в яких вона повідомляє, що виїхала з України до початку повномасштабного вторгнення у зв`язку з його високою ймовірністю, про що було погоджено з батьком дитини. Станом на 06 червня 2022 року відповідач разом з дитиною перебуває в Угорщині.

15 серпня 2022 року представник позивача зверталась з адвокатським запитом до ОСОБА_2 з проханням надати інформацію про місце перебування дитини, надати документи, що підтверджують виїзди дитини за межі України, та повідомлення батька, Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, Державну прикордонну службу України про такий виїзд.

Із рішення Адміністрації мікрорайону V Державної адміністрації столиці Будапешт від 24 червня 2022 року відомо, що інформації про громадянку ОСОБА_10 немає.

05 серпня 2022 року представник позивача направив відповідачу лист з інформацією про втрату чинності афідевітом від 21 жовтня 2021 року та про видачу афідевіта від 21 липня 2022 року, в якому вказано про відсутність згоди батька на тимчасове та/або постійне проживання сина поза межами України з матір`ю, будь-які поїздки, переміщення сина за межі України без письмового погодження батька.

31 серпня 2022 року о 22:12 з електронної адреси ОСОБА_11 на електронну адресу ОСОБА_5 надійшов лист із повідомленням про те, що зустріч ОСОБА_12 з батьком може відбутись 01 вересня в м. Ужгороді у другій половині дня. 02 вересня 2022 року у ОСОБА_5 відбулась зустріч із сином, о 17:17 ОСОБА_13 перетинав кордон України в напрямку виїзду в присутності обох батьків.

Документи на тимчасовий прихисток ОСОБА_2 та ОСОБА_14 дійсні до 04 березня 2023 року, місце заповнення - Будапешт (Угорщина).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

За частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини 1989 року, яка була ратифікована Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Найкраще забезпечення інтересів дитини - це право, принцип і правила процедури, які засновані на оцінці усіх елементів, що відображають інтереси дитини у конкретних обставинах. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини з метою прийняття рішення про застосування тієї чи іншої конкретної міри належить діяти в наступному порядку: 1) з урахуванням конкретних обставин справи слід визначити, в чому полягають відповідні елементи оцінки найкращих інтересів, наповнити їх конкретним змістом і визначити значимість кожного з них у співвідношенні з іншими; 2) з цією метою необхідно слідувати правилам, що забезпечують юридичні гарантії та належну реалізацію цього права.

Згідно зі статтею 9 Конвенції держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У статті 18 Конвенції визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Згідно з частиною першою статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Суди встановили, що між сторонами було досягнено згоди щодо місця проживання їх сина, на підставі якої 12 грудня 2019 року вони уклали договір про визначення місця проживання сина ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_2 .

За умовами укладеного договору відповідач була зобов`язана завчасно попереджати батька письмово із зазначенням точного місця проживання дитини не пізніше одного місяця з моменту зміни місця проживання.

Оскільки в цьому випадку йдеться про порушення умов договору, то до таких правовідносин підлягають застосуванню положення, що містяться у Книзі п`ятій ЦК України (Зобов`язальне право).

Відповідно до частини першої статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Згідно з частиною першою статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, розірвання договору.

Згідно зі статтею 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Встановивши, що мати дитини протягом півроку з дня виїзду за межі України та протягом усього строку розгляду справи не довела до відома батька адресу місця проживання дитини, що є невиконанням нею умов укладеного між сторонами договору щодо письмового повідомлення позивача про точне місце знаходження дитини, яке він як батько має право знати, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Саме по собі доведення до відома позивача факту виїзду за межі України із зазначенням лише країни, до якої здійснено виїзд, не свідчить про виконання умов укладеного між сторонами договору. Зміна місця проживання включає зміну як постійного, так і тимчасового місця проживання, тому відповідно до пункту 2.1.1 договору відповідач була зобов`язана завчасно попереджати батька письмово із вказанням точного місця проживання дитини не пізніше одного місяця з моменту зміни місця проживання.

Оцінюючи допущені відповідачем порушення умов укладеного договору на предмет істотності, Верховний Суд вважає, що такі порушення є істотними, адже батько був позбавлений можливості під час складних умов життя забезпечити дитині насамперед захист і безпеку, на що він розраховував при укладенні договору, що в першу чергу не відповідає якнайкращим інтересам дитини.

Відповідно до частини першої статті 154 СК України батьки мають право на самозахист своєї дитини, повнолітніх дочки та сина.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (частини друга, третя статті 157 СК України).

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу (стаття 141 СК України).

Умови договору про визначення місця проживання сина сторін мають важливе значення для забезпечення прав батька, який не проживає разом з дитиною, на спілкування, участь у вихованні та захист дитини. Невиконання відповідачем умов договору призвело до позбавлення позивача під час військових дій в Україні можливості деякий час піклуватися про свою дитину та права бути поінформованим про місце перебування дитини, що є істотним порушенням договору другою стороною.

Порушення відповідачем умов укладеного між сторонами договору призвело не лише до порушення прав позивача як батька, а й прав та інтересів дитини, адже син сторін маючи всі можливості в час, коли на території України відбуваються військові дії, знаходитися у безпеці поруч з батьком, був позбавлений цього, що суперечить його якнайкращим інтересам. ОСОБА_2 , перебуваючи на території Європейського Союзу, де проживає і батько дитини, не повідомляла позивача про місце проживання сина, чим позбавила батька можливості надати захист своєму синові та забезпечити його всім необхідним, що також не відповідає інтересам дитини.

Згідно з практикою ЄСПЛ врахування того, що слугує найкращим інтересам дитини, має вирішальне значення в кожній справі такого типу (рішення у справі «Ельшольц проти Німеччини»).

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі за заявою «HANT v. UKRAINЕ», № 31111/04, § 54).

Доводи відповідача про те, що вона діяла в умовах форс-мажору, намагаючись захистити інтереси дитину, не спростовують висновків судів про порушення нею умов договору щодо письмового повідомлення позивача про точне місце перебування дитини, адже відповідач разом із сином ще до початку війни виїхала за межі території України, а саме до Єгипту, після чого перебувала на території Європейського Союзу. При цьому доказів неможливості письмово повідомити позивача про точне місце перебування дитини з країни, в якій вона перебувала, не надала, як не надала і доказів відмови батька забезпечити сина всім необхідним в умовах, що склалися поза волею сторін.

Сам факт уведення воєнного стану на території України не є імперативною підставою для звільнення від відповідальності та виконання зобов`язання під час існування форс-мажорних обставин. У кожному конкретному випадку особа має довести безпосередній вплив непереборної обставини на можливість виконання нею зобов`язання к конкретних відносинах.

Водночас саме по собі розірвання оспорюваного договору про визначення місця проживання дитини не впливає та не порушує прав та інтересів дитини, оскільки в силу закону дитина продовжує проживати з одним із батьків (у цій справі саме з матір`ю) доти, доки інше не буде визначено в установленому законом порядку.

Отже, ухвалюючи рішення у цій справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню.

Висновки судів з урахуванням встановлених фактичних обставин справи не суперечать висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах, що зазначені заявником у касаційній скарзі.

Доводи касаційної скарги про незалучення до участі у справі служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, що є порушенням норм процесуального права, касаційний суд відхиляє, оскільки у цій справі не вирішується питання щодо визначення місця проживання дитини.

Інші аргументи касаційної скарги зводяться до незгоди із судовими рішеннями, тлумачення норм права на власний розсуд та до необхідності здійснення переоцінки фактичних обставин справи, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду (стаття 400 ЦПК України).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і в процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу адвоката Крепеля Дмитра Ігоровича як представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08 березня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун

М. Ю. Тітов