Шаргородський районний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2024 року

м. Шаргород

Справа № 152/218/24

Провадження № 2/152/148/24

Шаргородський районний суд Вінницької області

у складі:

головуючого судді Соколовської Т.О.,

з участю

секретаря судового засідання - Ансілевської Я.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

інші учасники справи не прибули,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №1 в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної та матеріальної шкоди,

встановив:

I. Стислий виклад позиції позивача, заперечень відповідачів

09.02.2024 позивач ОСОБА_1 звернувся до Шаргородського районного суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 22 грудня 2023 року на 35 сесії 8 скликання Шаргородської міської ради Жмеринського району Вінницької області розглядалась його заява про дострокове складення повноважень депутата міської ради. Під час його виступу депутати міської ради ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зі своїх місць кричали, ображали його, обзивали «гнидою», вигукували інші образливі слова, не дали можливості завершити виступ, підбігли та стягуючи його з трибуни розірвали на ньому піджак, при цьому продовжували вести себе зухвало, заявляючи, що перебуваючи при владі він брав хабарі від директорів та учителів шкіл, за рахунок отриманих хабарів купив своїм дітям квартири та ресторани в м. Києві, що його від кримінальних справ «відмазував» ОСОБА_4 , що він силоміць заганяв людей до партії регіонів. Позивач вказує на те, що висловлювання відповідачів є неправдивими, містять недостовірну інформацію, принижують його честь, гідність та ділову репутацію.

Після зазначених подій у нього різко підвищився тиск, стався гіпертонічний криз, суттєво підвищився рівень цукру в крові, тому він вимушений був звернутися в лікарню і невідкладно розпочати лікування, витративши при цьому на ліки 4175 грн.

Зазначив, що поширенням вказаної недостовірної інформації, образами, застосуванням фізичної силийому завдано також моральну шкоду, яку він оцінює у 20000 гривень, зважаючи на той факт, що із сесії велась відеотрансляція у прямому ефірі, відповідно його було скомпрометовано на всю Україну та нанесено непоправної шкоди йому та його діловій репутації.

Просив визнати недостовірною та такою, що принижує честь і гідність, порушує право на недоторканість його ділової репутації інформацію, поширену відповідачами про отримання ним хабарів від директорів та учителів шкіл, покупки для синів квартир та ресторанів у м. Києві, «відмазування» від кримінальної справи ОСОБА_4 , про те, що він силоміць заганяв людей до партії регіонів, стягнути з відповідачів на його користь 20000 грн. моральної шкоди, 8975 грн. матеріальної шкоди, яка складається з вартості ліків та розірваного піджака і судові витрати.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 уточнив позовні вимоги, просив визнати недостовірною та такою, що принижує честь і гідність та порушує право на недоторканість його ділової репутації інформацію, поширену відповідачами на пленарному засіданні сісії Шаргородської міської ради 22.12.2023, про отримання ним хабарів від директорів та учителів шкіл, покупки для синів квартир та ресторанів у м. Києві, «відмазування» від кримінальної справи ОСОБА_4 , про те, що він силоміць заганяв людей до партії регіонів, висловлювання в його адресу «гнида» та зобов`язати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 спростувати дану інформацію на пленарному засіданні міської ради, стягнути з відповідачів на його користь 20000 грн. моральної шкоди, 8975 грн. матеріальної шкоди, яка складається з вартості ліків і піджака та судові витрати, посилаючись на ті ж самі обставини, що і в позовній заяві. Звертає увагу суду, що на його думку, висловлювання відповідачів щодо нього не є оціночними судженнями, а є фактичними твердженнями, які підлягають спростуванню.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в судове засідання не прибули.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

09.02.2024 від позивача ОСОБА_1 до суду надійшло клопотання про виклик свідків та витребування доказів, яке вирішено в судовому засіданні 19.03.2024 (а.с.17).

19.03.2024 від відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до суду поступили заяви про розгляд справи у їх відсутності. У заявах відповідачі повідомляють суд, що позовні вимоги не визнають, оскільки конфлікт на засіданні сесії міської ради виник через провокативні висловлювання в їх адресу у виступі самим позивачем, а допущені ними висловлювання відносно нього є їх правом у реалізації свого конституційного права на вираження своїх поглядів та надання власної оцінки діяльності ОСОБА_1 на посадах керівника відділу освіти та голови Шаргородської РДА, є оціночним судженням, відповідає засадам демократичного суспільства щодо свободи вираження поглядів, отже не є предметом судового захисту, в силу ст. 277 ЦК України та не підлягає спростуванню, оскільки ЗУ «Про інформацію» передбачено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень.

Інших заяв і клопотань, пов`язаних із розглядом справи, від учасників судового процесу не надходило.

ІІІ. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 19.02.2024 позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної та матеріальної шкоди залишено без руху (а.с.28 30).

21.02.2024 до суду надійшла заява від позивача ОСОБА_1 про усунення недоліків позовної заяви (а.с.35 - 46).

Ухвалою судді від 22.02.2024 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження, з викликом (повідомленням) сторін (а.с.62 - 63).

Відповідачам ОСОБА_2 , ОСОБА_3 запропоновано надати в 15-денний строк з дня отримання даної ухвали подати відзив на позовну заяву, пред`явити зустрічний позов або подати заяву про визнання позову, у строк для подання відзиву (а.с. 62 - 63). Відповідачі відзив на позовну заяву до суду не подали, зустрічного позову не пред`явили.

ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.

У справі, що розглядається суд встановив, що позивач ОСОБА_1 з 1994 по 2014 обіймав посаду керівника відділу освіти Шаргородської РДА, а з 2012 по 2014 голови Шаргородської РДА Вінницької області.

На пленарному засіданні 35 сесії 8 скликання Шаргородської міської ради Жмеринського району Вінницької області, яка відбулася 22 грудня 2023 року, під час проголошення заяви про дострокове складання повноважень депутата міської ради позивач ОСОБА_1 звітував про свою роботу і досягнення на посадах - протягом 18 років керівника відділу освіти Шаргородської РДА Вінницької області та протягом двох років - голови Шаргородської РДА. Під час звіту про свою роботу та зауважень до дій окремих депутатів Шаргородської міської ради, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , переривали виступ вигуками: «це не правда», допустили висловлювання з місць на адресу позивача, в яких вказували, що перебуваючи при владі ОСОБА_1 брав хабарі від директорів та учителів шкіл, за рахунок отриманих хабарів купив своїм дітям квартири та ресторани в м. Києві, що його від кримінальних справ «відмазував» ОСОБА_4 , що він силоміць заганяв людей до партії регіонів. При цьому ОСОБА_2 вживав висловлювання в адресу ОСОБА_1 «гнида», а далі відповідачі, не дали можливості завершити ОСОБА_1 . виступ, підбігли до трибуни та, стягуючи з неї ОСОБА_1 , розірвали на ньому піджак.

Пленарне засідання 35 сесії 8 скликання Шаргородської міської ради Жмеринського району Вінницької області транслювалося у прямому ефірі, відеозапис щодо вказаних висловлювань був розміщений в мережі Інтернет та перебував у загальному доступі.

В якості доказу, на підтвердження позовних вимог ОСОБА_1 , до позовної заяви долучено диск з відеозаписом, при огляді якого судом встановлено події, які мали місце на пленарному засіданні сесії міської ради 22.12.2023 і які є підставою і предметом даного цивільно правового спору.

Згідно виписки із медичної карти хворого ОСОБА_1 № 003042, останній перебував на лікуванні з 22.12. по 29.12.2023 з приводу ускладнення гіпертензивної (гіпертонічної) хвороби серця з серцевою недостатністю 11 ст.,гіпертензивне серце, гіпертонічний крис, діабетична ангіопатія (а.с.14).

Вартість лікування становить 3448, 20 грн., що підтверджується випискою із медичної карти хворого № 003042, в якій наявний перелік використаних при лікуванні лікарських засобів та оригінали чеків про їх придбання в аптечних установах (а.с.14 16).

Згідно довідки ФОП « ОСОБА_5 » від 04.01.2024 вартість пошкодженого піджака становить 4800 грн (а.с.21).

В приводу вказаних подій позивач ОСОБА_1 25.12.2023 звернувся з заявою до ВП № 2 Жмеринського РВП ГУНП у Вінницькій області про притягнення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до відповідальності за наклеп та образи (а.с.12).

З витребуваних та, оглянутих в судовому засіданні матеріалів перевірки звернення за №2833 вбачається, що в діях ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не встановлено підстав для притягнення останніх до адміністративної чи кримінальної відповідальності та рекомендовано ОСОБА_1 звернутися до суду для вирішення спору в порядку цивільного судочинства.

V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування.

Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини щодо захисту особистих немайнових та майнових прав від протиправних посягань, які регулюються Конституцією України, ЦК України, ЗУ «Про інформацію», Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, Декларацією про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, рекомендаціями, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя.

Відповідно до ст. 3 Конституції України честь та гідність визнаються найвищою соціальною цінністю.

Стаття 28 Конституції України передбачає, що кожний має право на повагу до його гідності.

Згідно зі ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Відповідно до положень ст. 270 ЦК України до особистих немайновим прав фізичної особи належить, зокрема, право на повагу до гідності та честі.

За змістом статей 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Відповідно до ст.ст. 23, 280 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її особистого немайнового права, зокрема, у разі приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації

Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до ст. 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно ст. 200 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про інформацію» інформація - це документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце в суспільстві, державі та навколишньому середовищі.

Частиною 1 статті 5 Закону України «Про інформацію» визначено, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Стаття 277 ЦК України передбачає, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування.

Згідно з вимогами п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно із статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення у справі «Карпюк та інші проти України» від 06 жовтня 2015 року).

За змістом усталеної практики ЄСПЛ втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.

ЄСПЛ також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене, та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: факти, що вважаються загальновідомими; підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; посилання на незалежне дослідження.

У Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року у справі № 760/23818/20 зроблено висновок, що у разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), а також рекомендації, що містяться у Резолю ції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція).

У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У ст. ст. 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв`язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Публічні особи неминуче відкривають свої слова та вчинки для ретельної уваги всього суспільства, повинні це усвідомлювати й мають виявляти більшу терпимість.

У цій категорії справ суду необхідно надати оцінку балансу права особи на свободу вираження поглядів, а також права особи на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.

Аналогічні висновки зроблено у постанові Верховного Суду у складі суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.08.2018 у справі № 607/4318/16-ц.

ВС у постанові від 27.05.2020 у справі №308/13983/18 вказав, що публічна особа, державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодились на таку увагу.

Право на недоторканість ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація про нього була поширена з явним злим умислом, тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості особистих тверджень про наміри і позицію таких політичних лідерів.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність як особистих немайнових прав.

У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку.

Чинним законодавством не передбачено можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, тому що вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків, не можуть бути предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів, не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів).

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25 січня 2023 року у справі № 761/33563/20, від 05 квітня 2023 року у справі № 760/23818/20, від 29 березня 2023 року у справі № 201/10970/21.

За змістом частини першої статті 302 ЦК України фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію.

Положеннями статті 30 ЗУ «Про інформацію» визначено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

В рішенні у справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19.

Особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення, не може бути зобов`язана доводити і?хню правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачено статтею 10 Конвенціі?. (Постанова Верховного Суду від 20.03. 2019 у справі No 758/14324/15-ц).

Частиною 2 статті 47-1 ЗУ «Про інформацію» передбачено, що оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

У цій справі судом встановлено, що під час проведення 35 сесії 8 скликання Шаргородської міської ради Жмеринського району Вінницької області, під час проголошення заяви про дострокове складання повноважень депутата міської ради ОСОБА_1 звітував про свою роботу і досягнення на посадах керівника відділу освіти Шаргородської РДА Вінницької області та голови Шаргородської РДА. Під час звіту про свою роботу та зауважень до дій окремих депутатів Шаргородської міської ради, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , переривали виступ вигуками: «це не правда», допустили висловлювання з місць на адресу позивача, про те, що перебуваючи при владі ОСОБА_1 брав хабарі від директорів та учителів шкіл, за рахунок отриманих хабарів купив своїм дітям квартири та ресторани в м. Києві, що його від кримінальних справ «відмазував» ОСОБА_4 , що він силоміць заганяв людей до партії регіонів. При цьому ОСОБА_2 називав ОСОБА_1 «гнидою», а далі відповідачі, не дали можливості завершити ОСОБА_1 . виступ, підбігли до нього та стягуючи з трибуни розірвали на ньому піджак.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач звітував про свою роботу на керівних посадах протягом двадцяти років, з 1994 по 2014 як посадова особа органу місцевого самоврядування, зокрема, ОСОБА_1 протягом 18 років був керівником відділу освіти Шаргородської РДА, а протягом 2012 2014 головою Шаргородської РДА .

У зв`язку з цим межа допустимої критики щодо ОСОБА_1 як публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи, і як публічна особа він неминуче відкривається для прискіпливого висвітлення його слів та вчинків, і він повинен це усвідомлювати.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 виразили суб`єктивні оціночні судження, свій особистий погляд про роботу позивача на своїх посадах, недоліки у роботі, власну оцінку його поведінки.

На переконання суду, в даному випадку в діях відповідачів має місце реалізація конституційного права на вираження своїх поглядів, а не намір поширити недостовірну інформацію з метою приниження ділової репутації ОСОБА_1 , інформація стосується виключно професійної діяльності позивача, а не його приватного життя, а тому в діях відповідачів не вбачається порушень немайнових прав позивача.

Суд вважає хибними ствердження позивача ОСОБА_1 про те, що вислови відповідачів на його адресу не є оціночними судженнями, порушують його права та перевищують межі допустимої критики щодо публічних осіб.

Вислови відповідачів свідчать про критичну оцінку ситуації, що склалася між сторонами. Суб`єктивні думки і погляди, в силу вказаних вимог закону, положень Конвенції, з врахуванням практики ЄСПЛ, не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а отже, не можуть вважатися поширенням недостовірної інформації у розумінні ст. 277 ЦК України, а відповідно не підлягають спростуванню.

Особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення, не може бути зобов`язана доводити і?хню правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачено статтею 10 Конвенціі?. Будь-яке судження, яке має оціночнии? характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функціи?, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та діловоі? репутаціі? та, відповідно, не є предметом судового захисту (постанови Верховного Суду від 20.03.2019 у справі No 758/14324/15-ц від 20.05. 2019 року усправі № 591/7099/16-ц).

Критична оцінка певних фактів і недоліків, думки та судження, критичні рецензії творів не можуть бути також і підставою для задоволення вимог про відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Таке роз`яснення, викладено в п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року (зі змінами внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України №5 від 25.05.2001 року) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

VІ. Висновки суду

Аналіз перевірених і оцінених у судовому засіданні доказів, поданих сторонами у підтвердження позовних вимог та у їх заперечення переконують суд, що позивачем ОСОБА_1 не доведено належними, допустимими, достовірними, достатніми доказами наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання недостовірною та такою, що принижує честь і гідність, та порушує право на недоторканість ділової репутації інформації, поширеної відповідачами на пленарному засіданні сісії Шаргородської міської ради 22.12.2023, стосовно отримання ним хабарів від директорів та учителів шкіл, покупки ним для синів квартир та ресторанів у м. Києві, «відмазування» його від кримінальної справи ОСОБА_4 , про те, що він силоміць заганяв людей до партії регіонів та зобов`язання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 спростувати дану інформацію на наступному пленарному засіданні міської ради, оскільки поширена відносно позивача на сесії інформація є оціночним судженням, та відповідає засадам демократичного суспільства щодо свободи вираження поглядів, не містить фактичних даних, в тому числі щодо вчинених позивачем злочинів, натомість, в ній містяться оціночні судження відповідачів та критика дій позивача, як публічної особи щодо його діяльності на посадах керівника відділу освіти Шаргородської РДА та голови РДА та як наслідок відіграє певну роль у суспільному житті, то межа допустимої критики щодо нього як публічної особи є значно ширшою, ніж окремої особи.

Поряд з цим, за приписами ч.2 ст. 30 ЗУ «Про інформацію» якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Аналогічні роз`яснення містяться в п. 19 постанови Пленуму ВСУ №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи».

Відповідно до Академічного тлумачного словника слово «гнида» означає підла, непорядна людина, негідник. Цей вислів вжитий в формі образи, що принижує честь і гідність ОСОБА_1 , як і дії відповідачів, які застосували фізичну силу до позивача та пошкодили його одяг.

Такі дії депутатів Шаргородської міської ради - відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 суперечать вимогам п.5 ч.1 ст. 8 ЗУ «Про статус депутатів місцевих рад», який зобов`язує депутатів не допускати образливих висловлювань, не використовувати у публічних виступах недостовірні або неперевірені відомості стосовно органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ і організацій, їх керівників та інших посадових чи службових осіб, депутатських груп, фракцій, окремих депутатів місцевих рад.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у постанові «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди №4 від 31.03.1995 у пунктах 3 і 9 - під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У зв`язку з наведеним суд приходить до висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, оскільки подібні образливі висловлювання та насильницькі дії не можуть висловлюватись та вчинятись безкарно.

35 сесії 8 скликання Шаргородської міської ради Жмеринського району Вінницької області транслювалася в прямому ефірі, відеозапис щодо вказаних висловлювань був розміщений в мережі Інтернет та перебував у загальному доступі, що надало доступ до неї не визначеному колу осіб і змусило позивача захищати своє порушене право у судовому порядку. При цьому ОСОБА_1 отримав негативні психологічні переживання та нервовий стрес, душевні страждання, у зв`язку з погіршенням стану здоров`я проходив курс лікування, а тому суд вважає, що розмір компенсації за спричинену моральну шкоду слід визначити у розмірі 10000 грн., що відповідатиме засадам справедливості, добросовісності та розумності.

За приписами ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Вимога відшкодування може стосуватися матеріальної (майнової) шкоди, нанесених збитків.

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

З огляду на зазначені вимоги діючого законодавства, підлягають стягненню з відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 вартість лікування, яка становить 3448, 20 грн., за виключенням вартості протиалергійчних ліків, згідно довідки сімейного лікаря від 08.01.2024 та вартість пошкодженого піджака, яка становить 4800 грн.

VІІ. Розподіл судових витрат

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Відповідно до положень ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з ч. 1 і ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У даній справі позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір в розмірі 5450,40 грн., що підтверджується квитанціями ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 09.02.2024 та 21.02.2024 (а. с. 1, 32).

У пункті 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільній справі» роз`яснено, що вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір.

Отже, з відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 підлягає стягненню на користь позивача ОСОБА_1 судовий збір в розмірі пропорційно розміру задоволених позовних вимог 2628, 30 грн, в рівних частинах по 1314, 15 грн., з кожного.

у х в а л и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної та матеріальної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 10000 (десять тисяч) гривень, матеріальну шкоду в розмірі 8248 (вісім тисяч двісті сорок вісім) гривень 20 коп., солідарно.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 2628 ( дві тисячі шістсот двадцять вісім) гривень 30 коп, в рівних частинах по 1314 (одна тисяча триста чотирнадцять) гривень 15 коп., з кожного.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвалу суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне ім`я (найменування) cторін:

- позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , житель АДРЕСА_1 , паспорт громадянина України НОМЕР_1 , виданий Шаргородським РВ УМВС України у Вінницькій області 02.12.1997, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ;

- відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , житель АДРЕСА_2 , паспорт громадянина України № НОМЕР_3 , виданий 10.08.2018, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ;

- відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , житель АДРЕСА_3 , паспорт громадянина України НОМЕР_5 , виданий Шаргородським РВ УМВС України в Вінницькій області 01.08.1995, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 .

Вступна і резолютивна частини судового рішення проголошені 03.04.2024.

Головуючий суддя: Т.О. Соколовська