ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 363/4291/18

провадження № 61-636 св 24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Коломієць Г. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 27 квітня 2023 року у складі судді

Чіркова Г. Є. та постанову Київського апеляційного суду від 06 грудня 2023 року

у складі колегії суддів: Таргоній Д. О., Голуб С. А., Писаної Т. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом

до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

про відшкодування грошових коштів, в якому просив суд стягнути

з ОСОБА_2 на його користь 825 000,00 грн на відшкодування витрат, понесених ним на будівництво садового будинку.

В обґрунтування позовних вимог, із урахуванням їх уточнень, зазначав,

що з 01 вересня 2010 року він перебував у зареєстрованому шлюбі

з ОСОБА_3 , який було розірвано рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 15 червня 2017 року (справа № 759/16773/16-ц). Від цього шлюбу у них народилося двоє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 на підставі усної домовленості з її матір`ю - ОСОБА_2 , остання передала йому

у користування належну їй на праві власності земельну ділянку, площею 0,050 га, розташовану на території Сувидської сільської ради, садове товариство «Кооператор» (Дніпрополіграф), на якій він мав побудувати садовий будинок. Відповідач обіцяла, що після закінчення будівництва та прийняття будинку

до експлуатації, вона подарує 1/2 частку цього садового будинку йому, а іншу

1/2 частку - його сину, ОСОБА_5 . На підтвердження цих домовленостей, ОСОБА_2 15 квітня 2014 року склала заповіт на ім`я ОСОБА_5 .

Фінансування будівництва спірного будинку, яке було розпочато в 2015 році, здійснювалося за його кошти (він займався будівництвом, укладав відповідні договори, придбавав будівельні матеріали, замовляв техніку). За період із 2015

по 2017 роки ним в цілому витрачено на будівництво спірного будинку

2 819 694,04 грн. Оскільки на період будівництва спірного будинку він перебував

у зареєстрованому шлюбі з донькою відповідача, відповідно до статті 70

СК України, він має право на половину від усіх понесених на будівництво витрат.

Відповідно до технічного паспорта від 11 квітня 2016 року побудований ним садовий будинок є одноповерховим із мансардою, загальною площею 137,3 кв. м, житловою площею 56,2 кв. м, будинок підключений до електромережі, водопостачання, газифікований, має каналізацію (септик). 15 серпня 2016 року зареєстровано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації.

Після розірвання шлюбу між ним і ОСОБА_3 , відповідач відмовилася дарувати йому 1/2 частку вказаного садового будинку. На його думку, остання незаконно збагатилася за його рахунок, безпідставно набувши у власність побудований ним будинок.

В останній заяві про уточнення позовних вимог від 18 січня 2023 року позивач уточнив позовні вимоги, виключив із тексту позовної вимоги слова «витрат

на будівництво садового будинку…» та вважав, що належним та ефективним способом захисту його порушених прав є вимога про стягнення коштів

із ОСОБА_2 на його користь 1 409 847,02 грн на підставі статей 1212,

1213 ЦК України.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив суд його позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 27 квітня

2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано недоведеністю та необґрунтованістю заявлених позивачем позовних вимог. Надавши оцінку поданим сторонами доказам, доводам сторін, заслухавши показання свідків, районний суд установив, що право власності на садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , не зареєстровано. Доказів прийняття спірного будинку в експлуатацію матеріали справи не містять.

Позивачем не доведено наявності підстав для відшкодування йому вартості,

на його думку, безпідставно набутого спірного майна (як об`єкта незавершеного будівництва), оскільки таке майно в розумінні статей 181, 190, 331, 376, 1212,

1213 ЦК України відповідачу позивачем не передавалося і підставою для відшкодування його вартості як компенсації за неможливість повернення такого майна бути не може.

Суд першої інстанції вказав, що процесуальна поведінка позивача межує

із недобросовісною, що є недотриманням ним своїх процесуальних обов`язків

та порушенням вимог пунктів 2, 4, 6 частини другої статті 43, частин першої, другої, четвертої статті 83, статті 107 ЦПК України, а також містить ознаки ухилення сторони від участі в експертизі, передбачених статтею 109 ЦПК України. При тому, що судова будівельно-технічна експертиза була призначена судом саме

за клопотанням позивача, однак у зв`язку з відсутністю необхідної технічної документації експерт не зміг установити окремо витрати, понесені на будівництво спірного садового будинку, а також вартість фактично виконаних робіт

із будівництва цього будинку й вартість будівельних матеріалів і обладнання.

Позивач, подаючи 01 листопада 2022 року заяву про збільшення позовних вимог, долучив до неї додаткові докази, які раніше (позов пред`явлений до суду 23 жовтня 2018 року) ним не подавалися та про наявність яких до цього часу не зазначалося (стаття 83 ЦПК України), а також цими доказами первісні позовні вимоги

не обґрунтовувалися, у зв`язку з чим суд відхилив указані докази, як такі,

що подані з порушенням строку, встановленого законом. При цьому такі докази

за своїм змістом суд уважав суттєвими, оскільки вони стосуються значної суми коштів (більше 2 млн грн), подані тільки через чотири роки після пред`явлення позову в первісній редакції (жовтень 2018 року) після отримання відзиву відповідача, проведення судової будівельно-технічної експертизи й отримання відповідного висновку експерта, зробленого на основі наявних матеріалів справи.

Крім цього, вказані позивачем обставини у позові від 23 жовтня 2018 року

та в заяві про збільшення позовних вимог від 01 листопада 2022 року щодо понесених ним витрат на будівництво є взаємовиключними, суперечать між собою і спростовують одна одну.

Разом із цим, судом першої інстанції встановлено, що дійсно позивач брав певну участь у будівництві спірного садового будинку в заявлений період, укладав договори постачання, підряду, придбання будівельних матеріалів тощо. Відповідач і треті особи вказаного не спростували, навпаки, вказали, що купівля матеріалів

та оплата будівельних послуг проводилася позивачем, оскільки він займався організацією будівництва, проте всі оплати здійснювалися виключно за кошти подружжя Деревянченків (відповідач і третя особа), оскільки власного доходу позивач не мав.

Судом установлено, що в квітні 2016 року відповідач продала належну їй квартиру за 1 275 000,00 грн, які було передано подружжю ОСОБА_1

та ОСОБА_3 для будівництва спірного садового будинку.

ОСОБА_4 , чоловік ОСОБА_2 , у той період мав депозитні вклади, з яких отримував проценти, які й передавав для фінансування будівництва спірного будинку.

Позивач не надав належних, допустимих і достатніх доказів, що фінансування будівництва відбувалося за спільні сумісні кошти подружжя ОСОБА_1

і ОСОБА_3 , а також джерел і розміру його доходу. Самі по собі первинні бухгалтерські документи, договори, акти, тощо, надані позивачем не можуть свідчити, що оплата будівництва здійснювалися його власними коштами. Доводи позивача про існування у нього власного бізнесу, власної будівельної техніки

є бездоказовими.

Крім цього, суд указав про безпідставність тверджень позивача про отримання

від відповідача в користування земельну ділянку, на якій розташовано спірний будинок, оскільки право її забудови (суперфіцій) позивачем у встановленому законом порядку не зареєстровано, тоді як повідомлення про початок будівельних робіт зареєстровано саме відповідачем.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 06 грудня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 27 квітня 2023 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився із висновками районного суду про недоведеність

та необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки останнім

не доведено належними та допустимими доказами факт фінансування

будівництва за рахунок його власних коштів та/або спільних коштів подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , наявності в нього відповідного доходу. Разом із цим, суд прийняв нові докази на стадії апеляційного розгляду справи та вказав, що вони підтверджують участь позивача в організації будівництва садового будинку, але не підтверджують, що фінансування будівництва, виконання робіт та оплата будівельних матеріалів відбувалась

за рахунок грошових коштів позивача та його колишньої дружини,

ОСОБА_3 .

Суд апеляційної інстанції вважав безпідставними посилання позивача

на необхідність застосування частини шостої статті 376 ЦК України, оскільки вказана норма закону не регулює спірні правовідносини, так як будівництво спірного будинку відбувалося на земельній ділянці, яка належала відповідачу,

з попереднім отриманням нею необхідних дозволів на проведення такого будівництва та не було самочинним. Також

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її надходження до суду касаційної інстанції

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Вишгородського районного суду Київської області

від 27 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 грудня 2023 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення й ухвалити нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: судами застосовано норми права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду; а також належним чином не досліджено зібрані

у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Крім цього, вказує, що суди встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 23 січня 2024 року відкрито касаційне провадження

у вказаній справі.Витребувано дану цивільну справу із суду першої інстанції. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів. Роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У січні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована в цілому тими самими доводами, що й всі подані ним процесуальні заяви у цій справі, у тому числі в суді апеляційної інстанції, зокрема, що:

- він довів факт своєї участі в будівництві спірного будинку належними

та допустимими доказами, наявними в матеріалах справи (відповідні договори підряду, купівлі-продажу, квитанції, акти приймання виконаних будівельних робіт, видаткові накладні, товарно-транспортні накладні);

- вказаний факт не заперечувався відповідачем і третіми особами;

- ним придбано будівельні матеріли, обладнання та виконані будівельні роботи

на загальну суму 2 819 694,04 грн, половину яких він просив стягнути з відповідача;

- у добровільному порядку відповідач відмовляється виконувати їх усні домовленості (вона мала подарувати 1/2 частку будинку йому після ведення його

в експлуатацію);

- його позовні вимоги (як в первісній позовній заяві за жовтень 2018 року, так

і в подальших заявах про уточнення позовних вимог) мотивовані саме понесеними ним витратами на будівництво спірного будинку, в обґрунтування яких він вірно посилався на статті 1212, 1213 ЦК України.

Додатково зазначає, що суд апеляційної інстанції прийняв частину доказів,

в долучені яких відмовив суд першої інстанції, проте безпідставно залишив рішення районного суду без змін, з підстав ненадання ним доказів того,

що фінансування будівництва відбувалося за його рахунок. Такий висновок зроблений судами за неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, а також неврахування відповідних правових висновків Верховного Суду, викладених у наведених у касаційній скарзі постановах.

При цьому суди на підставі недопустимих доказів встановили той факт,

що відповідач вклала в будівництво спірного будинку грошові кошти в розмірі

1 275 000,00 грн, отримані нею в результаті продажу 28 квітня 2016 року належної їй квартири, оскільки будинок був побудований раніше (технічний паспорт

на будинок виготовлений 11 квітня 2016 року) ніж відбувся продаж квартири.

Відзив на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не надходив.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій

статті 389 ЦПК України.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1

частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів

та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні

чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених

у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій відповідають.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд

і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір

не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного

або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

За змістом частини першої статті 4 ЦПК України та частини першої статті 15

ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81

ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення

для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися

на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність

або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку

про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача

від виконання ним його процесуальних обов`язків.

Звертаючись до суду з позовом у цій справі, який неодноразово уточнювався, ОСОБА_1 посилався на положення статті 70 СК України й статей 1212, 1213 ЦК України та просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь 1 409 847,02 грн, які, з його слів, є половиною від загальної суми понесених ним витрат на будівництво спірного будинку (2 819 694,04 грн). Мотивував це тим,

що під час перебування у зареєстрованому шлюбі з донькою відповідача - ОСОБА_3 , за його кошти здійснювалося фінансування будівництва спірного будинку (він займався будівництвом, укладав відповідні договори, придбавав будівельні матеріали, замовляв техніку). ОСОБА_2 не виконала усної домовленості між ними та не подарувала йому 1/2 частку спірного будинку, відтак незаконно збагатилася за його рахунок, безпідставно набувши у власність побудований ним будинок.

На підтвердження заявлених вимог позивач надав відповідні докази (договори підряду, купівлі-продажу, квитанції, акти приймання виконаних будівельних робіт, видаткові накладні, товарно-транспортні накладні, тощо).

Відповідно до частини другої статті 331 України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Пунктом 4 частини першої статті 395 ЦК України передбачено, що речовими правами на чуже майно є право забудови земельної ділянки (суперфіцій).

Відповідно до частини першої статті 413 ЦК України власник земельної ділянки має право надати її в користування іншій особі для будівництва промислових, побутових, соціально-культурних, житлових та інших споруд і будівель (суперфіцій). Таке право виникає на підставі договору або заповіту.

За змістом статті 102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України.

Стаття 1212 ЦК України визначає, що особа, яка набула майно або зберегла його

у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно з державним актом серії І-КВ № 107477 від 19 березня

2001 року та витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку

НВ-022 від 02 лютого 2022 року ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, кадастровий номер :24:052:0110, площею 0,0498 га, що знаходиться в садовому товаристві «Кооператор» на території Сувидської сільської ради Вишгородському районі, Київської області.

02 лютого 2016 року ОСОБА_2 зареєструвала в Департаменті державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області повідомлення

№ КС54 про початок виконання будівельних робіт, а саме будівництва садового будинку з господарськими спорудами за будівельним паспортом

№ 517/2015 від 24 листопада 2015 року.

11 квітня 2016 року на замовлення ОСОБА_2 товариство з обмеженою відповідальністю «БЛАГОБУДКОНСАЛТ» виготовлено технічний паспорт

на садовий (дачний) будинок АДРЕСА_2 .

Також із матеріалів справи та встановлених судами обставин убачається,

що протягом 2015-2017 років ОСОБА_1 щодо спірного об`єкта будівництва укладав відповідні договори постачання, підряду, складав акти приймання-передачі будівельних матеріалів, послуг, придбавав будівельні

та супутні матеріали, сантехнічних та каналізаційних систем.

15 серпня 2016 року Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції

у Київській області зареєстровано декларацію № КС 93 про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта.

Відповідно до інформації з Державного реєстру на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна

від 16 грудня 2019 року право власності на садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 не зареєстровано.

Суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дослідивши надані сторонами докази, їх доводи, надавши їм відповідну правову оцінку

в їх сукупності, зробив правильний висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 за його недоведеності

та необґрунтованості.

Верховний Суд погоджується з такими висновками судів, а тому відхиляє посилання заявника касаційної скарги в цій частині, оскільки вони спростовуються матеріалами справи та вищенаведеними нормами права.

Позивачем не надано, а судами не встановлено факт фінансування будівництва спірного садового будинку (виконання робіт та оплата будівельних матеріалів)

за рахунок його власних коштів та/або спільних коштів подружжя

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , наявності в нього відповідного доходу. Долучені позивачем докази підтверджують лише факт його участі

в організації такого будівництва, однак не доводять факт його фінансування.

Матеріали справи не містять відомостей на підтвердження укладення відповідного договору між відповідачем, як власником земельної ділянки, та позивачем,

як особою, яка виявила бажання користуватися спірною земельною ділянкою, тим більше з метою її забудови. Твердження позивача в цій частині є бездоказовими припущеннями, а на припущеннях суду заборонено ухвалювати судове рішення (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Не заслуговують на увагу й доводи касаційної скарги про неврахування судами відповідних постанов Верховного Суду, зазначені у касаційній скарзі, оскільки вони прийняті за інших фактичних обставин, ніж у цій справі.

Судами під час розгляду справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права, як і не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. При цьому порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, оцінка доказів зроблена як судом першої,

так і судом апеляційної інстанцій, а підстави їх врахування чи відхилення

є мотивованими (частина третя статті 89 ЦПК України).

Обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, судом касаційної інстанції не встановлено.

Судові рішення є правильними по суті й законними, а тому не можуть бути скасованими з формальних підстав (частина друга статті 410 ЦПК України).

Таким чином, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження, вони

є аналогічними доводам позовної заяви та апеляційної скарги, яким уже надавалася оцінка судами, вони не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, по суті зводяться до переоцінки доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення судів попередніх інстанцій без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 27 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 грудня 2023 року залишити

без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць