ОЧАКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 483/630/23
Провадження № 2/483/59/2024
РІШЕННЯ

Іменем України

10 квітня 2024 року м. Очаків

Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області у складі:

головуючої судді Шевиріної Т.Д.,

за участю секретаря Акопової К.Р.,

прокурора Чехліної В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в режимі відео конференції з використанням прокурором власних технічних засобів цивільну справу за позовом керівника Миколаївської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації до Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області, ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України", про визнання незаконним та скасування наказу, скасування державної реєстрації земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В :

30 травня 2023 року керівник Миколаївської окружної прокуратури звернувся до суду з позовом, предметом якого є: визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 20 листопада 2019 року № 9984/0/14-19-СГ, яким затверджено проект землеустрою та передано у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером :01:000:1701 із земель сільськогосподарського призначення державної власності без зміни цільового призначення для ведення особистого селянського господарства, розташовану в межах території Козирської сільської ради Очаківського району Миколаївської області; скасування вчиненої 08 жовтня 2019 року у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :01:000:1701 площею 2 га.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що наказом Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області від 29 липня 2019 року № 5154/0/14-19-СГ відповідачу надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2 га ріллі з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства у власність із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої в межах території Козирської сільської ради (Радсадівська об`єднана територіальна громада) Очаківського (нині Миколаївського) району Миколаївської області. Наказом ГУ ДЗК в Миколаївській області від 20 листопада 2019 року № 9982/0/14-19-СГ затверджено проект землеустрою та передано у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером :01:000:1701 із земель сільськогосподарського призначення державної власності без зміни цільового призначення для ведення особистого селянського господарства, розташовану в межах території Козирської сільської ради Очаківського (нині Миколаївського) району Миколаївської області. На підставі зазначеного наказу ОСОБА_1 зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку, про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис від 17 грудня 2019 року за № 34787827. Оскільки спірна земельна ділянка передана у приватну власність з порушенням чинного законодавства, вона має бути повернута державі.

26 червня 2023 року до суду від Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач вказує на відсутність на публічній кадастровій карті на момент звернення ОСОБА_1 відомостей про земельну ділянку, землекористувачем якої було ДП «Очаківське лісомисливське господарство». Відтак, ОСОБА_1 , ознайомившись з даними публічної кадастрової карти, шляхом звернення із заявою до Головного управління ініціював гарантований законодавством процес реалізації права на отримання земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності шляхом безоплатної приватизації. Крім того, відповідач вказав на невірно обраний прокурором спосіб захисту та вважав належним способом - звернення до суду з віндикаційним позовом (а.с. 106-117).

10 жовтня 2023 року прокурором подано через підсистему «Електронний суд» заяву про зміну предмету, в якій прокурор просив: усунути перешкоди державі в особі Миколаївської обласної державної адміністрації у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом визнання незаконним і скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 20 листопада 2019 року № 9984/0/14-19-СГ, яким затверджено проект землеустрою та передано у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером :01:000:1701 із земель сільськогосподарського призначення державної власності без зміни цільового призначення для ведення особистого селянського господарства, розташовану в межах території Козирської сільської ради Очаківського району Миколаївської області; усунути перешкоди державі в особі Миколаївської обласної державної адміністрації у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування вчиненої 08 жовтня 2019 року у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :01:000:1701 площею 2 га.

18 жовтня 2023 року від Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області надійшли заперечення щодо зміни предмету позову, оскільки спосіб захисту у цій справі базувався на основі подання саме віндикаційного позову.

31 жовтня 2023 року прокурором через підсистему «Електронний суд» подано заперечення на заперечення Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області щодо зміни предмету позову, за змістом яких позивач має право на захист свого порушеного права у той спосіб, який сам обрав (якщо такий спосіб передбачений законом), а суд повинен захистити таке порушене право у обраний саме позивачем спосіб, навіть якщо він є менш ефективним, ніж інші, у спірних правовідносинах, а не замість нього вирішувати, яким саме чином (в який спосіб) позивач має захищати своє порушене право. Відповідно до висновків, зроблених Верховним Судом у постановах від 18.01.2023р. у справі № 369/10847/19, від 19.01.2022р. у справі № 363/2877/18 та від 16.02.2022р. у справі № 363/669/17, зайняття земельних ділянок, зокрема шляхом часткового накладення, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним з позбавленням власника його володіння цими ділянками. У цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном. Оскільки у справі № 483/629/23 має місце саме часткове накладення спірної ділянки на землі лісового фонду, то доречним є застосування вказаних правових позицій Верховного Суду у спірних правовідносинах в частині обрання способу захисту порушеного права.

18 січня 2024 року засобами поштового зв`язку до суду надійшов відзив на позовну заяву від адвоката Балабана В.П. та ОСОБА_1 ..

В той же час, прокурором через підсистему «Електронний суд» подано заяву про залишення відзиву без розгляду у зв`язку із попуском визначеного в ухвалі про відкриття провадження у справі 15-ти денного строку з моменту отримання відповідачкою такої ухвали, а також через подання відзиву особою, яка відповідно до ч. 6 ст. 14 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його.

Залишаючи відзив адвоката без розгляду, суд виходить з такого.

Адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Процесуальні наслідки, передбачені цим Кодексом у разі звернення до суду з документом особи, яка відповідно до цієї частини зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його, застосовуються судом також у випадках, якщо інтереси такої особи у справі представляє адвокат (ч. 6 ст. 14 ЦПК України).

Особа, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, може подавати процесуальні, інші документи, вчиняти інші процесуальні дії в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, з використанням власного електронного підпису, прирівняного до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги», якщо інше не передбачено цим Кодексом. Реєстрація в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, не позбавляє права на подання документів до суду в паперовій формі. (ч. 8 ст. 14 ЦПК України).

Згідно з ч.ч. 5, 6, 8 ст. 43 ЦПК України, документи (в тому числі процесуальні документи, письмові та електронні докази тощо) можуть подаватися до суду, а процесуальні дії вчинятися учасниками справи в електронній формі з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. Процесуальні документи в електронній формі мають подаватися учасниками справи до суду з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів). Якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в електронній формі, такі документи скріплюються електронним підписом учасника справи (його представника). Якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в паперовій формі, такі документи скріплюються власноручним підписом учасника справи (його представника).

Крім того, головною умовою обміну документами між судом та користувачем електронного кабінету є наявність відомостей про РНОКПП/ЄДРПОУ в додаткових відомостях про учасника справи в автоматизованій системі документообігу суду. Некоректне заповнення або повна відсутність даних у цьому полі не дозволить системі ідентифікувати в повній мірі користувача, а відповідно, й не буде надано можливості переглянути матеріали справи в кабінеті.

Відтак, адвокатам необхідно обов`язково зареєструватися в електронному кабінеті та зазначити відомості про РНОКПП/ЄДРПОУ при подачі документів до суду, оскільки за відсутності РНОКПП суд позбавлений можливості встановити наявність у адвоката зареєстрованого електронного кабінету в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі.

При цьому, суд наголошує, що обмеження, пов`язанні з використанням підсистеми «Електронний суд» є легітимними, пропорційними та не перешкоджають доступу до правосуддя, тому що носять елемент правової дисципліни осіб, яких законодавець зобов`язав зареєструватися користувачами цих підсистем.

Зареєструвати електронну адресу в Єдиній судовій інформаційно- телекомунікаційній системі можна за посиланням в мережі Інтернет https://id.court.gov.ua/.

Зареєструватися в підсистемі "Електронний кабінет" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи можна за посиланням в мережі Інтернет https://cabinet.court.gov.ua/login.

Оскільки адвокатом, який представляє інтереси відповідача, не зареєстровано електронний кабінет, суд дійшов висновку про необхідність залишення відзиву без розгляду.

22 лютого 2024 року у судовому засіданні прокурор, відповідач ОСОБА_1 та його представник надали свої пояснення.

Прокурор в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Пояснила, що спірна земельна ділянка перебуває в межах території ДСГП «Ліси України», а тому передача її у приватну власність порушує інтереси держави і суспільства та є незаконною. Необхідність подачі прокуратурою позову в інтересах держави прокурор обґрунтувала тим, що жоден з державних органів не звернувся до суду з позовом про повернення земельної ділянки у власність держави та не виявив відповідних намірів, що підтверджується, крім іншого, відповідними листами ДСГП «Ліси України» та Миколаївської обласної державної адміністрації.

Представник позивача Миколаївської районної державної адміністрації в судове засідання не з`явилася, про причин неявки суд не повідомила, про час та місце судового засідання повідомлена належним чином.

Представник відповідача Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області, в судове засідання не з`явився, просив розглянути справу за його відсутності, заперечує проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві.

Відповідач ОСОБА_1 та її представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову. Надали пояснення, що на момент звернення із заявою про передачу у власність земельної ділянки про жодні обмеження відповідачу не було і не могло бути відомо.

Представник третьої особи Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», в судове засідання не з`явився, про причин неявки суд не повідомив, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд дійшов такого.

Судом встановлено, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області (далі ГУ ДЗК в області) № 5154/0/14-19-СГ від 29 липня 2019 року ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2 га ріллі з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства у власність із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої в межах території Козирської сільської ради (Радсадівська об`єднана територіальна громада) Очаківського (нині Миколаївського) району Миколаївської області.

Наказом ГУ ДЗК в області № 9984/0/14-19-СГ від 20 листопада 2019 року затверджено проект землеустрою та передано у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером :01:000:1701 із земель сільськогосподарського призначення державної власності без зміни цільового призначення для ведення особистого селянського господарства, розташовану в межах території Козирської сільської ради Очаківського (нині Миколаївського) району Миколаївської області.

На підставі зазначеного наказу ОСОБА_1 зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку, про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис за № 34814201 від 17 грудня 2019 року.

Відповідно до інформації ДП «Очаківське лісомисливське господарство» від 01 лютого 2021 року № 31 у 2020 році Миколаївською регіональною філією ДП «Центр Державного земельного кадастру» проведено державну інвентаризацію земель лісогосподарського призначення в Очаківському (нині Миколаївському) районі. Роботи виконувалися на площах згідно з матеріалами лісовпорядкування. При проведенні геодезичних робіт площа земель державного лісового фонду зменшилася за рахунок уточнення конфігурацій та взятих до уваги меж земельних ділянок приватної та комунальної власності, які зареєстровано до проведення інвентаризації на землях державного лісового фонду без відома та вилучення з постійного користування ДП «Очаківське лісомисливське господарство».

Так, згідно з пояснювальною запискою з технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель лісового фонду державної власності, які знаходяться в користуванні ДП «Очаківське лісомисливське господарство», що розташовані в межах території Козирської сільської ради (Радсадівська ОТГ) Очаківського району Миколаївської області, загальна площа земельної ділянки відповідно до матеріалів лісовпорядкування становить 80,00 га. Однак, у ході проведення геодезичних робіт площа земельної ділянки зменшилася до 74,8788 га, у тому числі й за рахунок накладення на земельну ділянку лісогосподарського призначення земельної ділянки з кадастровим номером :01:000:1701 (площа накладення 0,5621 га).

Відповідно до переліку документації із землеустрою (інвентаризації) земель державної власності лісогосподарського призначення земельна ділянка з кадастровим номером :01:000:1701 накладається на квартал 7 виділ 7 Очаківського лісництва ДП «Очаківське лісомисливське господарство».

Вказане також підтверджується фрагментом Публічної кадастрової карти України з нанесеною частиною межі кварталу 7 Очаківського лісництва ДП «Очаківське лісомисливське господарство» та межею земельної ділянки з кадастровим номером :01:000:1701, долученого до інформації Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» від 01 березня 2021 року № 174, відповідно до якого спірна ділянка накладається на квартал 7 виділи 7 державного лісового фонду Очаківського лісництва ДП «Очаківське лісомисливське господарство» .

У той же час, відповідно до інформацій ДП «Очаківське лісомисливське господарство» від 03 вересня 2021 року № 225 та Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства від 30 серпня 2021 року № 727 відмова від права постійного користування спірною ділянкою або згода на її вилучення не подавалася до органу влади, уповноваженого розпоряджатися землями державного лісового фонду.

За даними геопорталу «Ліси України» - веб ресурсу надання публічного та авторизованого доступу користувачам до інформації про ліси України (за посиланням https://forestry.org.ua/) у кварталі 7 Очаківського лісництва філії «Миколаївське лісове господарство» ДП «Ліси України» розташовані протиерозійні ліси. Для виділу 7 цього кварталу характерні галявини з головною породою гледичія колюча.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Таким чином у судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що земельна ділянка, надана у власність відповідача входила до складу земель державного лісового фонду ДП «Очаківське лісомисливське господарство», що розташовані в межах території Козирської сільської ради (на теперішній час Радсадівська ОТГ) Очаківського району Миколаївської області, відноситься до земель лісогосподарського призначення, перебуває у державній власності та у постійному користуванні ДСГП «Ліси України» (після реорганізації), що підтверджується наведеними вище доказами.

За змістом відповідей ДП «Очаківське лісомисливське господарство» від 01 лютого 2021 року № 31 та Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства від 30 серпня 2021 року № 727 відмова від права постійного користування спірною ділянкою або згода на її вилучення не подавалася до органу влади, уповноваженого розпоряджатися землями державного лісового фонду.

Наведене вище доводить той факт, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:000:1701 на час її реєстрації у Державному земельному кадастрі і на теперішній час частково належить до земель державного лісового фонду та не вилучалася з постійного користування ДП «Очаківське лісомисливське господарство».

За інформацією Кабінету Міністрів України від 26 серпня 2021 року № 27566/0/2-21 рішень про погодження зміни цільового призначення, вилучення із державної власності та передачі у приватну власність земельної ділянки з кадастровим номером :01:000:1701 площею 2 га останнім не приймалося.

Відповідно до листів ДП «Очаківське лісомисливське господарство» від 01 лютого 2021 року № 31 та від 20 серпня 2021 року № 206 державне підприємство не надавало погодження на вилучення з постійного користування спірної земельної ділянки.

За інформацією Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства проект землеустрою або інша землевпорядна документація стосовно відведення спірної земельної ділянки для передачі її у приватну власність на розгляд або погодження до управління не надходили і, відповідно, висновки про погодження будь-якої документації управлінням не надавались. Аналогічно, проект землеустрою не містить висновку органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства.

Вказане свідчить, що надана у власність спірна земельна ділянка з кадастровим номером :01:000:1701 на момент її передачі та на цей час належить до земель державного лісового фонду, перебуває у постійному користуванні ДСГП «Ліси України».

Крім того, судом встановлено, що відповідно до даних Публічної кадастрової карти України, спірна земельна ділянка розташована у межах прибережної захисної смуги Дніпровсько-Бузького лиману на відстані 258 403 м від урізу води, а отже на неї встановлені і діють спеціальні обмеження у використанні ділянок прибережних захисних смуг уздовж морів, морських заток і лиманів.

Відповідно до ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Земельні відносини, що виникають при використанні надр, лісів, вод, а також рослинного і тваринного світу, атмосферного повітря, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про надра, ліси, води, рослинний і тваринний світ, атмосферне повітря, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.

Крім того, ст. 55 ЗК України визначено, що до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. Стаття 5 Лісового кодексу України (далі - ЛК) містить аналогічне поняття «земель лісогосподарського призначення», які повинні використовуватися тільки для потреб лісового господарства.

Згідно з ч. 4 ст. 84 ЗК України до земель, які не можуть передаватись із державної у приватну власність, належать землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 56 ЗК України громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі селянських, фермерських та інших господарств.

Інші випадки перебування земель лісогосподарського призначення у приватній власності законом не передбачені.

Судом встановлено, що спірна ділянка з кадастровим номером :01:000:1701 площею 2 га не є замкнутою, оскільки вона не відокремлена природними болотами, водоймами, пустирями тощо, або штучно створеними просіками, елементами рельєфу, протипожежними ровами, розривами та розташована в масиві кварталу 7 Очаківського лісництва ДП «Очаківське лісомисливське господарство». Спірна ділянка не перебувала у складі угідь будь-яких селянських, фермерських та інших господарств.

Отже, визначений ст. 56 ЗК України виняток щодо можливості передачі земельної ділянки у приватну власність не поширює свою дію на спірні правовідносини.

Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Згідно зі ст. 141 ЗК України, однією з підстав припинення права користування земельною ділянкою є добровільна відмова від права користування земельною ділянкою, вилучення земельної ділянки, у випадках визначених Законом.

Статтею 149 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення та суб`єктів господарювання залізничного транспорту загального користування у зв`язку з їх реорганізацією шляхом злиття під час утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», крім випадків, визначених частинами п`ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених ст. 150 цього Кодексу.

Отже, законодавцем визначено, що вилучення земель державного лісового фонду для нелісогосподарських потреб на час прийняття спірного наказу належало до виключних повноважень Кабінету Міністрів України.

Згідно зі ст. 57 ЛК України зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до ЗК України.

Водночас, вище судом було встановлено, що рішень про погодження зміни цільового призначення, вилучення із державної власності та передачі у приватну власність земельної ділянки з кадастровим номером :01:000:1701 площею 2 га компетентним органом не приймалося.

Відповідно до листів ДП «Очаківське лісомисливське господарство» від 01 лютого 2021 року № 31 та від 20 серпня 2021 № 206 державне підприємство не надавало погодження на вилучення з постійного користування вказаної лісової ділянки.

Миколаївське обласне управління лісового та мисливського господарства також не надавало погодження щодо вилучення даної земельної ділянки з постійного користування ДП «Очаківське лісомисливське господарство», що підтверджується листом від 30 серпня 2021 року № 727.

Частиною 1 ст. 20 та ч. 7 ст. 118 ЗК України передбачено, що передача у власність земельних ділянок громадянам і юридичним особам зі зміною їх цільового призначення здійснюється за проектами землеустрою.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому ст. 186-1 цього Кодексу (ч. 8 ст. 118 ЗК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 186-1 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки лісогосподарського призначення та підлягає також погодженню з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства.

Однак, як встановлено судом, за інформацією Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства від 30серпня 2021 року № 727 проект землеустрою або інша землевпорядна документація стосовно відведення спірної земельної ділянки для передачі її у приватну власність на розгляд або погодження до управління не надходили і, відповідно, висновки про погодження будь-якої документації управлінням не надавались. Аналогічно, проект землеустрою не містить висновку органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства.

Таким чином, суд дійшов висновку, що ГУ ДГК в Миколаївській області прийнято оскаржуваний наказ за відсутності погодження органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, з порушенням вимог ст. ст. 20, 118, 186-1 ЗК України та всупереч встановленому мораторію на вилучення земель, які перебувають у постійному користуванні державних підприємств, що не відповідає вимогам закону.

Окрім того, при прийнятті оскаржуваного наказу ГУ ДГК в області не прийнято до уваги місце розташування спірної земельної ділянки та відповідно її особливий правовий статус.

Так, згідно з даними Публічної кадастрової карти України, спірна земельна ділянка розташована у межах прибережної захисної смуги Дніпровсько-Бузького лиману на відстані 258 403 м від урізу води, а отже на неї встановлені і діють спеціальні обмеження у використанні ділянок прибережних захисних смуг уздовж морів, морських заток і лиманів.

Статтею 88 Водного кодексу України (далі ВК України) та ст. 60 ЗК України передбачено, що з метою охорони водних об`єктів уздовж морів та навколо морських заток і лиманів виділяється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води.

Згідно з ч. 4 ст. 84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, в тому числі, землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 ЗК України землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів).

Частиною 2 ст. 62 ЗК України установлено, що режим господарської діяльності на земельних ділянках прибережних захисних смуг уздовж морів, морських заток і лиманів та на островах у внутрішніх морських водах встановлюється законом.

Відповідно до ст. 90 ВК України прибережна захисна смуга уздовж морів, морських заток і лиманів входить у зону санітарної охорони моря і може використовуватися лише для будівництва санаторіїв та інших лікувально-оздоровчих закладів, з обов`язковим централізованим водопостачанням і каналізацією.

Таким чином, прибережна захисна смуга може використовуватися лише відповідно до її цільового призначення з урахуванням законодавчих обмежень щодо ведення господарської діяльності, а землі, на яких розташована прибережна смуга, не підлягають відчуженню. Фактичний розмір і межі прибережної захисної смуги визначені нормами закону, а проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги є лише документом, який містить графічні матеріали та відомості про обчислену площу в розмірі й межах, встановлених законодавством. Відсутність такого проекту та невизначення відповідними органами державної влади на території межі прибережної захисної смуги в натурі не може трактуватися як відсутність самої прибережної захисної смуги та правомірність передачі у приватну власність ділянки, розташованої у нормативно визначеній смузі від урізу води.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

За змістом ст. ст. 317, 319, 321 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Територіальні органи Держгеокадастру мають право розпоряджатися лише землями сільськогосподарського призначення державної власності (ч. 4 ст. 122 ЗК України).

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Разом із тим, рішення про передачу земельної ділянки у приватну власність прийнято органом державної влади, який відповідно до своєї компетенції не був наділений повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками лісового фонду.

Згідно зі ст. ст. 16, 21 ЦК України, ст. 152 ЗК України одним зі способів захисту цивільних прав є визнання незаконними рішень органів державної влади або місцевого самоврядування.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Разом із тим, віндикаційний позов може бути пред`явлений у тому випадку, коли земельна ділянка вибула із законного володіння власника.

Однак, спірна земельна ділянка, яка відноситься водночас до земель лісового та водного фонду, перебуває в межах прибережної захисної смуги та не може перебувати у приватній власності, не могла вибути із володіння держави, а отже прокурором вірно пред`явлено негаторний позов та заявлено вимоги про усунення перешкод у користуванні землею.

Статтями 16, 25 Закону України «Про Державний земельний кадастр» передбачено, що кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки. Також, у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки закривається і відповідна Поземельна книга.

Перший протокол до Європейської конвенції з прав людини ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і з огляду на приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України, ст. 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому, розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику Європейського суду з прав людини, яка згідно зі ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

Зокрема, у справі «Сєрков проти України» (рішення від 07 липня 2011 року) ЄСПЛ зазначив, що правомірність втручання держави у право на мирне володіння майном визначається за такими критеріями: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. При цьому, у зазначеній справі ЄСПЛ констатував, що недоліки законодавства, яке допускає більш ніж одне тлумачення правової норми, усуваються за допомогою сталого та послідовного її тлумачення національними судами.

Практика в даній категорії спорів є послідовною та сталою.

У справі, яка розглядається, з огляду на характер спірних правовідносин та встановлені судом обставини, не вбачається невідповідності заходу втручання держави у право власності відповідача критеріям правомірного втручання у право особи на мирне володіння майном в розумінні статті 1 Першого Протоколу до ЄКПЛ.

Суд також звертає увагу на те, що матеріалами справи підтверджується відсутність забудови спірної земельної ділянки.

Позбавлення права приватної власності на земельну ділянку, що відноситься до земель державного лісового фонду та накладається на прибережну захисну смугу, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель лісогосподарського призначення, розташованої у межах прибережної захисної смуги Дніпровсько-Бузького лиману.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц звернула увагу на те, що у спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (ч. 3 ст. 13, ч. 7 ст. 41, ч. 1 ст. 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (ст. ст. 18, 19, п. «а» ч. 1 ст. 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (ст. 14 Конституції України) (п. 127 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, п. 90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/6211/14-ц, п. 148 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, п. 53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц).

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.

З цього приводу слід звернути увагу на те, що «суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади та місцевого самоврядування, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю, захист такого права шляхом повернення в державну власність земель, що незаконно вибули з такої власності. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються.

Держава зацікавлена у дотриманні процедур реалізації прав на землю, так само як і у дотриманні норм чинного законодавства. Додержання вимог закону не бути суспільним інтересом, оскільки є проявом управлінської функції держави та спрямоване на забезпечення єдиного підходу до врегулювання тих чи інших правовідносин, впровадження системності та прозорості при реалізації прав громадянами і юридичними особами, принципу конституційної рівності суб`єктів цивільних правовідносин.

Конституція України, зокрема ст.ст. 13, 14 гарантують, що земля, водні ресурси є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус. В цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в державі.

Згідно зі ст. 1 ЛК України ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місце розташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.

Окрім того, входження спірної земельної ділянки в межі прибережної захисної смуги Дніпровсько-Бузького лиману посилює значимість питання захисту інтересів держави.

З огляду на зазначене, землі лісового фонду, що накладаються на межі прибережної-захисної смуги лиману, за особливостями свого цільового призначення і правового режиму не можуть перебувати у приватній власності та використовуватися для ведення сільського господарства.

У той же час, незаконне вилучення земель державної власності лісогосподарського призначення, розташованих у межах прибережної захисної смуги лиману, та їх подальше надання у приватну власність як земель сільськогосподарського призначення, не може відповідати суспільному інтересу та порушує інтереси держави, як гаранта дотримання принципу верховенства права у країні.

Зокрема, такі дії порушують інтереси держави у сфері ефективного використання земельних, лісових та водних ресурсів, оскільки унеможливлюють реалізацію державної політики по забезпеченню охорони, відтворення та сталого використання земельних, водних і лісових ресурсів з урахуванням екологічних, економічних, соціальних та інших інтересів суспільства.

Незаконна реєстрація права приватної власності на спірну земельну ділянку порушує виключне право власності держави на розпорядження землями лісового фонду, розташованими на території водного об`єкту, яке реалізується через відповідні органи державної виконавчої влади. В цьому контексті важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землі лісу в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст.ст. 13, 19 Конституції України).

Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Оскільки оскаржуваний наказ Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 20 листопада 2019 року № 9982/0/14-19-СГ, яким затверджено проект землеустрою та передано у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером :01:000:1701 із земель сільськогосподарського призначення державної власності без зміни цільового призначення для ведення особистого селянського господарства, розташовану в межах території Козирської сільської ради Очаківського району Миколаївської області суперечить нормам ЗК України, тобто є незаконним, він у відповідності до ст. 21 ЗК України підлягає скасуванню.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження.

Згідно зі статтею 18 зазначеного Закону за результатами розгляду заяви державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав, вносить до Державного реєстру прав відомості про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав та видає інформацію з Державного реєстру прав для подальшого використання заявником.

За змістом статті 26 вказаного Закону, за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Враховуючи наведене, одночасно з визнанням незаконним та скасуванням наказу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 20 листопада 2019 року № 9984/0/14-19-СГ, яким затверджено проект землеустрою та передано у приватну власність ОСОБА_1 спірну земельну ділянку, підлягає скасуванню вчинена 08 жовтня 2019 року у Державному земельному кадастрі державна реєстрація спірної земельної ділянки.

Способи захисту цивільних прав визначаються статтею 16 ЦК України, і їх перелік не є вичерпним.

Оскільки спірна земельна ділянка входить одночасно до складу земель лісового фонду та прибережної захисної смуги, суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Вирішуючи спір, суд також враховує, що 26 березня 2021 року Миколаївською обласною державною адміністрацією прийнято розпорядження №167-р, яким затверджено передавальний акт активів та зобов`язань Очаківської районної державної адміністрації до Миколаївської районної державної адміністрації.

Отже, власником спірної земельної ділянки є держава в особі Миколаївської районної державної адміністрації з правом постійного користування ДСГП «Ліси України», чиї права підлягають захисту шляхом усунення перешкод в їх реалізації.

З урахуванням викладеного, а також того, що спірний наказ Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області видано з порушенням вимог земельного та лісового законодавства, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову та необхідність його задоволення.

Розподіляючи судові витрати, суд виходить з положень ст. 141 ЦПК України, та стягує на користь Миколаївської обласної прокуратури відшкодування сплаченого судового збору з відповідачів Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області в розмірі 2 684 грн за немайнову вимогу про визнання незаконним та скасування наказу, з ОСОБА_1 4 026 грн (за вимогу немайнового характеру та за розгляд заяви про забезпечення позову).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 259, 263-265 ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

Цивільний позов керівника Миколаївської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації до Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області, ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України", про визнання незаконним та скасування наказу, скасування державної реєстрації земельної ділянки задовольнити повністю.

Усунути перешкоди власнику Миколаївській обласній державній адміністрації у розпорядженні землями державного лісового фонду шляхом визнання незаконним і скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 20 листопада 2019 року № 9984/0/14-19-СГ, яким затверджено проект землеустрою та передано у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером :01:000:1701 із земель сільськогосподарського призначення державної власності без зміни цільового призначення для ведення особистого селянського господарства, розташовану в межах території Козирської сільської ради Очаківського району Миколаївської області.

Усунути перешкоди власнику Миколаївській обласній державній адміністрації у розпорядженні землями державного лісового фонду шляхом скасування вчиненої 08 жовтня 2019 року у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :01:000:1701 площею 2 га.

Стягнути з Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області на користь Миколаївської обласної прокуратури 2 684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) гривні в рахунок судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Миколаївської обласної прокуратури 4 026 (чотири тисячі двадцять шість) гривень в рахунок судового збору.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 12 квітня 2024 року.

Головуюча: