СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/142/23

пр. № 2/759/316/24

06 лютого 2024 року Святошинський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Журибеди О.М.,

за участі секретаря - Істоміній О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів, які стягуються з нього на утримання дочки ОСОБА_4 , на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19.10.2017 року у справі №759/5578/15-ц, з до 1/8 частини заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач у позивача в іншому шлюбі народилось двоє дітей: син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Окрім цього, на утриманні позивача перебуває і його старший син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Позивач вважає, що зменшення розміру аліментів на доьнку, буде відповідати засадам розумності та справедливості, оскільки у нього змінився матеріальний та сімейний стан.

Ухвалою святошинського районного суду м. Києва від 13.01.2023 року у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 13.01.2023 року виправлено описку допущену при виготовленні резолютивної частини ухвали суду про відкриття провадження у справі №759/142/23, а саме: розгляд справи призначено проводити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засіадння

У судове засідання позивач не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову та просив відмовити в повному обсязі.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, розглянувши подані докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у сукупності, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у зв`язку з наступним.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 19.10.2017 року у справі №759/5578/15-ц, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , у розмірі частки всіх видів доходу щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення повноліття дитини, починаючи з дня подачі позову 09.04.2015 року (а.с. 5).

Позивач виконує свої обов`язки щодо сплати аліментів, що підтверджується довідкою-розрахунком від 20.10.2022 року №56012995/6 та звітами про здійсненні відрахування та виплати, копія квитанцій (а.с. 7, 8, 9, 9 на звороті, 10, 11, 12).

Окрім того, як бачається зі звіту про здійснені відрахування та виплати ТОВ «Українська служба безпеки та охорони» щодо ОСОБА_1 за 2018 рік, останній має дохід: за лютий 2018 - жовтень 2018 року у розмірі 2000, 00 грн., листопада 2018 року - грудень 2018 року у розмірір 2073, 92 грн., а відповідно до звіту про здійснені відрахування та виплати ТОВ «Українська служба безпеки та охорони» щодо ОСОБА_1 за 2019 рік, за січень 2019 року та лютий 2019 року позивачу нараховано заробітну плату у розмірі 4500, 00 грн., за березень 2019 року - 1932, 80 грн.

09.09.2014 року позивач ОСОБА_1 уклав шлюб з ОСОБА_7 (а.с. 13)., від якого у них народилося двоє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.15,16).

Також, згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 народився ОСОБА_4 , батьками якого є позивач ОСОБА_1 та мати ОСОБА_8 (а.с. 14).

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Частиною першої статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.

Згідно з пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі N 6-143 цс 13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Звертаючись до суду з позовом про зміну (зменшення) розміру аліментів, позивач посилався на те, що у нього змінився сімейний і матеріальний стан, оскільки народилися у шлюбі ще двоє дітей та на уртимання перебуває старший син.

Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів.

При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного і зміни матеріального стану. Однак, зміна сімейного стану є самостійною, не залежної від зміни матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд вважає, що зміна сімейного стану позивача, а саме народження в іншому шлюбі двох дітей, не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів.

Таким чином, належними та допустимими доказами не підтверджено погіршення майнового стану позивача, оскільки жодних доказів у цій частині суду не надано, у тому числі, у зв`язку з народженням дітей в іншому шлюбі. Окрім цього навпаки, згідно наданих позивачем доказів, його матеріальне становище покращилось, що підтверджено звітом за 2019 рік.

Крім того, батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19.10.2017 року, розмір аліментів відповідає вимогам сімейного законодавства- на неповнолітню дитину стягнуто 1/4 частину доходів ОСОБА_1 , а його зменшення у зв`язку з тим, що позивач має на утриманні ще двох неповнолітніх дітей та старшого сина, без підтвердження погіршення його матеріального становища, яке не доведено ні у позові, ні матеріалами, які додані до позовної заяви, поза розумним сумнівом, не буде спрямовано на належне забезпечення дтини : ОСОБА_4 та суперечитиме її інтересам.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з статтями 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Приймаючи до уваги, що ОСОБА_1 не довів підстави позову про зменшення розміру стягнутих з нього на утримання неповноліньої дитини, визначених рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 19.10.2017 року, то у позові слід відмовити.

Керуючись ст. 258, 259, 263- 265, 268 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи якому рішення не було вручене у день його складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.М. Журибеда