Справа № 465/1987/21 Головуючий у 1 інстанції: Величко О.В.
Провадження № 22-ц/811/3431/23 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.

суддів - Бойко С.М., Копняк С.М.

секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.

з участю відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 16 жовтня 2023 року в складі судді Величка О.В. у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз Збут» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз», про стягнення заборгованості за послуги з газопостачання, -

встановив:

У березні 2021 року позивач ТОВ «Львівгаз Збут» звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з газопостачання.

Вимоги обґрунтовані тим, що відповідач ОСОБА_1 є споживачем природного газу за адресою: АДРЕСА_1 , використовує для побутових потреб газ, який надається ТОВ «Львівгаз збут». Позивач виконав свої зобов`язання та надав споживачу послуги, однак споживач не виконав взятих на себе зобов`язань та не оплачував повністю вартість спожитого газу. Заборгованість за спожитий природний газ за вказаною вище адресою, станом на 11.02.2021 становить 303 771 грн. 96 коп. Окрім того, позивач просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 інфляційні витрати в розмірі 12 680 грн. 98 коп., 3 % річних в розмірі 10 557 грн. 18 коп., а також розмір сплаченого судового збору.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 18.11.2021 року залучено до участі у справі як співвідповідача ОСОБА_2 . Окрім того, залучено до участі у справі Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача.

Оскаржуваним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 16 жовтня 2023 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз», про стягнення заборгованості за послуги з газопостачання задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» суму боргу в розмірі 303 771 (триста три тисячі сімсот сімдесят одна) грн. 96 коп.

В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» 4906 (чотири тисячі дев`ятсот шість) грн. 00 коп. на відшкодування сплаченого позивачем судового збору.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_1 , вважає безпідставним та незаконним, таким, що не відповідає дійсним обставинам справи. Зазначає, що суд не надав належної оцінки письмовим доказам та усним поясненням відповідача щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, чим порушив норми матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що у власності ОСОБА_1 перебувало нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_2 , частина якого (7/10) за мировою угодою, затвердженою ухвалою Франківського районного суду м. Львова від10.12.2012 року перейшло до ОСОБА_2 , який в подальшому здійснив об`єднання двох квартир та отримав одну квартиру загальною площею 87,8 кв.м. Натомість приміщення, яке залишилось у власності відповідача ОСОБА_1 (3/10 частин) - веранда, було демонтовано. Набувши право власності, ОСОБА_2 не повідомив газопостачальну організацію про зміну персоніфікованих даних, однак фактично приєднався до умов договору постачання природного газу побутовим споживачем, набув права споживача послуг з газопостачання та інших житлово-комунальних послуг.

Додає, висновок суду про те, що ОСОБА_1 не звертався до ТОВ «Львівгаз Збут» із заявами про припинення подачі газу після відчуження квартири, а фактично користувався послугами з газопостачання, є помилковим, оскільки ТОВ «Львівгаз Збут» зареєстроване в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань 21.01.2015, а відтак ОСОБА_1 не міг звертатись до позивача про припинення газопостачання та закриття особового рахунка за вказаною адресою, на момент відчуження, оскільки такої організації не існувало.

Звертає увагу, що Акт про порушення №005697 від 05.09.2021 не може бути допустимим доказом у справі та братися до уваги, оскільки не має відношення до заборгованості, яка нарахована за спожитий газ, а фіксує несанкціонований відбір газу.

Вважає, що судом безпідставно не взято до уваги той факт, що при огляді помешкання ОСОБА_1 встановлено відсутність газових приладів, відсутнє газопостачання, хоча проект на газопостачання виготовлений/затверджений.

Наголошує, що всі законодавчі акти, на які посилався суд першої інстанції, такі як ЗУ «Про ринок природнього газу», Кодекс газорозподільних систем, Правила постачання природного газу, Типовий договір розподілу природного газу та інші, набрали чинності у 2015 році, а відповідач ОСОБА_1 відчужив нерухоме майно у 2012 році, тобто на нього, застосовані судом норми не поширюються.

Просить врахувати, що оскільки заборгованість стягується за фактичні показники лічильника, а не по акту несанкціонованого втручання в газопостачання (тобто крадіжку газу), споживачем комунальної послуги є власник нерухомого майна ОСОБА_2 , і саме він є споживачем в розумінні норм законодавства, які набрали законної чинності у 2015 році, а не колишній власник ОСОБА_1 .

Окрім того, зазначає, що при зміні власника, особовий рахунок не змінюється, а змінюються лише персональні дані власника майна.

Зауважує, що важливим моментом є те, що особовий рахунок № НОМЕР_1 по газопостачанню відкрито на ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Проте така квартира, згідно Єдиного реєстру нерухомого майна - відсутня, а ОСОБА_1 ніколи не мав її у власності.

Що стосується здійснення оплати по особовому рахунку № НОМЕР_1 в розмірі 31 192,63 грн. в травні 2018 року, таке пояснює тим, що оплату здійснила дружина ОСОБА_1 , в період коли він перебував за межами України (довгий період). Дружина платила всі рахунки, що їй приходили на ім`я чоловіка, а оскільки на ОСОБА_1 відкриті особові рахунки за іншими адресами, вона не зауважила, за який здійснила оплату. Про таку оплату він дізнався і з даної справи.

Просить скасувати рішення Франківського районного суду м. Львова від 16 жовтня 2023 року та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ТОВ «Львівгаз Збут» висловив заперечення з приводу доводів апеляційної скарги. Зазначив, що Товариство проводить нарахування вартості спожитого газу на підставі даних про фактичний місячний відбір/споживання природного газу, що надається АТ «Львівгаз», через інформаційну платформу оператора газотранспортної системи ТОВ «Оператор ГТС України». Враховуючи вищенаведене, питання щодо нарахування обсягів спожитого газу по особових рахунках споживача, відноситься виключно до компетенції Оператора ГРМ (АТ «Львівгаз»).

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Відповідач ОСОБА_1 в судових засіданнях 19 березня 2024 року та 09 квітня 2024 року апеляційну скаргу підтримав, в обґрунтування надав пояснення, аналогічні доводам скарги.

В судовому засіданні 19 березня 2024 року представник позивача ОСОБА_3 апеляційну скаргу заперечив, надав пояснення аналогічні доводам відзиву на апеляційну скаргу.

В судове засідання 09 квітня 2024 року представник позивача ОСОБА_3 не прибув, подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із перебуванням на листку непрацездатності, однак із долученого до клопотання витягу з медичного висновку встановлено, що виданий на його ім`я листок непрацездатності 1170300 відкритий 30.02.2024, закритий 08.04.2024, статус листка непрацездатності закритий.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб учасників справи, які повторно не з`явилися в судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи частково позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз Збут», суд першої інстанції виходив з того, що абонентський рахунок № НОМЕР_1 по газопостачанню відкрито на ім`я ОСОБА_1 , акт про порушення №005697 від 05.09.2021 щодо несанкціонованого відбору природного газу складено відносно ОСОБА_1 , а також те, що по особовому рахунку у травні 2018 року здійснено оплату в розмірі 31 192, 63 грн., в червні 2019 в розмірі 6809, 05 грн., чим підтверджено наявність фактичних договірних відносин з постачальником природного газу, а тому суд вважав, що наявні достатні підстави для стягнення з ОСОБА_1 суми боргу в розмірі 303 771 грн. 96 коп.

Разом з тим, суд відмовив у задоволенні позовних вимог ТОВ «Львівгаз Збут» щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних через введення на всій території України з 24 лютого 2022 року, а також станом на дату винесення рішення воєнного стану.

Оскільки рішення в цій частині (відмовлених позовних вимог) не оскаржується, за правилами ст. 367 ЦПК України судом апеляційної інстанції не переглядається.

Відтак, судове рішення підлягає перегляду лише в частині стягнення з відповідача ОСОБА_1 боргу за спожитий природній газ.

Судом встановлено, що у власності відповідача ОСОБА_1 перебувало нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 49,4 кв.м.

Ухвалою від 10 лютого 2012 року Франківським районним судом м. Львова затверджено мирову угоду між ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 щодо визначення відповідних часток у нерухомому майні та земельній ділянці, на якій воно розташоване (т. 1 а.с. 94-95).

Згідно із зазначеною ухвалою суду, відповідач ОСОБА_1 передає у власність ОСОБА_4 7/10 частин квартири АДРЕСА_2 . При цьому, ОСОБА_4 сплатила до підписання цієї мирової угоди 72 000 грн., що на час сплати за згодою сторін еквівалентно 9 000 дол. США.

ОСОБА_2 , ОСОБА_4 відмовляються від виконання рішення Франківського районного суду м. Львова від 17.05.2007 у справі №2-238/07 в частині знесення самовільно збудованого житлового будинку, зблокованого із житловим будинком АДРЕСА_3 , знесення встановленої огорожі між земельними ділянками, які виділяються у власність сторін, та відключення газопостачання, енергопостачання і водопостачання від самовільно збудованого житлового будинку та дають згоду на його узаконення у встановленому законом порядку.

ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 дають згоду ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на проведення реконструкції квартири АДРЕСА_4 відповідно до проектних пропозицій, розроблених ТзОВ «Інтер-Сервіс» від 2004 року, і ця згода зберігає свою чинність при зміні власників квартири АДРЕСА_5 та 7/10 частин квартири АДРЕСА_2 .

Згідно із витягом з реєстру права власності на нерухоме майно від 11.04.2012, реєстраційний номер майна 1258564, ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 30.05.2003 на праві спільної часткової власності належить 3/10 частки квартири АДРЕСА_2 , в даний час це було приміщення 1-1 квартири - веранда, загальною площею 16, 2 кв.м., яку демонтовано.

ОСОБА_4 належить 7/10 частин квартири АДРЕСА_2 на підставі ухвали Франківського районного суду м. Львова від 30.11.2012 про затвердження мирової угоди. У примітках зазначено про договір дарування 7/10 частин квартири, яка складається з 2 житлових кімнат та кухні, житловою площею 28,0 кв.м., загальною площею 33,2 кв.м. (т. 1 а.с.27, 70-71).

Розпорядженням Франківської районної адміністрації №336 від 25.07.2014 «Про об`єднання квартири АДРЕСА_5 з 7/10 частками квартири АДРЕСА_2 в одну квартиру» затверджено висновок міжвідомчої комісії (п.1); дозволено ОСОБА_2 за власні кошти здійснити об`єднання квартири АДРЕСА_5 з 7/10 частками квартири АДРЕСА_2 в одну квартиру та провести перепланування згідно з ескізним проектом (п.2). Об`єднаній квартирі присвоєно квартирний АДРЕСА_5 (п.2.1). Загальна площа квартири становитиме 87,80 кв.м., житлова - 47, 90 кв.м. (т. 1 а.с.96).

Згідно із свідоцтвом про право власності від 12.12.2014, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, житловий будинок АДРЕСА_3 в цілому, загальною площею 87, 8 кв.м., житловою 47,9 кв.м. належить ОСОБА_2 (т. 1 а.с.97, 98).

Інформація про квартиру АДРЕСА_2 в Єдиному державному реєстрі відсутня (т. 1 а.с.72).

За даними Акту інвентаризації об`єктів побутового споживача за ос. рахунком № від 13.09.2019 у квартирі АДРЕСА_2 газ відсутній, опалювальні газові прилади відсутні, документи на будинок на стадії оформлення (т. 1 а.с.80).

Згідно із даними фінансового стану абонента ОСОБА_1 , особовий рахунок НОМЕР_1 , у споживача наявна заборгованість, яка станом на січень 2021року становить 303 771 грн. 96 коп. При цьому зазначено адресу споживача - квартира АДРЕСА_2 . Площа 45,9 кв.м. Прилади: опалення 1, плита 1, колонка 1. Водночас, із цієї довідки вбачається сплата споживачем у травні 2018 року - 31 192 грн. 63 коп. та у червні 2019 6 809 грн. 05 коп. (т. 1 а.с. 5).

Відповідно до наданої відповіді АТ «Львівгаз» на запит адвоката Станька М., контрольні показники газу по особовому рахунку № НОМЕР_1 знімалися представником товариства: 27.09.2016, 21.09.2017, 20.12.2017, 02.05.2018. При цьому, за період з 2015 по 05.09.2019 споживачем жодного разу не передавалися показники, відтак нарахування за даний період проводилося розрахунковим методом відповідно до положень визначених абзацом другим глави 4 розділу ІХ Кодексу ГРМ та п.5.5 розділу V Типового договору розподілу, на рівні планового місячного об`єму споживання на відповідний період, що розраховується виходячи з групи споживання такого споживача та його середньорічного об`єму споживання природного газу за останні 12 календарних місяці (т. 1 а.с.109).

05 вересня 2019 року у ході обстеження газової мережі та газових приладів за адресою: АДРЕСА_1 а працівниками АТ «Львівгаз» виявлено ознаки порушення вимог Кодексу ГРМ, а саме несанкціонований відбір природного газу ОСОБА_1 з газопроводу, який знаходиться в приміщенні ОСОБА_2 через гумовий шланг в приміщення будинку, який належить ОСОБА_1 , про що складено Акт про порушення №005697 від 05.09.2021. З актом ознайомлений лише ОСОБА_2 , в той час як за записом в акті, такий складений за участю споживачів ОСОБА_2 , ОСОБА_1 . Відмітки про те, що ОСОБА_1 відмовився від підпису, Акт не містить (т. 1 а.с. 110)

05 вересня 2019 року представниками АТ «Львівгаз» по вул. Гайворонського, 16 демонтовано ПЛГ Gallus 200 G4 зав. №00360133, 1997 року випуску (т. 1 а.с.111).

Однак, у наданій відповіді адвокату М.Станько зазначено про демонтаж цього ПЛГ за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с.109).

Водночас, згідно із Актом прийняття в експлуатацію робіт по установці побутових газових лічильників газу від 29.01.1998, вказаний вище газовий лічильник G4 зав.№00360133, 1997 року випуску був встановлений саме у квартирі АДРЕСА_2 , на підставі заяви попереднього власника квартири ОСОБА_8 , в якої на той час були такі прилади: газова плита, газова колонка, АГВ (т. 1 а.с.153-154, 155, 156, 207, 218-219).

За даними відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання, ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 з 03.05.1982 (т. 1 а.с.15).

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції Закону України від 09.11.2017 року 2189-VIII, далі - Закону України «Про житлово-комунальні послуги»), статтею 1 якого врегульовано, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг (п.5); індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги (п.6).

Пунктом 2 частини 1 ст. 5 цього Закону визначено, що до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами.

Згідно із п.5 ч.2 ст.7 Закону індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Аналогічні положення містились у Законі України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону №1875-ІV), яким було визначено основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону № 1875-ІV залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Аналіз зазначених норм дає підстави стверджувати, що вони поширюються виключно на споживачів послуг.

За правилами ст. 509ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язується вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виконують з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

Згідно ст. 11 ЦПК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути договори або інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

В свою чергу, нормативно-правове регулювання відносин, що виникають на ринку розподілу природного газу між газорозподільними підприємствами та споживачами їх послуг здійснюється на підставі таких законодавчих актів: Закону України «Про ринок природного газу» від 09.04.2015, постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі НКРЕКП) від 30.09.2015 №2498 «Про затвердження Типового договору розподілу природного газу», Правил постачання природного газу, затверджених постановою НКРЕКП від 30.09.2015 №2496, Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.2015 №2494.

Відповідно до підпункту 33 пункту 1 статті 1 Закону України «Про ринок природного газу», ринок природного газу це - сукупність правовідносин, що виникають зокрема у процесі постачання природного газу, а також надання послуг з його розподілу.

Згідно із положеннями пункту 5 розділу І Правил постачання природного газу, які затверджені постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року №2496, побутовий споживач фізична особа, яка придбаває природний газ з метою використання власних побутових потреб, у тому числі для приготування їжі, підігріву води та опалення своїх житлових приміщень, що не включає професійну та комерційну діяльність.

Звертаючись до суду з вимогами про стягнення заборгованості за спожитий газ, позивач ТОВ «Львівгаз Збут» посилався на ту обставину, що ОСОБА_1 є споживачем природного газу, який постачається за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому, позивачем надано розрахунок, який свідчить про те, що за період з грудня 2018 по вересень 2019 року виникла заборгованість за надані послуги з газопостачання до вказаної квартири, у розмірі 300 169 грн. 96 коп.

Поміж тим, матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 з 03.05.1982, (т. 1 а.с.15), а з 2012 року не є власником як квартири АДРЕСА_7 , так і квартири АДРЕСА_2 , оскільки частина квартири АДРЕСА_7 ( АДРЕСА_8 ) відчужена за мировою угодою, а інша частина квартири АДРЕСА_7 (3/10) - демонтована.

Що стосується квартири АДРЕСА_2 , то матеріали справи не містять жодних доказів про те, що така належить на праві власності саме відповідачу ОСОБА_1 , і що саме відкритий на його ім`я особовий рахунок НОМЕР_1 закріплений за цією адресою.

Як свідчать матеріали справи, особовий рахунок НОМЕР_1 зареєстрований на ім`я споживача ОСОБА_1 , в той час, коли йому належала квартира АДРЕСА_2 . Наявність газових приладів у квартирі АДРЕСА_7 збігається із їх кількістю, яка належала первинному власнику ОСОБА_8 .

Представник позивача ТОВ «Львівгаз Збут» не заперечував того факту, що особовий рахунок, який був відкритий на ім`я ОСОБА_1 , знаходився у приміщенні будинку АДРЕСА_3 , який в цілому належить з 2014 року ОСОБА_2 .

З наведеного слідує, що відповідач ОСОБА_1 не є індивідуальним споживачем природного газу у квартирі АДРЕСА_9 в розумінні вимог Закону з 2012 року, а тому не може мати будь-якої заборгованості за спожитий газ.

Під час судового розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_1 пояснив, що побудував поруч із належним ОСОБА_2 будинком свій будинок із фактичним приляганням стін обох домоволодінь із невеликим технологічним просвітом.

Будинок, в якому проживає відповідач ОСОБА_1 , у встановленому порядку за ним не зареєстрований, газопостачання до будинку не підведено, газові прилади відсутні. На спростування вищенаведеного позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів.

Виявлення працівниками АТ «Львівгаз» 05 вересня 2019 року несанкціонованого відбору природного газу ОСОБА_1 з газопроводу, який знаходиться в приміщенні ОСОБА_2 через гумовий шланг в приміщення будинку, який належить ОСОБА_1 , про що складено Акт про порушення №005697 від 05.09.2021, не може бути підставою для стягнення заборгованості за спожитий газ, оскільки за таке порушення, а саме несанкціонований відбір природного газу, передбачена відповідальність, встановлена Кодексом газорозподільних систем, що не є тотожним сплаті заборгованості за спожитий газ.

Окрім того, Акт про порушення не може бути належним та допустимим доказом у справі, оскільки не доводить факту несанкціонованого відбору газу, а лише фіксує факт можливого порушення і в подальшому може бути підставою для прийняття рішення про його задоволення або не задоволення. Матеріали справи не містять доказів того, що Акт про порушення від 05.09.2019 року був предметом розгляду засідання комісії з розгляду Актів.

При цьому, з вимогою про відшкодування завданої шкоди за несанкціонований відбір природного газу з відповідача ОСОБА_1 , в межах даної справи позивач ТОВ «Львівгаз Збут» не звертався, такі вимоги не були предметом розгляду справи судом першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції також звертає увагу на те, що під час демонтажу лічильника, який все ж таки знаходився у будинку АДРЕСА_3 , а не у квартирі АДРЕСА_2 , показник лічильника був зафіксований на позначці 69 489. Водночас, з інформації про фінансовий стан абонента, показник лічильника зазначено 69 490 куб.м. Сума боргу становить 300169,96 грн. В подальшому при незмінному показнику сума боргу збільшилася до 303 771,96 грн, що беззаперечно викликає сумніви у правильності розрахунку заборгованості.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що особовий рахунок це персональний номер споживача газу, який передає всю необхідну інформацію про нього та допомагає ідентифікувати його у системі. Разом з тим, колегія суддів зауважує, що позивач, володіючи інформацією про те, що ОСОБА_1 не належить квартира АДРЕСА_2 , не був позбавлений можливості протягом тривалого часу пересвідчитись у правильності подання, як контрольних показників газу АТ «Львівгаз», так і пересвідчитись у належності відкритого на ім`я ОСОБА_9 особового рахунку, який по своїй суті не міг відображати дійсної інформації про споживача.

Викликає також сумнів надана АТ «Львівгаз» інформація щодо зняття контрольних показників представником АТ «Львівгаз»: 27.09.2016 28437,00 м. куб, 21.09.2017 30310,00 м. куб, 20.12.2017 30689,00 м. куб, 02.05.2018-31115,00 м. куб., оскільки у разі фактичного прибуття представника чи контролера до будинку АДРЕСА_3 , у останнього мало б виникнути питання, чому у будинку 2 прилади обліку газу ( ОСОБА_2 не заперечував, що платежі здійснював по показниках свого газового лічильника), на чиє ім`я відкритий особовий рахунок, чи дійсно може особа, яка не є власником будинку користуватися послугами з газопостачання у зовсім іншому об`єкті нерухомості, коли лічильник газу, находиться поза межами його будинку та не прив`язаний до його адреси. Окрім того, якщо б працівники прибували, то така різниця у споживанні газу була б набагато меншою, а не 38 225 м. куб. за період з 02.2018 по 09.2019, в той час як середньорічне споживання згідно надано АТ «Львівгаз» інформації становить 2 000 м. куб.

Оплата послуг за газопостачання у травні 2018 в сумі 31 192,63 грн. та у червні 2019 року в сумі 6809,05 грн. не може бути достатній доказом споживання ОСОБА_1 послуг з газопостачання, оскільки зазначений лічильник обліку природного газу не знаходиться в будинку, що побудований поруч з будинком АДРЕСА_3 , а особовий рахунок відкритий на ім`я ОСОБА_1 не свідчить про споживання газу саме ним.

Суд першої інстанції належної уваги на це не звернув, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про задоволення позову, незважаючи на те, що матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 є власником будинку, в якому знаходився лічильник газу та протягом тривалого періоду споживав надані позивачем послуги з газопостачання за вказаною вище адресою.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд дійшов переконання, що рішення суду першої інстанції ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права, тому таке не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторонни пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та скасування судового рішення з ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову, з ТОВ «Львівгаз Збут» на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути 7359 грн. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 16 жовтня 2023 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» суми боргу в розмірі 303 771 (триста три тисячі сімсот сімдесят одна) гривень 96 копійок та 4906 (чотири тисячі дев`ятсот шість) гривень 00 копійок на відшкодування сплаченого позивачем судового збору скасувати.

Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» про стягнення з ОСОБА_1 суми боргу в розмірі 303 771 (триста три тисячі сімсот сімдесят одна) гривень 96 копійок відмовити.

Врешті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» на користь ОСОБА_1 7359 (сім тисяч триста п`ятдесят дев`ять) гривень 00 копійок сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення постанови.

Повний текст постанови складений 10 квітня 2024 року.

Головуючий А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк