ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2024 року

м. Київ

справа № 214/1423/15-ц

провадження № 61-4494св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (відповідач за зустрічним позовом),

відповідач - ОСОБА_1 (позивач за зустрічним позовом),

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області

від 9 серпня 2019 року, ухвалене у складі судді Гринь Н. Г., та постанову Дніпровського апеляційного суду від 5 лютого 2020 року, прийняту колегією у складі суддів:

Бондар Я. М., Барильської А. П., Зубакової В. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог за первісним та зустрічним позовами

У лютому 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», яке відповідно до зареєстрованої 14 червня 2018 року нової редакції Статуту

змінило назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову вказував, що 8 лютого 2007 року Закритим акціонерним товариством комерційним банком (далі - ЗАТ) «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний

договір № KRHGGK00150643, за умовами якого банк надав останньому кредит у сумі 20 000 доларів США терміном до 5 лютого 2027 року, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в строки та порядку, погодженому сторонами, шляхом внесення щомісячних платежів.

Позичальник належним чином умови кредитного договору не виконував, тому

на 27 січня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 41 522,38 доларів США, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 28 051,66 доларів США,

2 416,55 доларів США заборгованості за процентами, 388,03 доларів США заборгованості за комісією за користування кредитом та 10 666,14 доларів США пені за несвоєчасну сплату кредиту.

За таких обставин АТ «КБ «ПриватБанк» просило стягнути зі ОСОБА_1 на його користь вказану суму заборгованості за кредитним договором, а також понесені банком судові витрати.

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся із зустрічним позовом до

АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача та визнання кредитного договору недійсним.

Вимоги зустрічного позову ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що оспорюваний кредитний договір складений на основі стандартної форми, запропонованої банком для будь-яких клієнтів - фізичних осіб. Умовами договору передбачено надання кредиту позичальнику в іноземній валюті - доларах США шляхом видачі через касу банку або шляхом перерахування на рахунок.

На думку позивача за зустрічним позовом, надання банком кредиту в іноземній валюті суперечило статті 99 Конституції України, статті 524 ЦК України та статті 35 Закону

України «Про Національний банк України», оскільки імперативними приписами вказаних норм визначено, що грошовою одиницею в Україні є гривня, яка є єдиним законним засобом платежу. Оскільки надання банком позичальникові кредиту у вигляді кредитної лінії та проведення останнім дій відносно виконання своїх зобов`язань в іноземній валюті за своєю природою є валютною операцією, отже вона повинна проводитись в Україні на підставі відповідної ліцензії Національного банку України (далі - НБУ). Керуючись положеннями Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Вважає, що банк не мав права використовувати іноземну валюту для розрахунків за кредитним договором з ним.

Крім того, на момент укладення кредитного договору курс долара США у відношенні до національної валюти - гривні України становив 5,05 грн за 1 долар США, в той час як на момент пред`явлення позову він зріс до 25,94 грн за 1 долар США. Зазначені обставини вказують на істотну зміну становища щодо виконання боргових зобов`язань за кредитним договором, оскільки сума боргу значно зросла, що призвело до погіршення фінансового становища позичальника.

Позивач за зустрічним позовом вважав, що банк включив до кредитного договору несправедливі умови (надання кредиту в доларах США та погашення кредиту і процентів за користування ним в цій же валюті), що вказує на покладення на позичальника всіх ризиків знецінення національної валюти України. Вказані умови суперечать принципу добросовісності та є наслідком створення істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу.

Також зазначав, що у спірних правовідносинах змінився кредитор

із ЗАТ КБ «ПриватБанк» на ПАТ КБ «ПриватБанк», про що його як позичальника не банк не повідомив; посилаючись на частину другу статті 547 ЦК України позивач за зустрічним позовом вважає, що він має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

За таких обставин просив визнати недійсним укладений ним із ЗАТ КБ «ПриватБанк» кредитний договір № KRHGGK00150643 від 8 лютого 2007 року.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської

області від 9 серпня 2019 року первісний позов задоволено частково. Стягнено зі ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 8 лютого 2007 року № KRHGGK00150643, що виникла на 27 січня

2015 року в загальному розмірі 30 468,21 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 28 051,66 доларів США, 2 416,55 доларів США заборгованості за процентами за користування кредитом та 169 484,96 грн пені.

Відмовлено у задоволенні первісного позову в іншій частині та у задоволені зустрічного позову.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення первісних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник умови кредитного договору належним чином не виконував, унаслідок чого утворилась заборгованість, розмір якої визначено відповідно до вимог закону та умов договору.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, місцевий суд зазначив про безпідставність його вимог.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 5 лютого 2020 року частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 серпня 2019 року змінено в частині вирішення первісного позову про стягнення пені та зменшено її розмір зі 169 484,96 грн до 11 157,44 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Частково погоджуючись з висновками суду першої інстанції щодо стягнення заборгованості за кредитним договором та відмови у зустрічному позові через недоведеність позовних вимог, суд апеляційної інстанції вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з`ясування обставин справи, дотримуючись принципу змагальності сторін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині вимог первісного позову про стягнення пені, суд апеляційної інстанції застосував спеціальну позову давність і зазначив, що пеня підлягає стягненню за останній рік, який передував зверненню з цим позовом, тобто за період з 26 лютого 2014 року до 27 січня 2015 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У березні 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення процесуального права, просив скасувати рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області

від 20 серпня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 5 лютого 2020 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована неврахуванням судом апеляційної інстанції норм висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 30 січня 2018 року

у справі № 161/16891/15-ц (провадження № 61-517св18), щодо обов`язку доведення позивачем обставин надання кредиту в розмірі та на умовах, встановлених договором.

Заявник вказує про те, що постанова апеляційного суду в частині стягнення пені суперечить висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 6 березня

2019 року у справі № 916/4692/15, щодо нарахування та стягнення пені за прострочення сплати процентів та загальної заборгованості за кредитною лінією, наданої в іноземній валюті. При цьому заявник посилається на положення Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».

Крім того, заявник вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу за його відсутності, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання, що вказує про неврахування апеляційним судом висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 201/6092/17

(провадження № 61-48215св18).

Позиція інших учасників справи

У червні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому посилалось на безпідставність доводів касаційної скарги та відповідність висновків судів про задоволення первісного позову нормам матеріального і процесуального права.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 31 березня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Підставою відкриття касаційного провадження у цій справі були доводи заявника про:

- неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування

висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц (провадження № 61-517св18), від 27 березня 2019 року у справі № 201/6092/17 (провадження № 61-48215св18) та від 6 березня 2019 року у справі № 916/4692/15 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);

- порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права щодо розгляду справи за відсутності заявника, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 8 лютого 2007 року ЗАТ

КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний

договір № KRHGGK00150643, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу банку на строк

з 8 лютого 2007 року до 5 лютого 2027 року включно у вигляді непоновлюваної лінії в розмірі 20 000 доларів США на придбання нерухомості житлового призначення, а також 4 017,00 доларів США на сплату страхових платежів.

2 липня 2012 року АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 уклали додаткову угоду до кредитного договору від 8 лютого 2007 року № KRHGGK00150643, за умовами якої проведено реструктуризацію заборгованості позичальника, а саме зменшено суму заборгованості на 10 217,19 грн, яку віднесено до пені. Крім того, на позичальника покладено додаткову відповідальність за порушення виконання будь-якого із зобов`язань, передбачених графіком погашення кредиту (додатку № 1 до додаткової угоди), понад 31 день шляхом сплати позичальником банку штрафу

в розмірі 10 217,19 грн.

З наданого банком розрахунку суди встановили, що на 27 січня 2015 року заборгованість ОСОБА_1 становить 41 522,38 доларів США, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту в розмірі 28 051,66 доларів США, 2 416,55 доларів США заборгованості за процентами за користування кредитом, 388,03 доларів США заборгованості за комісією за користування кредитом, 10 666,14 доларів США пені за несвоєчасну сплату кредиту.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і відзиву на неї, касаційний суд дійшов таких висновків.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (частини перша, друга та п`ята статті 12 ЦПК України).

Особи, які беруть участь у справі, мають право, зокрема брати участь у судових засіданнях, подавати свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти клопотань, доводів і міркувань інших осіб (стаття 43 ЦПК України).

Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 ЦПК України (частина третя статті 368 ЦПК України).

Відповідно до статті 128 ЦПК України (тут і надалі в редакції Кодексу, чинній на час апеляційного перегляду справи) суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку; день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Згідно зі статтею 372 ЦПК України апеляційний суд відкладає розгляд справи у разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. Складовою частиною визначеного статтею 6 Конвенції права на справедливий суд є принцип рівності сторін, який передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу і докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 15 травня 2008 року

у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

У рішеннях ЄСПЛ від 27 червня 2017 року у справі «Лазаренко та інші проти України», від 3 жовтня 2017 року у справі «Віктор Назаренко проти України» зазначено, що національне законодавство містить спеціальні норми щодо забезпечення інформування сторін про ключові процесуальні дії і дотримання, таким чином, принципу рівності сторін, та зберігання відповідної інформації. Відповідні норми вимагають, щоб у випадку надсилання судових документів поштою вони надсилались рекомендованою кореспонденцією. Більше того, особа, яка вручає документ, має повернути до суду розписку про одержання, а національне законодавство чітко вимагає, щоб таку розписку було долучено до матеріалів справи.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року

у справі № 752/11896/17 (провадження № 14-507цс18), викладено висновок про те, що повернення повістки про виклик до суду з відміткою про причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи.

У справі, яка переглядається, ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 7 жовтня 2020 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 9 серпня 2019 року, а ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 7 жовтня 2019 року справу призначено до розгляду на 13 грудня 2019 року о 13 год.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 4 грудня 2019 року зупинено провадження у справі і ухвалою цього ж суду від 26 грудня 2019 року провадження у справі поновлено та призначено справу до розгляду на 5 лютого 2020 року

об 11 год40 хв.

У справі, яка переглядається, повістку про виклик на 11 год40 хв 5 лютого 2020 року

направлено ОСОБА_1 поштовим відправленням (штрихкодовий ідентифікатор 470), яке повернулося на адресу апеляційного суду без вручення з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (т. 2 а.с. 103), що з урахуванням висновків, викладених у пункті 47 постанови Великої Палати Верховного Суду

від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17-ц (провадження № 14-507цс18), не є доказом належного інформування учасника про час і місце розгляду справи.

Крім того, судову повістку про виклик на 11 год40 хв 5 лютого 2020 року направлено ОСОБА_1 SMS-повідомленням 26 грудня 2020 року. При цьому, матеріали справи не містять заяви ОСОБА_1 про намір отримання судової повістки в електронному вигляді за допомогою SMS-повідомлення.

Згідно з пунктом 2 Порядку надсилання учасникам судового процесу (кримінального провадження) текстів судових повісток у вигляді SMS-повідомлень, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 1 червня 2013 року № 73, який був чинним на час розгляду справи судом першої інстанції (далі - Порядок № 73), текст судової повістки може бути надісланий судом Учаснику SMS-повідомленням лише після подання ним до суду заявки про намір отримання судової повістки в електронному вигляді за допомогою SMS-повідомлення. Така заявка оформляється безпосередньо в суді або шляхом роздруковування та заповнення учасником форми, яка розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.

У постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року

в справі № 201/6092/17 (провадження № 61-48215св18), на яку посилається заявник у касаційній скарзі, викладено висновок про те, що довідка про доставку SMS не може вважатися доказом належного повідомлення про дату, час і місце судового засідання, оскільки згідно з пунктом 2 Порядку № 73 текст судової повістки може бути надісланий судом учаснику SMS-повідомленням лише після подання ним до суду заявки про намір отримання судової повістки в електронному вигляді за допомогою SMS-повідомлення. Встановивши, що у матеріалах справи відсутня заявка учасника про намір отримання судової повістки в електронному вигляді за допомогою SMS-повідомлення, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що апеляційний суд належним чином повідомив такого учасника про дату, час і місце судового засідання.

У постанові Верховного Суду від 24 липня 2023 року у справі № 495/6258/20 (провадження № 61-3992св23) вказано, що «можливість повідомлення учасника справи, зокрема за допомогою засобів мобільного зв`язку, передбачена у частинах дев`ятій, тринадцятій статті 128 ЦПК України. Відповідно суд може повідомляти учасника справи про розгляд справи з використанням засобів мобільного зв`язку шляхом надіслання текстових повідомлень виключно за наявності відповідної письмової заявки такого учасника справи».

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року

у справі № 666/6309/13-ц (провадження № 61-1121св22), від 10 листопада 2022 року

у справі № 440/222/19 (провадження № 61-8993св22), від 31 січня 2023 року

у справі № 693/812/21 (провадження № 61-11611св22) та від 18 жовтня 2023 року

у справі № 161/8287/22 (провадження № 61-8457св23).

За таких обставин апеляційний суд не врахував, що за відсутності заяви учасника справи про намір отримання судової повістки в електронному вигляді за допомогою SMS-повідомлення, таке повідомленням не є доказом належного інформування учасника справи про дату, час і місце судового засідання.

Оцінюючи доводи касаційної скарги про те, що заявник не був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи судом апеляційної інстанції, Верховний Суд врахував, що у матеріалах справи немає відомостей про те, що ОСОБА_1 у спосіб, встановлений статтею 128 ЦПК України, був повідомлений судом апеляційної інстанції про дату, час і місце розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції на зазначені вимоги закону та висновки Верховного Суду щодо його застосування уваги не звернув, розглянув справу, призначену на 5 лютого 2020 року, за відсутності ОСОБА_1 , щодо якого відсутні відомості про належне повідомлення про дату, час та місце розгляду справи, розгляд справи не відклав, чим порушив конституційне право сторони на участь у судовому розгляді та вимоги

статті 6 Конвенції щодо права особи на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до частини четвертої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення за наявності підстав, які тягнуть за собою обов`язкове скасування судового рішення.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.

Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для обов`язкового скасування постанови апеляційного суду, оскільки суд апеляційної інстанції розглянув справу за відсутності ОСОБА_1 , щодо якого не мав відомостей про вручення йому судової повістки про дату, час та місце розгляду справи, тому оскаржувана постанова апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до апеляційного суду.

Оскільки апеляційний суд здійснив розгляд справи з порушенням вимог процесуального закону, що унеможливило ухвалення законного та справедливого судового рішення, Верховний Суд не здійснює перевірку доводів касаційної скарги

по суті, в тому числі і щодо неврахування судами висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц (провадження № 61-517св18) та від 6 березня 2019 року у справі № 916/4692/15.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Так як касаційний суд дійшов висновку про направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 411 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 5 лютого 2020 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко В. В. Сердюк І. М. Фаловська