Справа № 472/87/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2024 року смт Веселинове

Веселинівський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого судді Тустановського А.О.,

за участю секретаря Скрипник О.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду смт. Веселинове Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

26 січня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя.

В позовній заяві представник позивача адвокат Губська Ю.О. зазначила, що 28 квітня 1990 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, який був зареєстрований в місті Херсоні Дніпровським районним відділом ДРАЦС, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за № 318. Спільне життя подружжя не склалося, а тому 13 грудня 2023 року Веселинівським районним судом Миколаївської області було ухвалено рішення в цивільній справі № 472/1056/23, яким шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Рішення набрало законної сили 13 січня 2024 року.

В період шлюбу подружжя придбало у власність наступне майно: житловий будинок АДРЕСА_1 ; автомобіль марки Fiat модель Doblo білого кольору з державними номерними знаками НОМЕР_1 ; автомобіль марки Москвич з державними номерними знаками НОМЕР_2 . Право власності на вище перелічене майно було зареєстроване на ім`я ОСОБА_3 .

Незважаючи на те, що відповідач є титульним власником нерухомого та рухомого майна, воно набуте колишнім подружжям за час шлюбу і згідно приписів ст. 60, ч. 1 ст. 61, ч. 1 ст. 68 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України належить позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності. Згоди між колишнім подружжям щодо поділу будинку та транспортних засобів після розірвання шлюбу не досягнуто й наразі між ними існує спір, оскільки в добровільному порядку домовитися про поділ вказаного спільного майна відповідач відмовляється, а тому позивач має право на поділ спільного майна в судовому порядку.

Просить суд визнати за ОСОБА_1 у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; виділити у власність ОСОБА_3 легковий автомобіль марки Fiat модель Doblo білого кольору з державними номерними знаками НОМЕР_1 та автомобіль марки Москвич з державними номерними знаками НОМЕР_2 . Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 94 250 грн. у якості компенсації за частину автомобіля марки Fiat модель Doblo білого кольору з державними номерними знаками НОМЕР_1 та автомобіля марки Москвич з державними номерними знаками НОМЕР_2 .

Ухвалою суду від 31 січня 2024 року відкрито провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті.

26 лютого 2024 року до суду від представника відповідача ОСОБА_4 надійшов зустрічний позов про поділ спільного майна подружжя, в якому зазначив, що первісний позивач ОСОБА_1 в своєму позові зазначила не все майно, яке було придбано під час спільного проживання у шлюбі, а тому первісний відповідач ОСОБА_3 вважає за необхідне звернутись до суду саме з зустрічним позовом про поділ спільного майна подружжя, так як обидва позови виникли з сімейних правовідносин і буде доцільним їх спільний розгляд.

Дійсно, як зазначає первісний позивач, в період шлюбу нею та первісним відповідачем було придбано у власність житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 та автомобіль Fiat Doblo 2003 року випуску, р.н НОМЕР_1 . Що стосується віднесення первісним позивачем до спільного майна подружжя автомобіля марки «Москвич», то даний автомобіль марки М2141 1992 року випуску, р.н. НОМЕР_2 , не перебуває у власності первісного відповідача, а є власністю громадянина ОСОБА_5 .

Згідно позовної заяви первісним позивачем автомобіль Fiat Doblo 2003 року випуску оцінено в 4500 доларів США, що еквівалентно 169650,00 грн. Первісний відповідач не згоден з вказаною вартістю і оцінює вказаний автомобіль в 57000,00 грн., що відповідає середній ринковій вартості такого автомобіля. Крім того, в період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин первісним відповідачем та первісним позивачем за спільні кошти було придбано (набуто) наступне майно, загальною вартістю 69000,00 грн.: в 2003 році двоспальне ліжко з пуфами, вартістю 5000,00 грн.; в 2003 році меблі «Передпокій», вартістю 5000,00 грн.; в 2008 році холодильник двокамерний «Samsung», вартістю 8000,00 грн.; в 2014 році телевізор «Сатурн», вартістю 3000,00 грн.; в 2018 році кухонний меблевий гарнітур, вартістю 5000,00 грн.; в 2020 році морозильна камера, вартість 15000,00 грн.; в 2020 році кухонний комбайн «Bosh», вартістю 5000,00 грн.; в 2023 році пральна машина автомат «Samsung», вартість 15000,00 грн.; в 2023 році диван-ліжко, вартістю 5000,00 грн.; в 2023 році духовка електрична, вартістю 3000,00 грн.. Отже, вказане майно: житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , автомобіль Fiat Doblo 2003 року випуску, р.н. НОМЕР_1 , та вищезазначені меблі і побутові прилади є спільним сумісним майном первісного позивача та первісного відповідача і його загальна вартість складає 173300,00 грн., з розрахунку: 47 300,00 грн. (вартість будинку) + 57 000,00 грн. (вартість автомобіля) + 69 000,00 грн. (вартість меблів і побутових приладів).

Отже, виходячи з принципу рівності часток чоловіка та дружини у спільній сумісній власності, первісному відповідачу (позивачу за зустрічним позовом) ОСОБА_3 має належати майно, загальна вартість якого складає 86 650,00 грн. Первісний відповідач (позивач за зустрічним позовом) вважає за необхідне, відмовившись від рівності часток чоловіка та дружини у разі поділу майна, що є об`єктом права сумісної власності подружжя, просити суд розділити майно наступним чином: визнати за первісним позивачем ОСОБА_1 право власності на частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; первісному відповідачу (позивачу за зустрічним позовом) ОСОБА_3 виділити автомобіль Fiat Doblo 2003 року випуску, р.н. НОМЕР_1 , вартістю 57 000,00 грн.; первісному позивачу ОСОБА_1 все інше майно (меблі і побутові прилади) на загальну суму 69 000,00 грн.

Ухвалою суду від 06 березня 2024 року було прийнято зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя до спільного розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя.

21 березня 2024 року до суду від представника позивача за первісним позовом ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 позовні вимоги за зустрічною позовною заявою визнає частково, а саме визнає за нею у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а також в частині виділення ОСОБА_3 легковий автомобіля Fiat Doblo 2003 року випуску, р.н. НОМЕР_1 , та в частині передачі їй у власність рухомого майна домашнього вжитку. Разом з тим, відповідач не згоден з визначеною позивачем вартістю спірного транспортного засобу, оскільки позивач значно її занизив задля власного збагачення, а тому вважає, що у вказаній справі є необхідність у призначенні та проведенні транспортної товарознавчої експертизи. Визначення реальної вартості автомобіля може вплинути на розмір грошової компенсації відповідачу. Також відповідач не визнає визначену позивачем вартість рухомого майна домашнього вжитку. Окрім того, пральна машина автомат «Samsung» не є спільним сумісним майном подружжя, оскільки вона купувалася сином позивачки та є його власністю, а тому не підлягає поділу. За такого, загальна вартість рухомого майна домашнього вжитку, які позивач пропонує залишити у власності відповідача становить 25 700 грн., а не 69000 грн., як вказує позивач.

Отже, відповідач за зустрічним позовом визнає позовні вимоги ОСОБА_3 частково, а саме в тій частині, в якій вони перетинаються з первісним позовом, а також в частині виділенні відповідачці рухомого майна домашнього вжитку. Разом з тим, у зв`язку з тим, що вартість вказаного майна є неспівмірною з вартістю спірного автомобіля, (який за підрахунками ОСОБА_1 вартує 169 650 грн.) відповідачка наполягає на грошовій компенсації його частки вартості, за вирахуванням вартості речей домашнього вжитку, які залишаються у її власності. Розмір вказаної компенсації буде встановлений після проведення відповідної експертизи.

08 квітня 2024 року до суду від представника позивача за зустрічною позовною заявою ОСОБА_4 надійшла відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, в якій зазначив, що підстави викладені у відзиві на позовну заяву є частково необґрунтованими та такими, що не заслуговують на увагу. Так, у своєму відзиві первісний позивач вказує, що первісний відповідач «занизив вартість спірного транспортного засобу задля власного збагачення», але при цьому сама значно занизила вартість спірного майна за її версією на теперішній час: двоспальне ліжко з пуфами може мати вартість 600,00 грн., меблі «Передпокій» - 300,00 грн., холодильник двокамерний «Samsung» - 3000,00 грн. та морозильна камера 5 000,00 грн., що не відповідає дійсності і з чим категорично не згоден первісний відповідач. Що стосується пральної машини-автомат «Samsung», яка нібито «не є спільним сумісним майном подружжя, а є власністю сина позивачки», то це також не відповідає дійсності і не підтверджено жодними доказами. Отже, з урахуванням наданих позивачкою товарних чеків, вартість майна, яке первісний відповідач пропонує виділити первісному позивачу складає 61600,00 грн. Просить суд зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити у повному обсязі.

В підготовчому судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивача за первісним позовом ОСОБА_2 зазначили, що вони відмовляються від первісного позову, а також позовні вимоги по зустрічному позову визнають повністю, просять суд винести рішення підставі ч. 3 ст. 200 ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_3 та представник відповідача ОСОБА_4 в підготовчому судовому засіданні зазначили, що не заперечують, щодо винесення рішення в підготовчому судовому засіданні, оскільки відповідачка за зустрічною позовною заявою вимоги визнала повністю.

Від сторін та їх представників до суду надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутність.

Згідно ч. ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Оскільки відповідач по зустрічному позову ОСОБА_1 на стадії підготовчого провадження в судовому засіданні зазначила, що позовні вимоги за зустрічною позовною заявою визнає повністю, тому суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, в зв`язку з чим є підстави для ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення по справі.

Суд вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, заяви сторін, приходить до наступного.

Судом встановлено, що з 28 квітня 1990 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області 13.12.2023 (а.с.9-10).

В період шлюбу подружжя придбало у власність наступне майно: житловий будинок АДРЕСА_1 ; автомобіль марки Fiat модель Doblo білого кольору з державними номерними знаками НОМЕР_1 ; та інше майно: двоспальне ліжко з пуфами, меблі «Передпокій», холодильник двокамерний «Samsung», телевізор «Сатурн», кухонний меблевий гарнітур, морозильну камеру, кухонний комбайн «Bosh», пральну машину-автомат «Samsung», диван-ліжко, духовку електричну.

У відповідності до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Крім того, статтею 63 СК України, встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними.

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

На підставі викладеного та визнання відповідачем зустрічного позову, яке не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку, щопозовні вимоги за зустрічною позовною ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , про поділ спільного майна подружжя підлягають задоволенню.

Крім того, в судовому засіданні представником позивача ОСОБА_2 по первісному позову було зазначено, що позивач ОСОБА_1 відмовляється від первісного позову, а остання таке твердження підтвердила.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Згідно з частинами ч. 1-3 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи необмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про закриття провадження по первісному позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя

На підставі вищевказаного, керуючись ст. ст. 4, 12, 76, 81, 141, 200, 206 258-259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Провадження у справі по первісному позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя закрити в зв`язку з відмовою позивача від позову.

Роз`яснити позивачу по первісному позову, що відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України, у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Позовні вимоги за зустрічною позовною ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП-відсутній, паспорт НОМЕР_3 , виданий 09.10.1997 року Веселинівським РВ УМВС України в Миколаївській області, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, право власності на частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Виділити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (РНОКПП відсутній, паспорт НОМЕР_4 , виданий 18.12.1995 року Веселинівським РВ УМВС України в Миколаївській області, у власність легковий автомобіль Fiat Doblo білого кольору, 2003 року випуску, р.н. НОМЕР_1 , у частці 1/1.

Виділити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП-відсутній, паспорт НОМЕР_3 , виданий 09.10.1997 року Веселинівським РВ УМВС України в Миколаївській області, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ), все інше майно: двоспальне ліжко з пуфами, меблі «Передпокій», холодильник двокамерний «Samsung», телевізор «Сатурн», кухонний меблевий гарнітур, морозильну камеру, кухонний комбайн «Bosh», пральну машину-автомат «Samsung», диван ліжко, духовку електричну.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09 квітня 2024 року.

Суддя Веселинівського районного суду

Миколаївської області А.О. Тустановський