провадження № 22-ц/824/3539/2024 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Лобоцької В.П.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2023 року про відмову у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_3 , про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою та просив встановити факт перебування ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є непрацездатною особою з інвалідністю ІІІ групи на утриманні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за відсутності інших осіб, окрім заявника, зобов`язаних відповідно до закону її утримувати.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2023 рокуу відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції через невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги заявник зазначає, що судом першої інстанції необґрунтовано проігноровано вказану в заяві мету необхідності встановлення факту перебування на утриманні скаржника його дружини, яка є особою з інвалідністю III групи, а саме отримання відстрочки від призову, а не звільнення з військової служби, як вказано в ухвалі суду першої інстанції. Скаржник звертає увагу, що відносини з утримання чоловіком своєї дружини з інвалідністю в першу чергу є сімейними відносинами і першочерговою метою є належне утримання особи з інвалідністю, а відстрочка від призову під час мобілізації є необхідною умовою продовження забезпечення чоловіком такого догляду дружини з інвалідністю. Крім того, сукупного доходу батьків заінтересованої особи вистачає тільки на двох осіб, у зв`язку із чим батьки заінтересованої особи не можуть її утримувати, оплачувати її лікування та медичні обстеження, оскільки не мають такої матеріальної можливості. Окрім того, у заявника та заінтересованої особи є малолітня дитина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Як зазначалося в заяві, на даний час заінтересована особа перебуває у відпустці по догляду за дитиною до 6 років на підставі довідки від 22 березня 2023 року № 139 про потребу дитини (дитини-інваліда) у домашньому догляді. Інших дітей, в тому числі працездатних у заінтересованої особи, які зобов`язані утримувати її немає. Тобто, встановлення факту перебування заінтересованої особи, яка є особою з інвалідністю III групи на утриманні заявника як годувальника, в першу чергу є цивільними та шлюбно- сімейними правовими відносинами, які перш за все пов`язані із утриманням непрацездатної особи, забезпеченні її у належному та достатньому рівні життя. Отримання відстрочки від призову під час мобілізації скаржника є похідним правом від шлюбно-сімейних правовідносин та не є абсолютно публічно-правовими відносинами і навпаки, від реалізації права, оскільки від реалізації скаржником права на відстрочку від призову під час мобілізації залежить можливість забезпечення подальшого утримання дружини, яка є особою з інвалідністю вже в розрізі шлюбно-сімейних відносин. Крім того, у скаржника не виникало спору ані з військовою частиною, в якій він проходив службу щодо звільнення з військової служби, ані з ІНФОРМАЦІЯ_4 з питань взяття його на облік як військовозобов`язаного. Оскільки чинним законодавством не передбачено документу, який засвідчує факт відсутності інших працездатних осіб, зобов`язаних утримувати особу з інвалідністю, скаржник звернувся до суду, оскільки у позасудовому порядку неможливо встановити факт перебування дружини скаржника, що є особою з інвалідністю III групи, саме на його утриманні, а не з мотивів наявності спору та його врегулювання з органами територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки. Таким чином, на думку скаржника, відмова суду першої інстанції у відкритті провадження у справі з мотивів, що спір виник з приводу вимог, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів є хибною, оскільки на момент звернення до суду першої інстанції із заявою, скаржник не був та на даний час не є військовослужбовцем та не має публічно-правових відносин із будь-якою військовою частиною як зазначається в ухвалі, що оскаржується. Так само, відсутній спір між скаржником та суб`єктом владних повноважень, а метою звернення скаржника до суду із заявою є не врегулювання спору, зокрема із територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, а врегулювання прогалини в законодавстві щодо доведення факту утримання скаржником своєї дружини, оскільки чинним законодавством не передбачено жодного документу, яким би можна було довести цей факт окрім рішення суду.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 (справа № 362/643/21) зазначено, що військова служба є різновидом публічної, тому спори з приводу проходження військової служби, з приводу соціального захисту військовослужбовців, належать до юрисдикції адміністративних судів. Тобто встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні заявника за своїми правовими наслідками призведе до публічно-правових відносин заявника з державою. Встановлення цього факту не пов`язане з будь-якими цивільними правами та обов`язками заявника, їх виникненням, існуванням та припиненням. Відповідно, за своїм предметом та можливими правовими наслідками вимога про встановлення факту перебування дружини, особи з інвалідністю ІІІ групи на утриманні заявника пов`язана з публічно-правовими відносинами заявника з державою щодо права на звільнення від призову на військову службу під час мобілізації, тому ця вимога не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. За предметом та можливими правовими наслідками цей потенційний спір може існувати у сфері публічно-правових відносин, а отже, підлягає вирішенню у порядку адміністративного судочинства.

Верховний Суд, врахувавши визначені законом завдання цивільного судочинства, визнає недопустимим ініціювання судового провадження у порядку цивільного судочинства з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у провадженні у порядку адміністративного судочинства, чи з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, належним та допустимим (постанова від 22 березня 2023 року у справі № 290/289/22-ц).

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на відступ Великою Палатою Верховного Суду від правового висновку Верховного Суду, на який послався суд першої інстанції.

Так, в постанові від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах стосовно юрисдикції спору, які викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 287/167/18-ц (провадження № 14-505цс19), у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 290/289/22-ц (провадження № 61-13369св22), вказавши, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції.

Юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, суд допустив порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення помилкової ухвали. Зазначене в силу вимог ст. 379 ЦПК України є підставою до скасування ухвали і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 379, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.

Ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2023 рокускасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 08 квітня 2024 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.