справа № 357/7411/23 головуючий у суді І інстанції Косович Т. П.
провадження № 22-ц/824/66/2024 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції: Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», поданою директором ОСОБА_1 , на рішення Тетіївського районного суду Київської області від 12 грудня 2023 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат і 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» (далі - ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп») звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання та просило стягнути з відповідача на користь позивача 145 336,20 грн інфляційних втрат та 27 100,76 грн - 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, а також судові втрат у справі.

Позивач обґрунтував позовні вимоги тим, що 04 грудня 2007 року Відкрите акціонерне товариство комерційний банк «Експобанк» (далі - ВАТ КБ «Експобанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Експобанк» (далі - ПАТ КБ «Експобанк»), та ОСОБА_3 уклали договір кредиту і забезпечення № 234/АК-2007, на підставі якого останньому було надано кредит в сумі 18 000,00 дол. США.

Також 04 грудня 2007 року на забезпечення виконання умов кредитного договору ВАТ КБ «Експобанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки, відповідно до якого ОСОБА_2 у разі невиконання ОСОБА_3 умов кредитного договору стає солідарним боржником.

У зв`язку з невиконанням зобов`язання за договором кредиту і забезпечення від 04 грудня 2007 року № 234/АК-2007 ПАТ КБ «Експобанк» звернулося до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом про стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 заборгованості за цим договором.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 травня 2012 року позовні вимоги задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 солідарно на користь ПАТ КБ «Експобанк» заборгованість за договором кредиту і забезпечення від 04 грудня 2007 року № 234/АК-2007 в сумі 148 818,41 грн та 1 624,62 грн судових витрат, а всього 150 443,03 грн.

Крім того, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 листопада 2012 року з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 солідарно на користь ПАТ КБ «Експобанк» стягнуто заборгованість за договором кредиту і забезпечення від 04 грудня 2012 року № 234/АК-2007 в сумі 148 818,41 грн та 1 740,90 грн судових витрат, а всього 150 559,31 грн.

06 березня 2018 року ПАТ КБ «Експобанк» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» уклали договір про відступлення прав вимоги, згідно з яким право вимоги за договором кредиту і забезпечення від 04 грудня 2007 року № 234/АК-2007, укладеним із ОСОБА_3 , перейшло до ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп».

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 серпня 2018 року замінено сторону виконавчого провадження за виконавчим листом № 2-1214/11, виданим 11 червня 2015 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області, а саме: стягувача ПАТ КБ «Експобанк» на його правонаступника ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп».

Посилаючись на те, що рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 травня 2012 року та від 14 листопада 2012 року про стягнення боргу так і залишились не виконаними відповідачем, позивач просить стягнути з відповідача інфляційні втрати та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, передбачені статтею 625 ЦК України, за період з 05 червня 2020 року до 05 червня 2023 року, виходячи із загальної суми стягнення за обома рішеннями - 301 002,34 грн.

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 12 грудня 2023 року у позові відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», в особі директора Скребець О.С., засобами поштового зв`язку 18 грудня 2023 року подало апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. На думку апелянта суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що інфляційні втрати і 3 % річних у цій справі нараховані на натуральне зобов`язання. Позивач зазначає, що він не пропустив строк позовної давності, оскільки невиконання боржником рішення суду є триваючим правопорушенням, тому право на позов у позивача обмежується останніми трьома роками. Пропуск строку пред`явлення виконавчого документу до виконання не має значення для вирішення зазначеної справи, оскільки має факт наявності вже захищеної судом вимоги кредитора у вигляді рішень Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 травня та 14 листопада 2012 року, які набрали законної сили та не виконані відповідачем. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд в постанові 28 вересня 2021 року у справі № 759/4755/19, а висновки Верховного Суду, на які посилається суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні стосуються правовідносин, які не є подібними із правовідносинами у справі № 357/7411/23.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження сторонам було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу. Відзив на апеляційну скаргу на адресу Київського апеляційного суду не надійшов. Копію ухвали про відкриття апеляційного провадження разом з апеляційною скаргою неодноразово було направлено на поштову адресу відповідача, що міститься у матеріалах справи. Поштова кореспонденція направлена на адресу відповідача повернулася до Київського апеляційного суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що в силу вимог ст. 130,131 ЦПК України є належним повідомленням.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

За змістом п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13ц).

Оскільки дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 04 грудня 2007 року ВАТ КБ «Експобанк» та ОСОБА_3 уклали договір кредиту і забезпечення № 234/АК-2007, на підставі якого останньому було надано кредит в сумі 18 000,00 дол. США (а. с. 7-11).

04 грудня 2007 року на забезпечення виконання умов кредитного договору ВАТ КБ «Експобанк» та ОСОБА_2 уклали договір поруки, відповідно до якого ОСОБА_2 у разі невиконання ОСОБА_3 умов кредитного договору стає солідарним боржником (а. с. 12-13).

В зв`язку з невиконанням зобов`язання заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 травня 2012 року у справі № 2-1214/11 з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Експобанк» солідарно стягнуто заборгованість за договором кредиту і забезпечення від 04 грудня 2007 року № 234/АК-2007 в сумі 148 818,41 грн та 1 624,62 грн судових витрат, а всього 150 443,03 грн (а. с. 19-24).

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 червня 2012 року заочне рішенняу справі від 03 травня 2012 року скасоване.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 листопада 2012 року з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 солідарно на користь ПАТ КБ «Експобанк» стягнуто заборгованість за договором кредиту і забезпечення від 04 грудня 2007 року № 234/АК-2007 року в сумі 148 818,41 грн та 1 740,90 грн судових витрат, а всього 150 559,31 грн (а.с. 14-18).

Рішення суду відповідач ОСОБА_2 не виконав, виконавчий лист № 1/1003/301, виданий Білоцерківським міськрайонним судом Київської області 11 червня 2015 року, повернуто стягувачеві без виконання, що підтверджується копіями постанов про повернення виконавчого документу стягувачеві від 28 грудня 2015 року, 27 квітня та 09 серпня 2016 року (а. с. 24-26).

06 березня 2018 року ПАТ КБ «Експобанк» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» уклали договір про відступлення прав вимоги, згідно з яким право вимоги за договором кредиту і забезпечення від 04 грудня 2007 року № 234/АК-2007, укладеним із ОСОБА_3 , перейшло до ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп».

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 серпня 2018 року замінено сторону виконавчого провадження за виконавчим листом № 2-1214/11, виданим 11 червня 2015 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області, а саме: стягувача ПАТ КБ «Експобанк» на його правонаступника ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» (а. с. 27-29).

Крім того, дослідивши Єдиний реєстр судових рішень за справою № 2-1214/11, суд першої інстанції встановив, що ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2019 року, яка набрала законної сили 11 грудня 2019 року, ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» відмовлено у видачі дублікату виконавчого листа у справі № 2-1214/11 про солідарне стягнення із ОСОБА_5 та ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором від 04 грудня 2007 року № 234/АК-2007 в сумі 148 818,41 грн та судових витрат в розмірі 1 740,90 грн, а також відмовлено в поновленні строку для пред`явлення його до виконання.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені в позові до стягнення три проценти річних та інфляційні втрати позивачем нараховано на суму, яку стягнуто рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 листопада 2012 року, за результатами винесення якого позивачу відмовлено у видачі дублікату виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення його до виконання та дійшов висновку, що оскільки 3 % річних та інфляційні втрати позивачем нараховано до вимоги, яка існує в натуральному зобов`язанні, тому в задоволенні цих позовних вимог слід відмовити за безпідставністю.

Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення суду, не може повною мірою погодитися з висновками суду першої інстанції, виходячи з такого.

Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Висновки суду першої інстанції про те, що зобов`язання між сторонами є натуральним, а тому положення статті 625 ЦК України не підлягають застосуванню, на думку колегії суддів є помилковими виходячи з наступного.

Так, Верховний Суд у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц здійснив тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України та дійшов висновку про те, що:

1) натуральним є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном;

2) конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку;

3) кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

В указаній справі, дійшовши висновку про натуральний характер зобов`язання, суд касаційної інстанції виходив з того, що вимога кредитора не може бути захищена в судовому порядку за сплином позовної давності.

Разом з тим, у справі, що переглядається основна вимога кредитора вже захищена у судовому порядку рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 листопада 2012 року у справі № 2-1214/11, за яким з відповідача стягнуто суму заборгованості, а отже зобов`язання не можна вважати натуральним.

При цьому та обставина, що виконавчий лист № 1/1003/301, виданий Білоцерківським міськрайонним судом Київської області 11 червня 2015 року, повернуто стягувачеві без виконання, а також те, що ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» відмовлено у видачі дублікату виконавчого листа у справі № 2-1214/11 про солідарне стягнення із ОСОБА_5 та ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором від 04 грудня 2007 року № 234/АК-2007 в сумі 148 818,41 грн та судових витрат в розмірі 1 740,90 грн, а також відмовлено в поновленні строку для пред`явлення його до виконання, не має правового значення, оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18).

Можливість нарахування боржникові кредитором наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, після реалізації права на дострокове стягнення усієї суми кредиту, встановлена також постановою Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

У даному випадку розмір заборгованості вже встановлений судовим рішенням у справі № 2-1214/11, яке набрало законної сили, та складає 148 818,41 грн.

Схожий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 28 вересня 2021 року у справі № 759/4755/19 (провадження № 61-14506св20), від 29 листопада 2023 року у справі № 753/1527/22 (провадження № 61-9430св23).

Суд першої інстанції вказаного не врахував та не звернув уваги, що оскільки кредитор вже скористався судовим захистом та рішенням суду з боржника стягнуто суму основного боргу, то таке зобов`язання вже не є натуральним, а кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України.

Таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання, підтвердженого судовим рішенням, до моменту його повного виконання і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Відповідні висновки неодноразово висловлювалися Верховним Судом, зокрема містяться і в постановах Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 204/3530/17, від 17 лютого 2021 року у справі № 303/7132/18.

Із розрахунку, наведеному позивачем у позовній заяві вбачається, що 3 % річних та інфляційні втрати позивачем були нараховані на загальну суму заборгованості 301 002,34 грн, у тому числі: 150 443,03 грн (заборгованість 148 818,41 грн та судовий збір 1 624,62 грн) стягнутої заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 травня 2012 року та 150 559,31 грн (заборгованість 148 818,41 грн та 1 740,90 грн судових витрат) стягнутої рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 листопада 2012 року.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що позивач безпідставно нарахував 3 % річних та інфляційні втрати на суму заборгованості і розмірі 150 443,03 грн, стягнутої заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 травня 2012 року, яке було скасовано ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 червня 2012 року, тобто не є чинним.

Також позивач помилково включив до суми заборгованості стягнуті судом судові витрати за чинним судовим рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 листопада 2012 року на суму 1 740,90 грн., оскільки судові витрати у справі у вигляді судового збору за своєю правовою природою на є заборгованістю.

Отже, апеляційний суд, дійшов висновку, що сума заборгованості, на яку позивач мав право нарахувати 3 % річних та інфляційні втрати становить 148 818,41 грн., відповідно до рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 листопада 2012 року.

При цьому, відповідач, в силу вимог ст. 130, 131 ЦПК України повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, не надав суду докази, які б спростовували, як факт не виконання рішення суду про стягнення заборгованості до договором кредиту і забезпечення, так і розрахунок (спосіб та метод) нарахування 3% річних та інфляційних втрат застосований позивачем, що є процесуальним обов`язком боржника.

Підсумовуючи вищевикладене, суд першої інстанції не правильно визначив характер спірних правовідносин та помилково вважав, що3% річних та інфляційних втрати позивачем нараховано до вимоги, яка існує в натуральному зобов`язанні, внаслідок чого помилково не взяв до уваги вказані вище правові висновки Верховного Суду та відмовив повністю у задоволенні частково обґрунтованих позовних вимог.

Враховуючи встановлені судом обставини справи та на підставі вищенаведених правових норм, зважаючи на доведеність того факту, що рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 листопада 2012 року у справі № 2-1214/11 не виконане, а відповідач не звільняється від відповідальності за порушення виконання зобов`язань згідно зі статтею 625 ЦК України, частиною другою якої встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у зв`язку з невиконанням судового рішення, що набрало законної сили, позовні вимоги ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» слід задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача 72 958,96 грн інфляційних втрат та 13 386,64 грн - 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, нараховані на суму заборгованості 148 818,41 грн за період з 05 червня 2020 року до 05 червня 2023 року.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Отже, колегія апеляційного суду дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції не відповідає фактичним обставинам справи, не ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і не може бути залишене без змін, а підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування судового рішення, та розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки, за наслідками судового розгляду апеляційна скарга та позов задоволено частково (50 %), то судові витрати за подання апеляційної скарги підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», подану директором ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Тетіївського районного суду Київської області від 12 грудня 2023 року скасувати з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , ІНН НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» (49089, м. Дніпро, вул. автотранспортна, 2, офіс 205, ) 3 % річних у сумі 13 386,64 грн та інфляційні втрати у розмірі 72 958,96 грн., а всього 86 345 (вісімдесят шість тисяч триста сорок п`ять) грн. 60 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , ІНН НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» (49089, м. Дніпро, вул. автотранспортна, 2, офіс 205, ) судовий збір за розгляд справи у суді першої інстанції у розмірі 1 342 (одна тисяча триста сорок дві) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , ІНН НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» (49089, м. Дніпро, вул. автотранспортна, 2, офіс 205, ) судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 2 013 (дві тисячі тринадцять) грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова