Номер провадження: 22-ц/813/1338/24
Головуючий у першій інстанції Плавич І.В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.03.2024 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та виселення, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Плавич І.В. 01 листопада 2022 року у м. Одеса, -

встановила:

ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції із вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 23 травня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Горецькою В.М., реєстраційний №3721, він є власником квартири АДРЕСА_1 .

Однак, за вказаною адресою зареєстровані та проживають ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які відмовляються у добровільному порядку знятися з обліку та виселитися, чим здійснюють перешкоди позивачу у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено повністю.

Визнано ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням у вигляді квартири АДРЕСА_1 .

Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_4 подала заяву про перегляд заочного рішення, в якій просила переглянути заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2018 року, скасувати його та призначити справу до розгляду в загальному порядку.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 28 жовтня 2021 року заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2018 року було скасовано, цивільну справу за позовом ОСОБА_2 призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2022 року позов ОСОБА_2 було задоволено частково.

Визнано ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням у вигляді квартири АДРЕСА_1 .

В іншій частині позову - відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що на момент ухвалення оскаржуваного судового рішення 01 листопада 2022 року ОСОБА_2 не був належним позивачем у справі, оскільки вже не був власником спірної квартири АДРЕСА_1 , яку за договором купівлі-продажу від 08 листопада 2021 року позивач відчужив на користь ОСОБА_5 .

Крім того, ОСОБА_2 умисно замовчав ту обставину, що він не у повному обсязі сплатив відповідачам вартість спірної квартири на момент укладення договору купівлі-продажу у 2007 році, на підставі чого до моменту повної сплати - 18 червня 2018 року, ОСОБА_1 продовжувала проживати у квартирі, договір найму з позивачем не укладала, а строк тимчасового проживання був сторонами обумовлений до кінцевого розрахунку вартості квартири.

Колегія суддів враховує, що справі, яка переглядається, інші відповідачі ( ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ) не реалізували своє право на подання апеляційної скарги, приєднання до апеляційної скарги. Така процесуальна поведінка інших відповідачів свідчить про їх повну згоду із оскарженим судовим рішенням в частині задоволених вимог позову щодо них.

Таким чином, заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2018 року підлягає апеляційному перегляду виключно у частині, що стосується позовних вимог, заявлених до ОСОБА_1 .

Відзив на апеляційну скаргу до Одеського апеляційного суду не надходив, що не заважає розгляду справи у відповідності до положень ст. 360 ЦПК України.

Сторони про розгляд справи на 12 березня 2024 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явились ОСОБА_1 , ОСОБА_4 .

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно договору купівлі-продажу серії ННІ №358617 від 23 травня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Горецькою В.М., реєстраційний №3721, ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 передали, а ОСОБА_2 прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1 .

Право власності ОСОБА_2 було зареєстровано у встановленому законом порядку, про що державним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Горецькою В.М. у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 18 червня 2018 року на підставі дублікату договору купівлі-продажу серії та №555, що має силу оригіналу, було внесено відповідні відомості.

На спірне майно КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 21 лютого 2007 року було виготовлено технічний паспорт.

З довідок Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області від 04 травня 2018 року та від 17 серпня 2018 року вбачається, що відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 .

01 серпня 2018 року ОСОБА_2 було надіслано поштою Вимоги про виселення на ім`я ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , однак, як вбачається із поштових повідомлень ТОВ «Експрес-доставка «Меркурій» R0828014, R0948360, R0828013, відповідачі відмовились прийняти вказані Вимоги.

З 2018 року відповідач ОСОБА_1 у спірній квартирі не проживає, що підтверджено поясненнями сусідів та голови правління ОСББ «Гайдара - 74», а також визнається і самою ОСОБА_1 у апеляційній скарзі.

Реєстрація відповідача ОСОБА_1 створює позивачу перешкоди у користуванні житлом та позбавляє його права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном.

Таким чином, предметом позову у справі, яка переглядається, є усунення позивачу, який є власником квартири АДРЕСА_1 , набутої за результатами укладення договору купівлі-продажу, перешкод у користуванні власністю шляхом виселення відповідачів, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Права позивача у спірних правовідносинах врегульовані ст. ст. 317, 319, 383, 391 ЦК України.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У постановах Верховного Суду України від 09 жовтня 2019 року у справі №695/2427/16-ц, (провадження №61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі №523/12186/13-ц (провадження №61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Крім того, у спірних правовідносинах права позивача, як власника квартири, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що ст. 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст. 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу", враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

В свою чергу права відповідача у справах про виселення захищені ст. 8 Конвенції, яка встановлює, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у п. 2 ст. 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У п. 40-44 рішення ЄСПЛ від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява N 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем.

У даному випадку колегія суддів враховує, що відповідач ОСОБА_1 у червні 2018 року добровільно, без примусу, виселилася зі спірної квартирі, що підтверджено поясненнями сусідів та голови правління ОСББ «Гайдара - 74».

Крім того, вказані обставини визнані і самою ОСОБА_1 у апеляційній скарзі, у якій апелянт посилається на те, що ОСОБА_2 замовчав ту обставину, що він не у повному обсязі сплатив відповідачам вартість спірної квартири на момент укладення договору купівлі-продажу у 2007 році, на підставі чого до моменту повної сплати її вартості - 18 червня 2018 року, ОСОБА_1 продовжувала проживати у квартирі, договір найму з позивачем не укладала, а строк тимчасового проживання був сторонами обумовлений до кінцевого розрахунку вартості квартири.

Таким чином, вказані обставини є підтвердженням того, що у 2018 році ОСОБА_1 втратила зв`язок зі спірною квартирою, виселившись з неї добровільно після проведення остаточної сплати вартості нерухомого майна ОСОБА_2 , тривалий час не проживає у квартирі, що додатково підтверджується наявними у справі рекомендованими поштовими повідомленнями, які направлялись судом першої інстанції на адресу відповідачки, та які повертались до суду із позначками «адресат за вказаною адресою не проживає». Договір купівлі-продажу серії ННІ №358617 від 23 травня 2007 року апелянтом не оскаржувався, тобто, ОСОБА_1 визнає право власності позивача на квартиру АДРЕСА_1 .

Крім того, жодних доказів того, що спірна квартира є єдиним житлом ОСОБА_1 , останньою до апеляційної скарги не додано.

Таким чином, з урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що оскільки відповідач ОСОБА_1 за адресою спірної квартири не проживає тривалий час, ця квартира не є її місцем проживання або місцем перебування, то відповідач має бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Що стосується вимог ОСОБА_2 про виселення відповідача, то суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні вказаних вимог, оскільки, як вказувалось вище, доказів проживання ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 , матеріали справи не містять.

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що на момент ухвалення оскаржуваного судового рішення 01 листопада 2022 року ОСОБА_2 не був належним позивачем у справі, оскільки вже не був власником спірної квартири АДРЕСА_1 , яку за договором купівлі-продажу від 08 листопада 2021 року позивач відчужив на користь ОСОБА_5 , є такими, що не мають правового значення для вирішення справи, з наступних підстав.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 910/10647/18 (провадження № 12-175гс19, пункт 7.17), від 08 жовтня 2019 року у справі № 916/2084/17 (провадження № 12-77гс19, пункт 8.9) зазначено, що якщо позов пред`явила особа, якій не належить право вимоги, то суд повинен відкрити провадження, встановити дійсні обставини і, переконавшись у тому, що вимоги пред`явлено неналежним позивачем, відмовити йому у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 48 ЦПК України, сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.

Суд, розглядаючи справу, повинен вирішити питання про правильність визначення процесуальної правосуб`єктності сторін, зокрема, що позивач дійсно є суб`єктом тих прав, законних інтересів та юридичних обов`язків, які становлять зміст спірних правовідносин і з приводу яких суд повинен ухвалити судове рішення.

Нормами ЦПК України не передбачено можливості заміни позивача чи залучення особи як співпозивача.

Колегія суддів враховує, що у даному випадку, на момент пред`явлення позову, ОСОБА_2 був власником квартири АДРЕСА_1 , і його права як власника були порушені відповідачами, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду за захистом своїх законних прав та інтересів, та протягом тривалого часу - трьох років, приймав активну участь у судовому розгляді справи, що свідчить про відсутність правових підстав вважати, що ОСОБА_2 є неналежним позивачем у справі.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 ст. Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2022 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 05 квітня 2024 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе