Справа № 147/810/22
Провадження № 2/147/20/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2024 року смт Тростянець

Тростянецький районний суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Натальчук О.А.,

із секретарем Свистун А.П.,

за участю:

представника позивача, адвоката Тимощука Є.С.,

представника відповідача, адвоката Конякіна М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт Тростянець, у порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Ободівська» до ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації та витребування майна,

встановив:

У вересні 2022 року до Тростянецького районного суду Вінницької області надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Ободівська» до ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації та витребування майна.

В обґрунтування позову зазначено, що ТОВ «Агрофірма «Ободівська» 01.06.2021 направило до ВП №2 Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області заяву (повідомлення) про злочин. 02.06.2021 до ЄРДР за №0000106 внесено відомості про кримінальне правопорушення за ч.1 ст.358 КК України за фактом підроблення документів та їх використання. З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Держаного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за №183031447 від 01.10.2019, встановлено, що власником будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 , являється ОСОБА_1 . Дата державної реєстрації 26.09.2019, підстава довідка №392 від 11.04.2014, видана КП «Тульчинське МБТІ», технічний паспорт, серія та номер: 20-000725, виданий 11.04.2004, видавник КП «Тульчинське МБТІ». Однак, вказані документи не реєструвалися та не видавалися КП «Тульчинське МБТІ», що підтверджується відповіддю від 17.09.2021 №781. Таким чином, відповідач безпідставно, згідно документів, які не реєструвалися та не видавалися відповідними органами, зареєстрував право власності на майно, яке розташоване в АДРЕСА_1 . Також зазначено, що саме позивач у встановленому порядку набув права власності на вищезазначене майно.

Так, на підставі протоколу №5 зборів співвласників майна від 28.05.2009 та акту приймання-передачі від 29.05.2009, ТОВ «Агрофірма «Ободівська» набула право на будівлі та споруди, включаючи майно за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі зазначених документів, позивач виготовив техпаспорт на майно за вказаною адресою. Посилаючись на ст.328 ЦК України (в редакції 29.05.2009) зазначає, що позивач набув право власності на дане майно, однак це право не було зареєстровано, оскільки це не є обов`язком законного набувача проводити такі дії, а є лише його правом, яке він міг реалізувати у будь-який час. До теперішнього часу ТОВ «Агрофірма «Ободівська» не вчиняла дій по відчуженню належного майна, право на яке набуто у 2009 році на законних підставах. Однак, позивач дізнався, що належне йому майно зареєстроване за відповідачем, що очевидно є неправомірним та тягне наслідки витребування майна. Також зазначено про те, що підроблені документи, які були подані ОСОБА_1 державному реєстратору ОСОБА_2 , не можуть породжувати право власності та присвоєння адреси комплексу будівель і споруд у АДРЕСА_1 , тому в даному випадку належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача є саме скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та державної реєстрації права власності. Щодо ефективності такого механізму захисту порушеного права висловив правову позицію Верховний Суд у постанові від 17.08.2022 по справі №450/441/19.

Враховуючи викладене, представник позивача просив ухвалити рішення, яким скасувати рішення державного реєстратора КП «Агенство адміністративних послуг» Козловського М.С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер:48941614 від 01.10.2019; скасувати державну реєстрацію права власності, здійснену 26.09.2019 з номером запису 33464705, державним реєстратором КП «Агенство адміністративних послуг» Козловський М.С.; витребувати у ОСОБА_1 на користь ТОВ «Агрофірма «Ободівська» нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 . Також просив вирішити питання про стягнення судових витрат.

Ухвалою судді від 19.09.2022 дану цивільну справу прийнято до свого провадження суддею Мудрак А.М. та призначено до підготовчого засідання.

15.11.2022 зупинено провадження у справі № 147/810/22 до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 147/691/22 про обвинувачення ОСОБА_1 за ч.4 ст. 358 КК України.

26.07.2023 на адресу суду представником позивача подано клопотання про поновлення провадження у справі, обґрунтоване тим, що ухвалою Ладижинського міського суду Вінницької області від 17.07.2023 у справі №147/691/22 закрито кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_1 , яка набрала законної сили 25.07.2023.

02.08.2023 на адресу суду з Ладижинського міського суду Вінницької області надійшла ухвала від 17.07.2023, якою звільнено ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності за ч.4 ст. 358 КК України на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження №0000106 про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 358 КК України, закрито. Вказана ухвала набрала законної сили 25.07.2023.

Ухвалою суду від 02.08.2022 поновлено провадження у даній справі та призначено підготовче засідання.

20.09.2023 задоволено заяву представника відповідача ОСОБА_3 про відвід головуючого судді Мудрак А.М. від розгляду цивільної справи №147/810/22 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Ободівська» до ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації та витребування майна. Матеріали цивільної передано в канцелярію Тростянецького районного суду Вінницької області для визначення іншого судді відповідно до ст.33 ЦПК України.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.09.2023 справу передано на розгляд судді Натальчук О.А., у зв`язку із чим справу слід прийняти до свого провадження.

Ухвалою суду від 21.09.2023 позовну заяву прийнято суддею до свого провадження та призначено підготовче засідання.

06.10.2023 від представника відповідача, адвоката Конякіна М.С., надійшов відзив на позовну заяву. Вказує, що у своїх позовних вимогах позивач просить окрім скасування державної реєстрації майна, що належить відповідачу, ще й витребувати у ОСОБА_1 на користь ТОВ «Агрофірма «Ободівська» нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 . Вищезазначена вимога в разі задоволення її судом призведе до рейдерського захоплення майна, яке належить ОСОБА_1 за допомогою судового рішення. ТОВ «Агрофірма « Ободівська» має на меті за допомогою рішень судів, рішень комісії Міністерства юстиції України, рейдерським шляхом захопити майно, яке належить ОСОБА_1 . Але на сьогоднішній день доказів належності даного майна саме ТОВ «Агрофірма Ободівська» надати не може. Єдиний доказ, на який опирається позивач, є технічний паспорт на корівник 4-рядний площею 1571.2 м. кв., де є співпадіння за адресою, що є помилкою. Так, ОСОБА_1 належить комплекс будівель та споруд загальною площею 5495,2 м.кв., яке складається з будівлі млина та його складовими, складу та його складовими, будівлі пилорами та його складовими. Тобто це різні об?єкти.

Так, згідно наказу МЮУ №4027/7 від 22.11.2021 відмовлено у задоволенні скарги ТОВ «Агрофірма «Ободівська» від 03.06.2021 у зв?язку з тим, що скарга оформлена без дотримання вимог, визначених ч.5 ст.37 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», оскільки скаржником не підтверджено факт порушення своїх прав у результаті прийняття оскаржуваного рішення. Даний наказ був сформований на підставі аналогічного висновку Західної регіональної колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб?єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції від 07.09.2021. Тобто, в позовних вимогах позивач ставить питання про скасування рішення державного реєстратора та скасування державної реєстрації права власності на майно зареєстроване за ОСОБА_1 . Але, ці питання були предметом розгляду Західної регіональної колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб?єктів державної реєстрації, територіальних органів міністерства юстиції. Даний висновок ніким не оскаржений та не скасований. Також ніхто не оскаржував та не скасовував наказу Міністра юстиції №4027/7 від 22.11.2021. Отже, ТОВ «Агрофірма «Ободівська» не оскаржуючи вищезазначені рішення, фактично погодилась з тим, що не може підтвердити факт порушення своїх прав у результаті прийняття рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на будівлі та споруди, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Тобто, фактично ТОВ «Агрофірма Ободівська» не може звертатися до суду з такими вимогами, адже її права фактично ніким не порушено, що надає їй статусу неналежного позивача.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.07.2018 р. у справі №653/1096/16-ц указала, що предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, що незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Однією з обов?язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема, і тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, і який на момент подання позову не є власником цього майна, однак уважає себе таким (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 р. у справі №322/7636/14-ц). Таким чином позивач в своїй позовній заяві, а також доказами доданими до позовної заяви не довів чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, і який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким. Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Враховуючи вищезазначене, представник відповідача вважає, що позивач не маючи жодного доказу, який доводить право звернення до суду з віндикаційним позовом не може витребувати вищезазначене майно з володіння ОСОБА_1 , а тому в задоволенні позову просив відмовити (т.1, а.с.152-155).

16.10.2023 від представника позивача надійшла відповідь на відзив. Зазначено, що 29.05.2009 позивач на законних підставах набув право власності на майно і щодо якого у встановленому порядку присвоєно адресу, про що свідчить долучена до позовної заяви довідка. Відповідач, з метою оформлення на себе права власності на спірне нерухоме майно особисто надав держаному реєстратору підроблені документи, тобто документи, які не видавалися уповноваженим органом. Оскільки підроблені документи, які подано державному реєстратору ОСОБА_2 не можуть породжувати право власності та присвоєння адреси комплексу будівель та споруд у АДРЕСА_1 , то в даній справі належний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивача є саме скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та державної реєстрації права власності. Таким чином, вчинені реєстраційні дії за адресою: АДРЕСА_1 , прямо порушують права позивача, оскільки останній являється законним набувачем нерухомого майна за цією адресою. Також вказано, що сторона відповідача свідомо забуває про ту обставину, що ухвалою Ладижинського міського суду Вінницької області від 17.07.2023 по справі №147/691/22 встановлено, що ОСОБА_1 зазначав про те, що йому роз`яснено та зрозуміло суть обвинувачення, підставу для звільнення від кримінальної відповідальності та наслідки закриття з нереабілітуючих підстав кримінального провадження за ст.49 КК України. Тобто, відповідач визнав у своїх діях подію та склад інкримінованого йому кримінального правопорушення. Документи, на які опирається сторона відповідача в свої запереченнях, як на підставу оформлення права на майно, є підробленими. Цю обставину доведено також у кримінальній справі, де свою винуватість визнав ОСОБА_1 .

Окремо представник позивача зупиняється на посиланні відповідача на висновок Західної регіональної колегії Міністерства юстиції України та наказу Міністерстві юстиції України від 22.11.2021 р. №4027/7 з яких вбачається, що в задоволенні скарги ТОВ «АФ «Ободівська» відмовлено, у зв?язку з тим, що скаржником не підтверджено факт порушення своїх прав у результаті прийняття оскаржуваного рішення. Вказує, що даний наказ не є преюдиційним для суду. Міністерство розглядало скаргу на дії державного реєстратора із зовсім інших, відмінних підстав ніж заявлено в позові, а Міністерство юстиції не уповноважено встановлювати наявність порушеного права в особи, оскільки це є прерогативою суду. Більше того, на час прийняття такого наказу не було встановлено факту подання ОСОБА_1 підроблених документів для державної реєстрації права власності. Висновок Західної регіональної колегії взагалі не є документом, яким встановлюються конкретні факти, які породжують юридичні наслідки, а є лиш допоміжним документом, які створюється в процесі діяльності. Також наголошував, що Конституційний суд України визнав неконституційним припис ст. 37 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який надає повноваження Міністерству юстиції України позбавляти особу права власності шляхом скасування державної реєстрації на підставі помилок державного реєстратора. Відповідне рішення 16 листопада 2022 року ухвалив Другий сенат КС у справі за конституційною скаргою ПАТ «Одесатеплокомуненерго». Таким чином є безпідставним посилання сторони відповідача на документи, в яких розглядались зовсім інші обставини та оскаржувались дії іншого суб?єкта (державного реєстратора). Також, як вже повідомлено вище, Конституційним Судом України на час розгляду даної справи в суді встановлено неконституційну діяльність Комісії Міністерства юстиції щодо прийняття рішення щодо скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Представник відповідача не навів обставин, яке ж доказове або преюдиційне значення для суду мають вищезазначені наказ та висновок. Окремо зупиняється на доказі, який надав представник відповідача, а саме технічний паспорт від 20.08.2021, виготовлений ФОП ОСОБА_4 . По-перше, відповідно до п.26 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єкта нерухомого майна, затвердженої наказом Держбуду №127 від 24.05.2001, технічну інвентаризацію об`єктів нерухомого майна здійснюється за ініціативою замовника або його довіреної особи на підставі оформленого договору суб`єктом господарювання. Тобто, виготовлення такого документу є результатом реалізації господарської діяльності ФОП ОСОБА_4 та жодним чином не впливає на суть спору у даній справі, де ставиться зокрема питання щодо скасування рішення та державної реєстрації права власності, які вчинені на підставі підроблених документів. Просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (т.1, а.с.206,207).

Ухвалою суду від 28.11.2023 витребувано від державного реєстратора Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради реєстраційну справу, сформовану у паперовому та електронному вигляді, включаючи електронні копії документів, виготовлені шляхом сканування під час проведення реєстраційних дій щодо нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 ; номер об?єкта нерухомого майна: 241, по якому запитується реєстраційна справа, номер відомостей про речове право: 33464705; державний реєстратор: ОСОБА_2 , Комунальне підприємство "Агенство адміністративних послуг", Вінницька область.

На виконання вимог ухвали суду від 28.11.2023 до суду надійшли наявні у Департаменті адміністративних послуг копії документів електронної реєстраційної справи на будинок АДРЕСА_1 .

Ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області від 09.01.2024 закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Додатково зазначив, що товариство прийняло у власність майно, що розташоване в АДРЕСА_1 , та виготовляло документи. Дані документи було надано в поліції, оскільки відносно відповідача була порушена кримінальна справа. Було з`ясовано, що відповідач з підробними документами зареєстрував право власності на майно за вищезазначеною адресою. Зазначив, що ТОВ «АФ «Ободівська» не може розпоряджатися належним йому майном, а саме корівником 4-х рядним, оскільки за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на дане майно. Майно, розташоване за адресою АДРЕСА_1 перейшло у власність ТОВ "АФ "Ободівська" відповідно до протоколів 2009 та 2013 років, що відповідало вимогам чинного законодавства. Щодо витрат на правову допомогу зазначив, що докази понесення даних витрат будуть подані протягом 5 днів після ухвалення рішення.

Відповідач в судове засідання не з`явився.

Представник відповідача в судовому засіданні в задоволенні позову просив відмовити. Зазначив, що права позивача не порушені, не доведено права на дане майно. Позов неналежний, не обґрунтований та поданий неналежною особою. Додатково вказав, що ідентифікатором нерухомого майна є не лише його адреса. Є первинна певна площа та складові частини майна і це становить комплекс будівель, які внесені первинною реєстрацією новоствореного майна у 2019 році. Позивачу нічого не заважало зареєстрували право власності на майно, яке йому належить. Більш того, ТОВ «АФ «Ободівська» не має права на майно, яке належить ОСОБА_1 , оскільки суду не надано документів про придбання даного майна (майнові сертифікати).

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У ч. 1ст. 5 ЦПК України встановлено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

На підставі ст.81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 9 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» пай є власністю учасника колективного сільськогосподарського підприємства. Право розпоряджатися ним за власним розсудом такий громадянин набуває після припинення членства в колективному сільськогосподарському підприємстві. Пай може успадковуватися відповідно до цивільного законодавства України та статуту підприємства.

Відповідно до ст. 328 ЦПК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу.

Майновий пай - це частка кожного члена КСП в майновому пайовому фонді, розмір якої залежить від трудової участі в діяльності цього підприємства. Право на майновий пай посвідчується Свідоцтвом про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат). У Свідоцтві зазначається сума, на яку члену реорганізованого КСП підлягає виділенню майно, що підлягало паюванню, та відсоток такого майна у загальному пайовому фонді.

Указом Президента України № 744 від 27.08.2002 року «Про додаткові заходи щодо підвищення рівня захисту майнових прав сільського населення» передбачено, що власники майнових паїв мають право на одержання цих паїв у натурі.

Як передбачено ч. 3 ст. 9 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» у разі виходу з підприємства його члени мають право на пай натурою, грішми або цінними паперами відповідно до розміру та структури пайового фонду або в іншій, за згодою сторін, формі.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Частиною 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

На підставі з ч. 1 ст. 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

20.05.2008 Міністерством аграрної політики України було прийнято наказ №315 «Про затвердження Рекомендацій щодо порядку здійснення права спільної часткової власності власниками майнових паїв колишніх колективних сільськогосподарських підприємств» в розділі 4 передбачено процедуру виділення частки з майна, що перебуває у спільній частковій власності.

Управління майном, що перебуває у спільній частковій власності відповідно до укладеного договору про порядок володіння та користування майном, здійснюється через загальні збори співвласників.

Рішення загальних зборів співвласників приймається за згодою не менш як 2/3 співвласників, крім рішень щодо відчуження майна та виділення в натурі частки з майна, які приймають одностайно.

Як вбачається з матеріалів справи, 28.05.2009 згідно протоколу зборів співвласників майна, у відповідності до ст.364 ЦК України та «Порядком розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств» від 14.03.2001 за №62, вирішено виділити в натурі майно, що знаходиться у спільній дольовій власності (передача майна здійснюється згідно актів приймання-передачі, після оформлення яких співвласникам надається право на власний розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися всім майном, що отримано по акту приймання-передачі) ТОВ «Агрофірма «Ободівська» с.Ободівка Тростянецького району Вінницької області в розмірі 3924980,3 грн. (уточнена вартість майнового паю згідно Протоколу №3 загальних зборів Співвласників від 5 квітня 2003 року) що становить 74,45% Пайового фонду, а саме: майно зазначено в таблиці, зокрема корівник 4-рядний, 1967 рік вводу, вартістю 51092 грн. (т.1, а.с. 11-26).

Відповідно до акту приймання-передачі від 29.05.2009, ТОВ «Агрофірма «Ободівська», в подальшому «Сторона 1», в особі директора ОСОБА_5 з однієї сторони та Спілка співвласників реорганізованого КСП «Світанок», в подальшому «Сторона 2», в особі голови Спілки Резніка Г.К., з іншої сторони, у відповідності з протоколом зборів співвласників КСП «Світанок» №5 від 28.05.2009, склали цей акт про слідуюче: Сторона 2 передає, а Сторона 1 приймає в якості повернення належного її майнового паю в пайовому фонді КСП «Світанок» с.Ободівка Тростянецького району Вінницької області, що підтверджується Свідоцтвами про право на майновий пай ВІХХІ №010101, виданого Ободівською сільською радою, нижче вказане майно на загальну суму 3924980,30 грн., що являється власністю співвласників майна (т.1 а.с. 27-40).

З протоколу №6 зборів співвласників майна від 09.04.2013 вбачається, що після рішення зборів співвласників реорганізованого КСП «Світанок» с. Ободівка Тростянецького району Вінницької області - Протокол №5 від 28.05.2009, 52 особи, що мали право на майно, як колишні члени реорганізованого колективного сільськогосподарського підприємства, не реалізували своє право на майновий пай. Відповідно до договорів купівлі продажу прав на майновий пай - 48 осіб реалізували свої майнові права ТОВ «Агрофірма «Ободівська», що складає 92% Пайового фонду, з числа осіб які не реалізували свої права до 28.05.2009. На порядок денний було поставлено 3 питання, зокрема №3 затвердження переліку не витребуваного майна Пайового фонду і переліку осіб, що не витребували свій майновий пай. Вирішили: у відповідності до ст. 364 Цивільного Кодексу України та «Порядком розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств» від 14.03.2001 №62, виділити в натурі майно, що знаходиться в спільній дольовій власності (передача майна проводиться згідно актів приймання-передачі, після оформлення яких співвласникам надається право на власний розсуд володіти, користуватися та розпоряджатись всім майном що отримане по акту приймання-передачі) ТОВ «Агрофірма «Ободівська» с. Ободівка Тростянецького району Вінницької області в розмірі 274303,00 гривень (уточнена вартість майнового паю згідно Протоколу №3 загальних зборів Співвласників від 5 квітня 2003 року) що становить 92% Пайового фонду, а саме : корівник 4-рядний, 1967 рік вводу, уточнена сума 51092 грн. (т.2, а.с.41-44).

Згідно до акту приймання-передачі від 10.04.2013, ТОВ «Агрофірма «Ободівська», в подальшому «Сторона 1», в особі директора Солодкого Ю.Ф., що діє на підставі Статуту, з однієї сторони та Спілка Співвласників реорганізованого КСП «Світанок», в подальшому «Сторона 2», в особі голови спілки співвласників Резніка Г.К., що діє на підставі Статуту з іншої сторони в відповідності з Протоколом Зборів Співвласників КСП «Світанок» № 6 від 9 квітня 2013 року склали цей акт про слідуюче: Сторона 2 передає, а Сторона 1 приймає в якості повернення належного і майнового паю в Пайовому Фонді КСП «Світанок» с.Ободівка Тростянецького району Вінницької області, що підтверджується Свідоцтвами про право на майновий пай, нижчевказане майно на загальну суму 272250,00 гривень, що являється власністю Співвласників майна: зокрема №4 корівник 4-рядний, 1967 рік вводу, сума 51092 грн. (т.2, а.с.48).

Отже, діюче законодавство України гарантує власнику майнового паю члена КСП право на отримання майна в натурі, шляхом його виділення із майна пайового фонду, але таке рішення за Законом має бути прийнято за домовленістю всіх співвласників (одностайним голосуванням), а за його відсутності - вирішено судом.

В свою чергу, позивачем надано суду належні та допустимі докази про прийняття загальними зборами рішення про виділення спірного майна, зокрема 4-рядного корівника, право на яке набуто ТОВ «Агрофірма «Ободівська» на законних підставах.

Відповідно до копії довідки №137 від 15.04.2013, виконком Ободівської сільської ради повідомив про те, що господарські двори, а саме приміщення бувшого КСП «Світанок» с. Ободівка Тростянецького району Вінницької області розташовані за такою адресою: корівник 4-рядний, 1967 р. вводу, місцезнаходження: АДРЕСА_1 (т.1, а.с.41).

20.10.2013 КП «Тульчинське МБТІ» на замовлення ТОВ «Агрофірма «Ободівська» виготовило технічний паспорт на нежитлову будівлю - корівника 4-рядного, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с.42-47).

З довідки ТОВ «Агрофірма «Ободівська» від 20.07.2022 №186 вбачається, що на балансі господарства перебуває комплекс будівель та споруд (корівник), який розміщений за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с.49).

Разом з тим, як зазначає позивач, право власності на майно за вказаною адресою не реєструвалося, оскільки це не є обов`язком законного набувача проводити такі дії, а є лише його правом, яке він міг реалізувати у будь-який час.

Згідно інформації КП «Тульчинське МБТІ» від 04.07.2022 №145, інвентаризаційна справа на об?єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , була вилучена ухвалою Тростянецького районного суду справа №147/571/21 від 18.06.2021. В архіві КП «Тульчинське МБТІ» знаходить копія інвентаризаційної справи №20-000770 на дане нерухоме майно ( 2 примірник). Інвентаризаційна справа на об?єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , була заведена 20.10.2013. Інвентаризаційна справа заводилась згідно довідки Ободівської сільської ради Тростянецького району Вінницької області від 15.04.2013 р. №137. Право власності станом на 31.12.2012 на дане нерухоме майно, згідно архівних даних - не зареєстровано (т.1, а.с.48).

Однак, дізнавшись, що належне ТОВ «Агрофірма Ободівська» майно зареєстровано за відповідачем, до ВП №2 було подано заяву від 01.06.2021 про вчинення злочину. Заява зареєстрована за №2954 02.06.2021 (т.1, а.с.8,9).

02.06.2021 до ЄРДР за №0000106 внесено відомості за ч.1 ст.358 КК України. Короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення: 02.06.2021 до відділення поліції №2 Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області надійшла заява від директора ТОВ «Агрофірма «Ободівська» ОСОБА_5 щодо незаконного оформлення права власності на нерухоме майно (т.1, а.с.10).

Ладижинський міський суд Вінницької області в ухвалі від 17.07.2023 року, яка набрала законної сили 25.07.2023 року вказав, що досудовим розслідуванням встановлено, що 26.09.2019 ОСОБА_1 звернувся із заявою до державного реєстратора Комунального підприємства «Агенство адміністративних послуг» Козловського М.С. про реєстрацію права власності на комплекс будівель та споруд, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . В подальшому ОСОБА_1 , діючи з прямим умислом, направленим на використання завідомо підроблених документів, достеменно знаючи, що державними органами влади не видавались документи, які свідчать те, що він являється власником вищевказаного комплексу будівель та споруд, з метою оформлення на себе права власності на зазначене нерухоме майно, особисто надав державному реєстратору ОСОБА_2 підроблені документи, а саме: довідку №392 видану Комунальним підприємством «Тульчинське міжрайонне бюро технічної інвентаризації у Вінницькій області» від 11.04.2014 та технічний паспорт № НОМЕР_1 , виданий Комунальним підприємством «Тульчинське міжрайонне бюро технічної інвентаризації у Вінницькій області». В подальшому на підставі зазначених документів державним реєстратором Козловським М.С., якому не було відомо, що подані документи є підробленими, було здійснено державну реєстрацію права власності на комплекс будівель та споруд, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Вказані дії ОСОБА_1 кваліфіковані за ч.4 ст.358 КК України - використання завідомо підробленого документа. Цією ж ухвалою ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 4 ст.358КК України на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Кримінальне провадження №0000106 за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст.358КК України, закрито. Скасовано арешт майна: будівлі та споруди, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ., накладений ухвалою слідчого судді Тростянецького районного суду Вінницької області від 13.07.2021; земельну ділянку кадастровий номер :01:001:0222, накладений ухвалою слідчого судді Тростянецького районного суду Вінницької області від 11.01.2022 (т.1, а.с.100, 101).

Окрім того, зі змісту ухвали вбачається, що обвинувачений цілком зрозумів свої права, визначені ч. 3 ст. 285 КПК України, підставу звільнення від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК України, а також наслідки закриття кримінального провадження з цієї підстави і наполягає на закритті провадження з підстави, передбаченої ст. 49 КК України.

Таким чином, закриття вказаного кримінального провадження відносно ОСОБА_1 було здійснено на нереабілітуючій підставі, оскільки, спочатку був встановлений юридичний факт - вчинення кримінального правопорушення, а тільки після цього певні правові підстави такі як сплив строку.

У ч.6 ст.82 ЦПК України зазначено, що ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності, яка набрала законної сили, є обов`язкова для суду, що розглядає справу в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

У зв`язку з чим позивачем по дані справі не потрібно доказувати про те, що вже встановлено судом, а саме те, що для реєстрації права власності на нерухоме майно, що зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 році було використано підроблений документ.

Так, з копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 01.10.2019, індексний номер витягу 183031447, вбачається, що 26.09.2019, номер запису про право власності: 33464705, державний реєстратор КП «Агентство адміністративних послуг» Козловський М.С. на підставі довідки №392 від 11.04.2014, виданої КП «Тульчинське МБТІ», технічного паспорту серія та номер 20-000725 від 11.04.2014, виданого КП «Тульчинське МБТІ» зареєстрував за ОСОБА_1 право власності на комплекс будівель та споруд, загальною площею 5495,2 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 . Індексний номер рішення 48941614 від 01.10.2019 (т.1, а.с.50).

Однак, як вбачається з листа начальника КП «Тульчинське МБТІ» від 17.09.2021 №781, який адресовано слідчому СВ ВП №2, відповідно до журналу вихідної документації за 2014 рік, запис за №392 про видачу довідки щодо комплексу будівель та споруд, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , відсутній. Інвентаризаційний номер справи №20-000725 на об`єкт нерухомого майна, що розташований за вищевказаною адресою, не присвоювався (т.1, а.с.52).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

За положеннями ст. 15 ЦК України об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів, однак за їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Право на захист особа здійснює на свій розсуд (ст. 20 ЦК України).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

В мотивувальній частині судового рішення зазначається, зокрема, чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу статті 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, юридичні факти, заподіяння матеріальної та моральної шкоди тощо, а також вони можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ст. 11 ЦК України).

Спір у цій справі виник внаслідок незаконної, на думку позивача, реєстрації державним реєстратором права власності на нерухоме майно за ОСОБА_1 .

Таким чином, на підставі досліджених в судовому засіданні доказів встановлено, що право ТОВ «Агрофірма «Ободівська» порушене відповідачем шляхом реєстрації за останнім права власності на нерухоме майно, що розташоване в АДРЕСА_1 , однак саме за цією адресою розташоване нерухоме майно право на яке набуто позивачем.

Спір про скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно має розглядатись як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване аналогічне право щодо того ж нерухомого майна. Належним відповідачем у такому спорі є особа, речове право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Участь у такому спорі реєстратора як співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушенні своїх прав) не змінює приватноправового характеру спору.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За загальним правилом державна реєстрація прав проводиться будь-яким державним реєстратором за заявами у сфері державної реєстрації прав (абзац четвертий частини п`ятої статті 3 зазначеного Закону).

Тобто державна реєстрація прав проводиться державним реєстратором не з власної ініціативи, а на підставі відповідної заяви, поданої зацікавленою особою. Відносини у сфері державної реєстрації речового права виникають між суб`єктом звернення за такою послугою та суб`єктом, уповноваженим здійснювати відповідні реєстраційні дії.

Відповідно до ст. 9, ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до повноважень суб`єктів державної реєстрації прав належить забезпечення проведення державної реєстрації прав. Державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Державна реєстрація прав проводиться у порядку прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав). Записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав.

Згідно з ч. 4 ст. 11 ЦК України, п. 14 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

Статтею 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що Державний реєстр прав містить записи про зареєстровані речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав, відомості та електронні копії документів, поданих у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав у процесі проведення таких реєстраційних дій.

Відомості, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.

Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, зареєстрованих у Державному реєстрі прав, вчиняються на підставі відомостей про речові права, обтяження речових прав, що містяться в цьому реєстрі.

Як встановлено судом, реєстрацію права власності на спірні нерухоме майно, що розташоване в АДРЕСА_1 , за відповідачем здійснено на підставі неіснуючих, підроблених документів, тобто реєстрацію проведено без належних правових підстав.

Варто зазначити, що державна реєстрація є не підставою набуття права власності, а лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, і ототожнювати факт набуття права власності із фактом його державної реєстрації не можна. Досліджуючи обставини наявності в особи права власності, насамперед необхідно з`ясувати підстави, з яких особа набула такого права, оскільки факт реєстрації права власності є лише елементом юридичного складу, що зумовлює визнання права власності, а не підставою набуття цього права. Сама по собі реєстрація права не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду у справі № 922/2060/20 від 05.08.2022 року, аналогічний висновок міститься у постанові ВС від 28.06.2023 року в справі № 539/5295/21.

Враховуючи, що державним реєстратором рішення про державну реєстрацію від №48941614 від 01.10.2019 прийняті на підставі підробних документів та прямо порушують право позивача, оскільки останній являється законним набувачем нерухомого майна, що зареєстроване за вищевказаною адресою, суд дійшов висновку, що вказане рішення має бути скасоване, з одночасним припиненим речових прав, зареєстрованих на об`єкт нерухомості. Суд враховує правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20.08.2020 у справі №916/2464/19, відповідно до якої належними способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 906/516/19.

Посилання представника відповідача у відзиві на ту обставину, що позивачем не оскаржено висновку Західної регіональної колегії Міністерства юстиції України від 07.09.2021 року та наказ Міністра юстиції від 22.11.2021, як на підставу визнання відсутності порушеного права, судом оцінено критично, оскільки ТОВ «Агрофірма «Ободівська» реалізувало своє право шляхом звернення до суду, що не суперечить вимогам чинного законодавства, яке визначає різні способи захисту.

Суд вважає, що вищевказані висновок Західної регіональної колегії та наказ Міністра юстиції не має преюдиційного значення для суду, оскільки висновок комісії не є юридичним документом, яким встановлюються конкретні факти, які породжують юридичні наслідки, а є лише документом, який ухвалюється в процесі її діяльності.

У зв`язку з вищевикладеним, позовні вимоги ТОВ «Агрофірма «Ободівська» в цій частині підлягають до задоволення, оскільки відповідачем було зареєстровано право власності на майно, за адресою, за якою розташоване майно, право на яке на законних підставах набуто позивачем. Наявність такої реєстрації грубо порушує право позивача на розпорядження своїм майном, його державну реєстрацію.

Щодо витребування у ОСОБА_1 нерухомого майна, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Під незаконним володінням слід розуміти фактичне володіння річчю, яке не має правової підстави (передбаченої законом, договором чи адміністративним актом) або правова підстава якого відпала чи визнана недійсною.

Аналіз вказаної норми та зміст позовних вимог за даним позовом свідчить про те, що даний позов відноситься до віндикаційних позовів (витребування майна з чужого незаконного володіння).

Віндикація - витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Віндикаційним позовом захищаються права власності в цілому, оскільки він пред`являється в тих випадках, коли порушені права володіння користування та розпорядження одночасно. Однак право власності за власником зберігається, тому що може бути підтвердженим правовстановлюючими документами, або іншими письмовими доказами.

Позивачем за віндикаційним позовом є неволодіючий власник. Відповідачем за віндикаційним позовом виступає незаконний володілець майна, який може і не знати про неправомірність і незаконність свого володіння та утримання такого майна. Незаконним володільцем визнається така особа, яка здійснює володіння майном без належних правових підстав.

Власник має право витребувати своє майно від особи, в якої таке майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

Предметом доказування у справах за позовами про витребування майна з чужого незаконного володіння становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння, як то факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та інше.

У такій справі необхідно встановити обставини, що мають засвідчити правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, а саме: підтверджують його право власності або інше речове право титульного володільця на витребуване майно; вибуття майна з володіння позивача; наявність майна в натурі у володінні відповідача; відсутність у відповідача правових підстав для володіння цим майном.

Правові позиції щодо особливостей віндикації та обсягів доведення у справах за позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння неодноразово викладалися Верховним Судом, зокрема у постановах від 15травня 2018 року у справі №923/630/17, від 29 січня 2019 року у справі №911/3312/17, від 02 квітня 2019 року у справі №911/737/18, від 19 червня 2019 року у справі №914/1671/17, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18, від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц.

Верховний Суд у своїй постанові від 21 червня 2018 року у справі №703/5364/15- ц вказав, що застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

Аналіз ст.387 ЦК України свідчить про те, що віндикаційний позов ґрунтується передусім на тому, що право власності на річ є абсолютним і слідує за річчю, зберігаючись навіть у випадку незаконного вибуття з володіння власника та в період перебування в незаконному володінні іншої особи. Тому віндикаційна вимога може бути заявлена щодо витребування лише індивідуально-визначеної речі.

Таким чином, звертаючись з даним позовом, позивач має надати докази на підтвердження права власності на спірне майно, має довести індивідуальні ознаки майна, що витребовується, наявність майна у незаконному володінні відповідача, а також відсутність в останнього правових підстав для володіння цим майном.

У постанові Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі №910/13536/19 зазначено, що для застосування передбаченого ст.387 ЦК України правового механізму відновлення порушеного права власності необхідним є встановлення наступних обставин у їх сукупності: існування в натурі індивідуально визначеного майна з ідентифікуючими ознаками на момент подачі позову та прийняття судом рішення про його витребування; наявність підтвердженого права власності або права законного володіння у позивача на відповідне майно; відсутність у власника чи титульного володільця можливості здійснювати фактичне володіння цим майном через те, що відповідач на момент подачі позову та прийняття рішення у справі фактично тримає його у себе; відсутність договірних відносин між позивачем і відповідачем, оскільки в протилежному випадку застосовуються зобов`язально-правові способи захисту права власності.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статті 387 ЦК та частини 3 ст.12 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Таким чином, звертаючись з даним позовом, позивач має надати докази на підтвердження права власності на спірне майно, має довести індивідуальні ознаки майна, що витребовується, наявність майна у незаконному володінні відповідача, а також відсутність в останнього правових підстав для володіння цим майном.

Крім того, при розгляді віндикаційного позову позивач повинен підтвердити право власності на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. На підтвердження наявності у позивача суб`єктивного права на витребуване майно позивач повинен надати суду відповідні докази.

Отже, умовами задоволення такого позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння.

З матеріалів справи встановлено, що на підставі протоколу №6 зборів співвласників майна від 09.04.2013 та акту приймання-передачі від 10.04.2013 ТОВ «Агрофірма «Ободівська» набула право на будівлі та споруди, зокрема корівник 4-рядний, 1967 року вводу, за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі зазначених документів позивачем виготовлено технічний паспорт на майно за вказаною адресою.

Окрім того, як встановлено судом, реєстрацію права власності на комплекс будівель та споруд, що розташовані в АДРЕСА_1 , зареєстровано за відповідачем, з підстав, які визнані судом незаконними.

Представник позивача зазначає, що ТОВ «АФ «Ободівська» не має фізичного доступу до корівника, так як відповідач вважає його своїм, тому й просить його витребувати у ОСОБА_1 .

Згідно довідки виконкому Ободівської сільської ради №137 від 15.04.2013 року за адресою АДРЕСА_1 розташований саме корівник 4-х рядний 1967 року, що відносився до майна бувшого КСП "Світанок" (т. 1 а.с.41). Аналогічні відомості вбачаються із технічного паспорту , де площа даного корівника вказана як 1473,8 кв.м. (т.1 а.с.41-47).

Представник відповідача зазначає, що ОСОБА_1 належить комплекс будівель та споруд загальною площею 5495,2 м.кв., яке складається з будівлі млина та його складовими, складу та його складовими, будівлі пилорами та його складовими, розташованих за аналогічною адресою, що відображено в технічному паспорті від 20.08.2021. Тобто це зовсім різні об`єкти.

Таким чином, аналізуючи наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача в частині витребування з володіння ОСОБА_1 на користь ТОВ «АФ «Ободівська» нерухомого майна, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки позивачем не доведено, що в користуванні та у власності відповідача перебуває саме спірне майно корівник 4-рядний, а не інший об`єкт, адресу якого вказано невірно у правовстановлюючих документах.

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позов ТОВ «АФ «Ободівська» до ОСОБА_1 в частині витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є необґрунтованим та таким, що не підлягає до задоволення, оскільки позивачем не ідентифіковано, що саме цей об`єкт перебуває у фактичному володінні відповідача.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ч. 7 ст. 158 ЦПК України заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір в розмірі 7443,50 грн (тобто за три позовних вимоги), що підтверджується платіжним дорученням №4477 від 29.08.2022.

Враховуючи, що вимоги ТОВ «АФ «Ободівська» задоволенні на 2/3, тому судовий збір сплачений за позовну вимогу про витребування майна, в задоволенні якої відмовлено, слід залишити за позивачем. Іншу суму судового збору, сплаченого за вимоги про скасування рішення державного реєстратора та скасування державної реєстрації права власності у розмірі - 4962,30 грн, слід стягнути з відповідача.

Враховуючи те, що представником позивача в судовому засіданні було повідомлено про надання доказів про оплату витрат, які сторона понесла у зв`язку з розглядом справи після ухваленні рішення у справі, суд не вирішує питання розподілу інших судових витрат.

Керуючись ст. ст. 5, 12, 13, 76, 77, 81, 141, 133, 259, 263-265, 268, 272 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Ободівська» до ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації та витребування майна, задовольнити частково.

Скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Агенство адміністративних послуг» Козловського Миколи Сергійовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 48941614 від 01.10.2019.

Скасувати державну реєстрацію права власності, здійснену 26.09.2019 з номером запису: 33464705 державним реєстратором Комунального підприємства «Агенство адміністративних послуг» Козловським Миколою Сергійовичем.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Ободівська» 4962 (чотири тисячі дев`ятсот шістдесят дві) гривні 30 (тридцять) копійок судового збору, сплаченого при подачі позову до суду.

В задоволенні решти позовних вимог, відмовити.

Застосовані ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області від 28.07.2023 заходи забезпечення позову - арешт на комплекс будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 , що зареєстровано на праві власності за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили, або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Ободівська», юридична адреса: с. Ободівка, вул. Дружби, 43, Гайсинського району Вінницької області, .

Відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , громадянин України, місце проживання якого зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення складено 12.04.2024.

Суддя О.А. Натальчук