Провадження № 2/161/123/24
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2024 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі: головуючого - судді Пушкарчук В.П.

при секретарі - Швед Н.В.

з участю: позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

представника відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не завляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей Луцької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Виконавчий комітет Луцької міської ради про позбавлення батьківських прав та зміну способу стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:

29.12.2023 року ОСОБА_1 через свого представника звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою на обгрунтування якої зазначила, що 17.05.2009 року між нею та відповідачем ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19.05.2017 року було розірвано. За час шлюбу у них народилося троє спільних дітей - донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також син - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . З моменту припинення подружніх відносин відповідач майже не бачив їх спільних дітей, не цікавився їх життям та лише частково сплачував аліменти, що призвело до утворення заборгованості. Вказана заборгованість останнім була погашена лише після ініціювання нею питання про позбавлення його батьківських прав. Тобто, протягом усього часу ОСОБА_3 не піклувався про фізичний і духовний розвиток своїх дітей, їх навчанням, підготовкою до самостійного життя, не забезпечував необхідного харчування, медичного догляду і лікування, не спілкувався з дітьми в обсязі, необхідному для нормального самоусвідомлення, не виявляв інтересу до їх внутрішнього світу та не сприяв засвоєнню загальновизнаних норм моралі. Поряд з цим, відповідач немає офіційного заробітку, його доходи є мінливими, а тому виникає необхідність у зміні способу стягнення аліментів із частки від його заробітку на тверду грошову суму. Враховуючи наведене, просить суд позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітніх дітей - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також змінити спосіб стягнення аліментів на їх утримання та стягувати з відповідача на свою користь 30000 грн., але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку на кожного з дітей, щомісячно, до досягнення ними повноліття. Також, просить стягнути з ОСОБА_3 на свою користь судові витрати, які складаються із витрат на правничу допомогу в розмірі 10000 грн.

25.01.2024 року представником відповідача було подано до суду відзив на позовну заяву. В обгрунтування своїх заперечень щодо позову останній зазначає, що його довіритель протягом усього часу стягнення з нього аліментів, хоча й допускав виникнення заборгованості, проте сплачував такі в повному обсязі. Такі обставини були зумовлені відсутністю в нього регулярного доходу. У свою чергу, ОСОБА_3 намагається спілкуватися з дітьми, цікавиться їхнім навчанням, придбаває для них канцелярське приладдя, підручники, надає їм кишенькові кошти, купує подарунки та, у певній мірі, безпосередньо забезпечує доглядом та лікуванням. Відповідач не заперечує, що ОСОБА_1 в значно більшій мірі опікується дітьми, оскільки вони проживають разом з позивачкою, проте остання чинить певні перешкоди в його спілкуванні з дітьми та у їх вихованні. Тобто, ОСОБА_1 не доведено свідоме тривале нехтування ОСОБА_3 своїми батьківськими обов`язками та враховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у задоволенні даної вимоги просить відмовити. Поряд з цим, заявлені позовні вимоги про зміну способу стягнення аліментів він визнає частково та не заперечує щодо стягнення з нього по 2200 грн. на кожного з дітей щомісячно. Наголошує, що обов`язок щодо утримання дітей покладається на обох батьків в однаковій мірі. Також, вважає витрати на правничу допомогу неспівмірними по відношенню до обставин, які закріплені у ч. 4 ст. 137 ЦПК України. За наслідками розгляду справи, просить стягнути зі ОСОБА_1 на користь свого довірителя 4000 грн. витрат на правничу допомогу (а.с. 53-54).

01.02.2024 року від представника позивача надійшла на адресу суду відповідь на відзив на позовну заяву. Свої доводи останній мотивує тим, що виникнення заборгованості по сплаті аліментів в сумі 97937,79 грн. свідчить про тривале нехтування ОСОБА_3 своїми батьківськими обов`язками щодо утримання дітей. Факт будь-якої участі відповідача в житті їх спільних дітей, а також наявність перешкод з її сторони, не підтверджений жодними доказами. Сума аліментів, яка визнається ОСОБА_3 , є недостатнього для забезпечення базових потреб дітей. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с. 66-67).

Позивач та її представник заявлені позовні вимоги підтримали з підстав, які викладені у позовній заяві та відповіді на відзив, просили задовольнити їх у повному обсязі.

Відповідач та його представник заявлені позовні вимоги визнали частково, висловили позицію аналогічну викладеній у відзиві на позовну заяву.

Представник третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору до початку судового засідання подала до суду заяву з проханням розгляд справи здійснювати без її участі.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 17.05.2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 зареєстровано шлюб, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19.05.2017 року в цивільній справі № 161/469/17 було розірвано (а.с. 8, 13).

Від шлюбу сторони мають трьох спільних дітей - доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зазначене підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_1 , серії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_3 відповідно (а.с. 14-16).

На підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03.06.2016 року в цивільній справі № 161/4120/16-ц, із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_9 стягувалися аліменти на утримання неповнолітніх дітей - доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 460 грн., на утримання сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 370 грн. та на утримання дочки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 370 грн. щомісячно, починаючи з 30.03.2016 року і до досягнення ОСОБА_5 повноліття.

Також, 14.03.2022 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області було видано судовий наказ в цивільній справі № 161/2537/22, яким з ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_1 стягуються аліменти на утримання їх спільних трьох дітей, у розмірі 1/2 частки його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків та не більше десяти прожиткових мінімумів на кожну дитину відповідного віку, починаючи з 15.02.2022 року та до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Після припинення між сторонами подружніх відносин малолітні ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишилася проживати разом зі своєю матір`ю - позивачкою ОСОБА_1 , а відповідач ОСОБА_3 проживає окремо від них.

Доказів іншого сторонами суду не надано.

В обґрунтування заявлених позовних вимог про позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 вказує, що ОСОБА_3 ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та матеріальному утриманню їх спільних трьох дітей, у зв`язку з чим вона ставить питання перед судом про позбавлення відповідача батьківських прав щодо їх спільних дітей.

Як вбачається із відповіді ВДВС у м. Луцьку ЗМУ МЮ № 184933 від 12.12.2023 року на адвокатський запит представника позивача, у ОСОБА_3 станом на 31.05.2018 року існувала заборгованість по сплаті аліментів, які присуджені на підставі судового рішення в цивільній справі № 161/4120/16-ц, загальний розмір якої становив 22739,67 грн. (а.с. 20).

Згідно листа-роз`яснення Любешівського ВДВС у Камінь-Каширському р-ні Волинської обл. ЗМУ МЮ № 12417 від 07.12.2023 року, у ОСОБА_3 станом на 07.12.2023 року існувала заборгованість по сплаті аліментів, які присуджені на підставі судового рішення в цивільній справі № 161/2537/22, загальний розмір якої за період з 15.02.2022 року по 30.11.2023 року становив 134516,68 грн. (а.с. 21).

У свою чергу, із відповіді Любешівського ВДВС у Камінь-Каширському р-ні Волинської обл. ЗМУ МЮ № 12853 від 12.12.2023 року на адвокатський запит представника позивача слідує, що у ОСОБА_3 станом на 01.12.2023 року існувала заборгованість по сплаті аліментів, які присуджені на підставі судового рішення в цивільній справі № 161/2537/22, загальний розмір якої становив 99937,79 грн. (а.с. 30).

Згідно відповіді № 28 від 06.12.2023 року на запит представника позивача, директор Хорлупівського закладу дошкільної освіти (дитячий садок) «Сонечко» Підгайцівської сільської ради повідомляє, що ОСОБА_3 не приймав участі у вихованні та розвитку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не відвідував дошкільний заклад та не підтримував зв`язок із вихователями (а.с. 39).

Як вбачається із письмових характеристик класного керівника 2-го класу Луцького ліцею № 27 Луцької міської ради ОСОБА_10 , батько малолітніх ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 не цікавиться успіхами своїх дітей, не проявляє інтересу до їх навчання та не відвідує навчальний заклад (а.с. 36-37).

Відповідно до відповіді № 129/1-28/23 від 06.12.2023 року на запит представника позивача, директор Хорлупівської гімназії Підгайцівської сільської ради Луцького р-ну повідомляє, що ОСОБА_3 не цікавився навчанням та успіхами своєї доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка навчалася у даному навчальному закладі з 2016 року до 2023 року, ніколи не з`являвся в закладі освіти, а також не відвідував родинні свята та батьківські збори (а.с. 38).

Із інформаційного листа КП «Луцька міська дитяча поліклініка» № 01-07/698 від 30.11.2023 року слідує, що малолітні ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 спостерігаються у закладі зі свого народження, у всіх питання контактною особою є їх мати, яка завжди супроводжує дітей. Батько при проведенні обстежень чи профілактичних оглядів присутнім не був (а.с. 40).

Допитані в судовому засіданні в якості свідків батьки ОСОБА_1 - ОСОБА_11 та ОСОБА_12 суду повідомили, що їх донька із трьома онуками після розірвання з відповідачем шлюбу постійно проживала разом з ним. Натомість відповідач протягом усього часу не відвідував дітей, не надавав постійної фінансової допомоги та практично не брав участі в їх розвитку попри ту обставину, що останньому ніхто не чинив жодних перешкод у вихованні та спілкуванні з дітьми.

Допитані в судовому засіданні в якості свідків двоюрідна сестра позивачки - ОСОБА_13 та тітка позивачки - ОСОБА_14 суду пояснили, що ОСОБА_3 не цікавиться долею своїх трьох дітей, не приймає участі в їх вихованні, а також не відвідує, у тому числі й на свята. ОСОБА_7 та ОСОБА_6 не знають свого тата взагалі.

Допитані в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_15 суду пояснила, що ОСОБА_1 є її колегою, а тому їй відомо, що колишній чоловік позивачки - ОСОБА_3 фактично самоусунувся від виконання будь-яких батьківських обов`язків по відношенню до їх трьох спільних дітей.

Так, рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради № 132-1 від 14.02.2024 року було затверджено висновок Служби у справах дітей № 61 від 09.02.2024 року «Про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 » (а.с. 82).

Як слідує із висновку Служби у справах дітей Луцької міської ради «Про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 » № 61 від 09.02.2024 року, з урахуванням встановлених обставин, враховуючи інтереси дітей та керуючись ч. 1 ст. 164 СК України, Служба у справах дітей Луцької міської ради вважає за доцільне позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітніх ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 83-84).

Покликаючись на вищевказані докази у своїй сукупності сторона позивача просила задовольнити позовні вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції про права дитини покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ст. 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Сімейним кодексом України (далі - СК України) у ст. 7 визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно із ч. ч. 2, 4 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Пунктами 15, 16, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом та допускається лише у виняткових випадках і тоді, коли змінити безвідповідальне ставлення батьків щодо виховання дітей, спілкування з ними неможливо, і лише за наявності винної поведінки таких батьків.

Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція прав людини) (п. 47 рішення Європейського Суду з прав людини (далі - Європейський Суд) у справі «Савіни проти України», п. 49 рішення у справі «Хант проти України»).

Тобто, в даному випадку вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється ст. 8 Конвенції прав людини і є втручанням у їх право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним.

Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд з однієї сторони має розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано ст. 8 Конвенції прав людини.

З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітньої та малолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (ст. ст. 1, 9 Конвенції про права дитини).

Статтею 8 Конвенції прав людини гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя.

Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення ст. 8 Конвенції прав людини, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (п. 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»).

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16.07.2015 року Європейський суд з прав людини вказав, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися.

Разом з тим, у рішенні Європейського суду з прав людини від 11.07.2017 року у справі «М.С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. При цьому в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 року в справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) та Верховним Судом у постановах: від 02.11.2020 року у справі № 552/2947/19 (провадження № 61-12144св20); від 02.12.2020 року у справі № 180/1954/19 (провадження № 61-9754св20) та інші.

Як встановлено в ході розгляду справи, ОСОБА_3 , хоч і в неналежний спосіб, проте здійснює усі заходи для матеріального утримання його дітей.

Про дану обставину свідчить наступне.

Як вбачається із відповіді ВДВС у м. Луцьку ЗМУ МЮ № 184933 від 12.12.2023 року ОСОБА_3 погасив заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 22739,67 грн., які присуджені на підставі судового рішення в цивільній справі № 161/4120/16-ц, а відповідне виконавче провадження 20.06.2018 року було завершене у зв`язку з відкликанням відповідачкою виконавчого листа. Вказаний виконавчий документ повторно ОСОБА_1 в органи ДВС не пред`являвся (а.с. 20).

З урахуванням наведеного, слід зробити висновок, що починаючи з 20.06.2018 року до моменту видачі Луцьким міськрайонним судом Волинської області судового наказу в цивільній справі № 161/2537/22, ОСОБА_3 все ж приймав участь в матеріальному забезпеченні спільних із позивачкою дітей.

У свою чергу, внаслідок виникнення у відповідача заборгованості по сплаті аліментів, які присуджені на підставі судового рішення в цивільній справі № 161/2537/22, останній 19.12.2023 року сплатив на користь ОСОБА_1 104950 грн. (а.с. 32).

Варто наголосити, що погашення заборгованості по сплаті аліментів відповідачем здійснено до моменту надходження даного спору до суду.

Разом з тим, із розрахунку заборгованості зі сплати аліментів № 12854 від 11.12.2023 року вбачається, що ОСОБА_3 в період з 15.02.2022 року по листопад 2023 року не регулярно, проте сплачував аліменти на утримання своїх дітей. Загальна сума сплачених коштів за вказаний період становила понад 34578, 89 грн. (а.с. 31).

Крім того, допитана в судовому засіданні в якості свідка сестра ОСОБА_3 - ОСОБА_16 суду пояснила, що її брат з моменту припинення подружніх відносин із позивачкою допомагав останній фінансово, коли виникала така потреба.

На переконання суду, вищевказані обставини достовірно свідчать про те, що відповідач ОСОБА_3 не байдуже ставиться до своїх малолітніх дітей та хоча в неналежний спосіб, проте піклується про їх матеріальне благополуччя.

Також, суд приймає до уваги те, що відповідач в ході здійснення даного провадження прибував у кожне судове засідання, а також заперечував щодо задоволення позову, що свідчить про його інтерес до дітей та не бажання розривати з ними зв`язок.

Суд звертає увагу й на ту обставину, що ОСОБА_3 ініціював питання про визначення йому порядку участі у вихованні та спілкуванні з дітьми (а.с. 57).

Враховуючи бажання відповідача відновити батьківські відносини з дітьми, розуміння своєї вини в усуненні в певний проміжок часу від їх виховання та розвитку, бажання та намагання змінити свою поведінку та необхідність, виключно в інтересах дітей, надати можливість налагодити їх родинні стосунки, а також, виходячи з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову про позбавлення відповідача батьківських прав з огляду на недоведеність стороною позивача виключних підстав, з якими закон пов`язує можливість позбавлення батьківських прав.

З наведених підстав та з урахуванням приписів ч. 6 ст. 19 СК України, суд не бере до уваги висновок Служби у справах дітей № 61 від 09.02.2024 року «Про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 », оскільки такий суперечить інтересам малолітніх ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Разом з тим суд вважає за необхідне попередити ОСОБА_3 про необхідність змінити ставлення до виховання та утримання своїх доньок та сина.

У разі небажання відповідача змінити своє ставлення до виконання батьківських обов`язків, ОСОБА_1 не позбавлена права повторно звернутися до суду із аналогічним позовом.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав.

У своєму позові ОСОБА_1 також зазначає, що спосіб стягнення із ОСОБА_3 аліментів на утримання дітей у частці від доходу, який визначений судовим наказом, виданим Луцьким міськрайонним судом Волинської області від 14.03.2022 року в цивільній справі № 161/2537/22, є неефективним через відсутність у відповідача стабільного заробітку, у зв`язку з чим просить його змінити та присудити стягнення аліментів у твердій грошовій сумі.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України).

Відповідно до положень ст. 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.

При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст. ст. 183, 184 СК України.

Частина 1 ст. 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Враховуючи зміст ст. ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Так, Верховний Суд України у своїй постанові від 05.02.2014 року в справі № 6-143цс13 висловив таку правову позицію: «З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»)».

Судом встановлено, що відповідач є здоровим, працездатним, на обліку в лікарів не перебуває, інших утриманців не має, розмір його середньомісячної заробітної плати (доходів) суду не відомий.

Суд вважає доведеним, що у зв`язку з підвищенням цін на продовольчі та непродовольчі товари, підвищенням рівня прожиткового мінімуму на дітей відповідного віку, матеріальний стан позивача погіршився, розмір аліментів, що стягуються з відповідача не відповідає звичайним потребам неповнолітніх дітей. Діти має потребу в соціальному розвитку та навчанні, на що необхідні матеріальні витрати, якими позивач не може забезпечити доньку в повній мірі.

Згідно до ч. 1, ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Частиною 2 ст. 182 СК України, передбачений мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину, який не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

З огляду на вищевикладене та з урахуванням права стягувача на визначення способу стягнення аліментів, суд приходить до висновку, що у розглядуваному випадку існують усі передбачені законодавством підстави для зміни способу аліментів, які стягуються на утримання малолітніх ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на підставі судового наказу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14.03.2022 року в цивільній справі № 161/2537/22.

Однак, на переконання суду, позивачкою не доведено належними та допустимими доказами наявність у відповідача фінансової спроможності сплачувати аліменти у заявленому нею розмірі.

Суд враховує, що обов`язок обов`язок щодо утримання дітей покладається на обох батьків в однаковій мірі.

Відтак, суд вважає за необхідне ухвалити рішення, яким стягувати з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 10000 (десять тисяч) грн., щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку для кожного з дітей, з дня набрання рішенням законної сили та до досягнення дітьми повноліття.

Суд вважає, що визначений розмір аліментів є достатнім та справедливим.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного суду України 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів (п. 23) відповідно до ст. 192 СК розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.

Таким чином, аліменти у зміненому розмірі на користь позивача підлягають стягненню з моменту набранням даним рішенням законної сили.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення.

Оскільки, позивач за даною категорією справ звільнена від сплати судового збору, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір в розмірі 1211 грн. 20 коп.

У свою чергу, понесені позивачкою судові витрати за позовну вимогу про позбавлення батьківських прав, у зв`язку з відмовою у її задоволенні, суд, згідно вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, залишає за ОСОБА_1 .

Разом з тим, виходячи із предмету спору, приведених сторонами провадження доводів та аргументів, з урахування усіх обставин справи, суд вважає за необхідне понесені сторонами судові витрати на професійну правничу допомогу залишити за сторонами.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат між сторонами суд виходив із основоположних засад справедливості, виваженості та розумності, що у повній мірі відповідає Конституції України, практиці Європейського суду та в повній мірі відповідає принципам верховенства права.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 81, 263 ЦПК України, на підставі ст.ст. 164, 166, 181, 184 СК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

У задоволенні позовної вимоги про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - відмовити.

Змінити спосіб стягнення присуджених аліментів та стягувати з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі 10000 (десять тисяч) грн., щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку для кожного з дітей, з дня набрання рішенням законної сили та до досягнення дітьми повноліття.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі складення рішення відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України - з дня складення рішення в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Третя особа: Служба у справах дітей Луцької міської ради, адреса: Волинська обл., м. Луцьк, вул. Богдана Хмельницького, 21.

Третя особа: Виконавчий комітет Луцької міської ради, адреса: Волинська обл., м. Луцьк, вул. Богдана Хмельницького, 19, .

Повний текст рішення складено 12 квітня 2024 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області В.П. Пушкарчук