Справа №:755/1298/24
Провадження № 2/755/1878/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" квітня 2024 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

Головуючого судді - Хромової О.О.

при секретарі - Бовкун М.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп»» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп»» (далі - ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп») звернулося до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом, в якому просить стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 144 404,14 грн, що складається із інфляційних втрат у розмірі 120 912,31 грн та 3% річних у розмірі 23 491,83 грн, та судові витрати у розмірі 3 028 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 29 січня 2008 року між ВАТ «КБ «Експобанк» та ОСОБА_2 укладено договір кредиту № 23/2008 USD, з метою забезпечення зобов`язань за вказаним кредитним договором з ОСОБА_3 укладено договір поруки. У зв`язку із невиконанням умов кредитного договору рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2011 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «КБ «Експобанк» заборгованість у сумі 260 790,03 грн. При цьому, ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 21 лютого 2019 року у виконавчому провадженні № 2-5106/11 замінено стягувача ПАТ «КБ «Експобанк» його правонаступником - ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», у зв`язку із укладенням договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 06 березня 2018 року. Отже, ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» є правонаступником первісного кредитора - ПАТ «КБ «Експобанк», тому позивач набув права вимоги до відповідача, у тому числі щодо стягнення інфляційних втрат та 3 % річних у межах періоду загального строку позовної давності, а саме з 12 січня 2021 року по 12 січня 2024 року, на підставі статей 526, 599, 611, 625 ЦК України.

Враховуючи вищезазначене, позивач просить позов задовольнити та стягнути з відповідача 144 404,14 грн.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 24 січня 2024 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки.

Разом з позовом від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності його представника.

У встановлений судом строк відповідач відзив на позов не подала. Ухвала про відкриття провадження та копія позовної заяви з додатками направлялися за адресою зареєстрованого місця проживання відповідача та отримані ОСОБА_1 17 лютого 2024 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, що міститься в матеріалах справи.

Строки для подання відзиву та відповіді на відзив закінчились, а тому відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України та частини п`ятої статті 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи те, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, керуючись частиною другою статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані позивачем докази, суд приходить до таких висновків.

Згідно із частиною першою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право на звернення до суду для захисту своїх прав.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із частиною третьою статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України).

Частиною четвертою статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

29 січня 2008 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Комерційний банк «Експобанк» укладено кредитний договір № 23/2008 на суму 20 300 доларів США. У зв`язку з невиконанням відповідачами зобов`язань за кредитним договором, утворилась заборгованість перед ВАТ «КБ «Експобанк», яка складається із заборгованості за кредитом, а також нарахованими відсотками та штрафами, загальний розмір якої станом на 15 липня 2011 року складала 260 790,03 грн.

Вказані обставини є встановленими та підтверджуються рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2011 року по справі № 2-5106/11.

Також рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2011 року по справі № 2-5106/11 стягнуто із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 солідарно на користь ПАТ «КБ «Експобанк» заборгованість за договором кредиту у розмірі 260 790,03 грн, суму сплаченого судового збору у розмірі 1 700 грн та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи 120 грн, а всього 262 610,03 грн.

На виконання зазначеного рішення 04 вересня 2012 року Голосіївським районним судом міста Києва на адресу стягувача направлено один виконавчий лист.

06 березня 2018 року між ПАТ КБ «Експобанк» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» укладено договір відступлення прав вимоги № 51, відповідно до якого ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» набуло всіх прав кредитора за кредитними операціями, переданими йому згідно реєстру відступлених прав вимоги від 06 березня 2018 року.

Вказані обставини є встановленими та підтверджуються ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 21 лютого 2019 року по справі № 2-5106/11.

Також ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 21 лютого 2019 року по справі № 2-5106/11 замінено сторону виконавчого провадження № 55612863 щодо примусового виконання виконавчого листа № 2-5106/11 із ПАТ «КБ «Експобанк» () його правонаступником ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» ().

При цьому, з постанови від 13 листопада 2018 року про заміну назви сторони виконавчого провадження, винесеної Головним державним виконавцем Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Коломієць І.М. у виконавчому провадженні № 55612863, встановлено, що згідно повідомлення Головного територіального управління юстиції у місті Києві Дніпровського районного у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану відносно ОСОБА_4 складено актовий запис про шлюб

№ 626 та змінено прізвище на ОСОБА_1 .

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як уже зазначалося раніше, рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2011 року по справі № 2-5106/11 стягнуто із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 солідарно на користь ПАТ «КБ «Експобанк» заборгованість за договором кредиту у розмірі 260 790,03 грн, суму сплаченого судового збору у сумі 1 700 грн та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи

120 грн, а всього 262 610,03 грн.

Разом з тим, за змістом статей 598 - 609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов`язання.

Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.

Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Подібний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові

від 07 лютого 2018 року по справі № 910/11249/17.

Верховний Суд України в правовому висновку від 23 вересня 2015 року по справі № 6-1206цс15 зазначив: «Виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України».

Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості.

Відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати і три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 дійшла висновку щодо можливості застосування положень статті 625 ЦК України до будь-яких грошових зобов`язань незалежно від підстав виникнення.

Так, Верховний Суд зробив висновок, що норма статті 625 ЦК України, не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Відповідну правову позицію викладено Верховним Судом, зокрема, у постанові від 15 листопада 2023 року у справі № 307/3192/19.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц, № 646/14523/15-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18, від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18).

У постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 Велика Палата Верховного Суду, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, зробила висновок про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю.

Велика Палата Верховного Суду також неодноразово зазначала, що у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 161/12771/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13, від 23 червня 2020 року у справі № 536/1841/15-ц, від 7 липня 2020 року у справі № 712/8916/17, від 22 вересня 2020 року у справі № 918/631/19, від 9 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17).

З огляду на те, що відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, він на вимогу позивача повинний сплатити інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми (висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 07 липня 2020 року у справі

№ 14-448цс19-ц).

Загальновідомим є той факт, що з 12 березня 2020 року на всій території України було запроваджено карантин. Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» (від 17 березня 2020 року № 530-ІХ) на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів.

При цьому, норми матеріального права вирізняють штрафні санкції, до складу яких належить неустойка (штраф, пеня) та компенсаційні втрати, до складу яких належить інфляційні витрати та

3 % річних.

В постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 у справі № 922/175/18 формулювання статті

625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних та інфляційні втрати не є неустойкою у розумінні статті 549 цього Кодексу.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» заборонено нараховувати та стягувати саме неустойку (штраф, пеню), при цьому жодної заборони нараховувати та стягувати компенсаційні втрати вказаним Законом не передбачено.

Отже, положення статті 549 ЦК України (штраф, пеня) та статті 625 ЦК України (3 % річних, інфляційні втрати) є різними за своєю правовою природною.

При цьому, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»», введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався та діє на час ухвалення рішення.

Пунктом 18 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, встановлено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) міститься правовий висновок про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Як зазначалося вище, позивач просить стягнути з відповідача інфляційні втрати в розмірі 120 912,31 грн, три проценти річних в розмірі 23 491,83 грн за період з 12 січня 2021 року по 12 січня 2024 року.

Відповідачем не надано контррозрахунку суми заборгованості пені та інфляційних втрат на суму невиконаного грошового зобов`язання.

З огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Отже, вимоги позивача про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих відповідно до вимог частини другої статті 625 ЦК України, ґрунтуються на вимогах закону.

Однак, з огляду на положення пункту 18 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, обґрунтованим є нарахування інфляційної складової боргу та 3 % річних за період з 12 січня 2021 року по 23 лютого 2022 року (включно).

Таким чином, за період з 12 січня 2021 року по 23 лютого 2022 року (408 календарних днів), з урахуванням суми боргу 260 790,03 грн, розмір інфляційних втрат, що підлягають стягненню із відповідача складає - 34 499,03 грн, сума 3 % річних - 8 745,40 грн,

Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідачем не спростовано розміру боргу і не доведено його відсутність або його погашення чи часткове погашення, не встановлено підстав для звільнення відповідача від обов`язку виконання грошового зобов`язання у вказаному розмірі, або для зменшення вказаної суми боргу.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» підлягають частковому задоволенню.

В порядку статі 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 906,88 грн - пропорційно розміру задоволених вимог.

На підставі викладеного, керуючись статтями 11, 525, 526, 527, 549, 550, 610, 611, 613, 615, ЦК України, статтями 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 280-284 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ :

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп»» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» інфляційних втрати у розмірі 34 499,03 грн, 3 % річних у розмірі 8 745,40 грн, що разом складає 43 244,43 грн (сорок три тисячі двісті сорок чотири гривні

43 копійки).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп»» судові витрати в розмірі 906,88 грн (дев`ятсот шість гривень 88 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», ідентифікаційний код юридичної особи в , адреса місцезнаходження: вул. Автотранспортна, 2, офіс 205, м. Дніпро, Дніпропетровська обл., Україна.

Відповідач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .

Повне рішення суду виготовлено 10 квітня 2024 року.

Суддя О.О. Хромова