Справа № 754/9949/22
Провадження № 2/204/136/24
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2024 року Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючої судді Токар Н.В.,

за участю секретаря Кошелюк Д.О.,

за участю представник відповідача адвоката Скульського С.І.,

розглянувши в режимі відеоконференції в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду у м.Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2022 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя, в якій просив ухвалити рішення, сформулювавши позовні вимоги таким чином, що просив:

-здійснити поділ земельної ділянки 0,1200 га за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер: :00:045:0083);

-визнати за позивачем право власності на 1/2 частину земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер: :00:045:0083);

-здійснити поділ двокімнатної квартири загальна площа становить 50,70 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 ,

-визнати за позивачем право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 ,

-в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним - ОСОБА_1 право приватної власності на транспортний засіб марки «Daewoo Lanos» 2014 року випуску д.н.з НОМЕР_1 ,

-стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частини транспортного засобу марки «Daewoo Lanos» 2014 року випуску д.н.з НОМЕР_1 в розмірі 41 766,67 грн.

В обґрунтування позову, позивач вказав на те, що з 09 серпня 2003 року по 30 квітня 2020 року сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу, подружжя придбало: земельну ділянку 0,1200 га за адресою: м.Донецьк, Кіровський район, садове товариство «Лідія» ділянка за номером НОМЕР_2 (кадастровий номер: :00:045:0083), яка зареєстрована за ОСОБА_3 ; квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 та транспортний засіб марки «Daewoo Lanos» 2014 року випуску д.н.з НОМЕР_1 . Після розлучення сторони не дійшли згоди щодо поділу майна подружжя, тому, позивач звертається до суду із зазначеною позовною заявою.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 31 березня 2023 року справа прийнята до провадження; відкрито спрощене позовне провадження, призначено розгляд справи без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали від 31.03.2023 року, а також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками.

Згідно ухвали Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 18 грудня 2023 року ухвалено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження; призначено судове засідання.

Позивач в судове засідання не з`явився, надавши на адресу суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності; свої позовні вимоги підтримав.

Відповідач надала суду відзив на позовну заяву, у якому заперечувала проти задоволення позовних вимог, просила стягнути з позивача на її користь витрати на правову допомогу адвоката у сумі 40 000,00 грн.

В судовому засіданні в режимі відеоконференції представник відповідача адвокат Скульський С.І. заперечував проти задоволення позовних вимог, не заперечував провести розгляд справи за відсутності позивача з урахуванням поданої ним заяви, звертав увагу суду на ті обставини, що квартира була придбана сторонами в рівних частках, та згідно договору купівлі-продажу, позивач та відповідач є покупцями зазначеної квартири, а тому, вимога позивача є необгрунтованою, оскільки власність подружжя вже закріплена в договорі купівлі-продажу. Що стосується земельної ділянки, відповідач визнає, що зазначене майно було придбано сторонами під час шлюбу, і якби позивач звернувся до неї із пропозицією поділу, зазначене питання щодо майнових прав позивача можливо було б вирішити у нотаріуса, проте, такої пропозиції від позивача не надходило. Вимога щодо визнання за позивачем права приватної власності на автомобіль не відповідає дійсності, оскільки останній був куплений батьком відповідача в інтересах сім`ї та є особистим майном відповідача, крім того, вона не має посвідчення на керування транспортним засобом, та не має грошових коштів для сплати будь-якої компенсації, тому заперечувала в частині цих вимог.

Вислухавши представника відповідача, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, у зв`язку з наступним.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.

Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановлено, що 09 серпня 2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений шлюб, який в подальшому був розірваний рішенням Обухівського районного суду Київської області від 30.04.2020 (а.с.20-21).

Під час перебування сторін у шлюбі, ними було придбано: земельну ділянку 0,1200 га за адресою: м.Донецьк, Кіровський район, садове товариство «Лідія» ділянка за номером НОМЕР_2 (кадастровий номер: :00:045:0083), право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_3 , що підтверджено копією договору купівлі-продажу від 16.11.2010 за реєстровим №1-2552 (а.с.22-23,24); квартиру загальною площею 50,70 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на яку зареєстровано в рівних частках за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що підтверджено копією договору купівлі-продажу від 15.04.2008 за реєстровим №5053 (а.с.27-28,29); транспортний засіб марки «Daewoo Lanos» 2014 року випуску д.н.з НОМЕР_1 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_3 , що підтверджено копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с.33-34).

Згідно довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 28.09.2022 року, виготовленої з єдиної бази даних звітів про оцінку вартість земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 , складає 199 436,37 грн. (а.с.35-37).

Згідно довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 28.09.2022 року, виготовленої з єдиної бази даних звітів про оцінку вартість квартири за адресою: АДРЕСА_4 , складає 838 918,80 грн. (а.с.38-40).

Відповідно до звіту про оцінку колісного транспортного засобу, складеного 04 жовтня 2022 року суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_4 , вартість транспортного засобу марки «Daewoo Lanos» 2014 року випуску д.н.з НОМЕР_1 складає 83 533,00 грн. (а. с. 41-48).

З копії свідоцтва про укладення шлюбу вбачається, що ОСОБА_3 02 лютого 2022 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 , та після реєстрації шлюбу отримала прізвище ОСОБА_6 (а.с.17).

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення змісту статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Під час розгляду справи, судом достовірно встановлено, що за час перебування у шлюбі, подружжя придбало у власність нерухоме майно - земельну ділянку 0,1200 га за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер: :00:045:0083), право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_3 , що підтверджено копією договору купівлі-продажу від 16.11.2010 за реєстровим №1-2552 (а.с.22-23,24), тому вищевказане майно вважається спільною сумісною власністю подружжя.

Таким чином, аналізуючи наведені норми закону та беручи до уваги спосіб захисту, обраний позивачем у позові, а також те, що сторони не досягли згоди між собою стосовно поділу спільного майна земельної ділянки, суд дійшов висновку, що придбана сторонами під час шлюбу земельна ділянка підлягає поділу шляхом визнання за кожним із подружжя по 1/2 частини.

Саме такий спосіб поділу не буде виходом за межі позовних вимог та буде відповідати закріпленим у статті 7 СК України засадам розумності і добросовісності.

Що стосується вимоги позивача про поділ двокімнатної квартири загальною площею 50,70 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , та визнання за позивачем право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , суд вважає, що вона задоволенню не підлягає, у зв`язку з наступним.

З пункту 1 копії договору купівлі-продажу квартири від 15.04.2008 вбачається, що продавець продав, а покупці ОСОБА_1 та ОСОБА_3 купили в рівних частках квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 ; договір посвідчено нотаріально за реєстровим №5053 (а.с.27-28,29).

За таких обставин, відсутні підстави для додаткового визнання за кожним із подружжя по 1/2 частини квартири. Інших вимог щодо поділу квартири, виділу в натурі, чи інших вимог, позивачем заявлено не було, а тому, відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Що стосується вимоги позивача про поділ спільного майна подружжя та визнання за ним - ОСОБА_1 право приватної власності на транспортний засіб марки «Daewoo Lanos» 2014 року випуску д.н.з НОМЕР_1 та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації вартості 1/2 частини транспортного засобу марки «Daewoo Lanos» 2014 року випуску д.н.з НОМЕР_1 в розмірі 41 766,67 грн., суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.

Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач, викладаючи позовну вимогу про визнання за ним - ОСОБА_1 право приватної власності на транспортний засіб марки «Daewoo Lanos» 2014 року випуску д.н.з НОМЕР_1 , мав довести за допомогою належних та допустимих доказів, зазначену ним вимогу.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечуючи проти зазначених позовних вимог, посилався на те, що транспортний засіб марки «Daewoo Lanos» був куплений батьком відповідача в інтересах сім`ї та є особистим майном відповідача, крім того, ОСОБА_3 не має посвідчення на керування транспортним засобом, та не має грошових коштів для сплати будь-якої компенсації, а отже, відповідач заперечувала проти вирішення зазначеного питання шляхом сплати компенсації.

Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст.57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція також висловлена у постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі 6-843цс17 та Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі 61-2446св18, 07 лютого 2018 року у справі 61-524св18, 19 червня 2019 року у справі 621/302/15-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшень, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Відповідно до п.22 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Аналогічної правової позиції також дотримується і Верховний Суд в постановах від 03 жовтня 2018 року у справі №127/7029/15-ц та від 09 січня 2019 року у справі №643/4589/15-ц.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Примусове припинення права власності можливе лише згідно зі статтею 365 ЦК України.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 464/7011/16-ц.

Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.

Такий підхід відповідає закріпленим у статті 7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування.

У пунктах 13 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим.

Так, правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.

Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому, залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла.

Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, суд робить висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у постановах від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц, від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц та від 09 червня 2021 року у справі № 760/789/19-ц.

Тож, аналізуючи наведені норми закону та беручи до уваги спосіб захисту, обраний позивачем при пред`явленні даного позову, суд дійшов обґрунтованого висновку, що придбаний сторонами під час шлюбу автомобіль «Daewoo Lanos» є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Проте, враховуючи, що відповідач ОСОБА_3 не має посвідчення на керування транспортним засобом, та не має грошових коштів для сплати будь-якої компенсації, та не дала згоди на стягнення з неї грошової компенсації, а отже, заперечуючи в цій частині позовних вимог, та враховуючи, що позивач не заявляв вимог про стягнення саме з нього на користь відповідача грошової компенсації 1/2 частини вартості цього автомобіля, а навпаки, просив стягнути саме з відповідача на користь позивача грошову компенсацію 1/2 частини вартості цього автомобіля у розмірі 41 766,67 грн., то, суд приходить до висновку, що такий спосіб поділу транспортного засобу «Daewoo Lanos» не відповідає закріпленим у статті 7 СК України засадам розумності і добросовісності.

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу своїх позовних вимог про поділ спільного майна подружжя, частково знайшли своє підтвердження, суд вважає позов частково обґрунтованим, а тому, підлягає частковому задоволенню.

Позивачем вимоги про стягнення витрат на правову допомогу заявлено не було.

Що стосується вимоги відповідача про стягнення з позивача витрат на правову допомогу, суд виходить з наступного.

За приписами частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи (частини перша, третя статті 134 ЦПК України).

Згідно із вимогами частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; 2) складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; 3) захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення; 4) надання правової допомоги свідку у кримінальному провадженні; 5) представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні; 6) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами; 7) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; 8) надання правової допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань; 9) захист прав, свобод і законних інтересів викривача у зв`язку з повідомленням ним інформації про корупційне або пов`язане з корупцією правопорушення.

Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За правилами частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина друга статті 141 ЦПК України).

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36) від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме надано: договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

На підтвердження понесення відповідачем витрат на професійну правничу допомогу адвоката Скульського С.І. під час розгляду справи в суді, суду надано лише копію до договору №4 про надання правової допомоги від 22.01.2024 року та ордер серії АН №1341384 від 22.01.2024 року.

Будь-яких інших доказів як то акт надання послуг до договору про надання правової допомоги; детальний опис виконаних робіт; виписка з банку, квитанція, чек чи платіжне доручення про сплату витрат відповідачем, надано не було.

Таким чином, витрати на правову допомогу понесені відповідачем задоволенню не підлягають як такі, що не доведені належним чином.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України, з урахуванням часткового задоволення позову, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 997,18 грн. (половина вартості земельної ділянки), та з позивача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 4612,26 грн. (залишок від загальної вартості суми судового збору, який позивач мав сплатити під час звернення до суду із зазначеною позовною заявою та який згідно ухвали суду від 31.03.2023 був відстрочений позивачу до ухвалення судового рішення у справі), за якими позивачу було відмовлено в задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 368, 372, 364 ЦК України, ст.ст. 60, 61, 63, 69, 70, 71 СК України, ст.ст. 2, 4, 10, 12, 13, 76-81, 141, 89, 258, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер: :00:045:0083, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати за подання позовної заяви у розмірі 997,18 грн. (дев`ятсот дев`яносто сім грн. вісімнадцять коп.).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у сумі 4612,26 грн. (чотири тисячі шістсот дванадцять грн. двадцять шість коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Н.В. Токар