Справа № 368/1572/23
Рішення

Іменем України

"02" квітня 2024 р. Кагарлицький районний суд Київської області в складі: головуючого судді Кириченка В.І., при секретарі Марчук Н.М. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кагарлику позовну заяву Керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави, в особі Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ПСП "ПЕРЕСЕЛЕНСЬКЕ-К" про конфіскацію земельної ділянки,-

ВСТАНОВИВ:

Керівник Обухівської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави, в особі Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області звернувся до суду з позовом та просив припинити громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина Російської Федерації, серія та номер: НОМЕР_1 , виданий 11.07.2011, видавник відділ УФМС Росії по Вороніжській області в Лівобережному районі, м. Вороніж, код підрозділу 360-003, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) шляхом конфіскації, право на 1/3 частку земельної ділянки із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із кадастровим номером :03:008:0006 площею 3,2639 га яка знаходиться на території Переселенської сільської ради, Кагарлицького району, Київської області, про що прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 18054556 від 15.12.2016року і яка перебуває у спільній частковій власності.

Мотивував позов тим, що Обухівською окружною прокуратурою за результатами вивчення питання законності використання ОСОБА_1 земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Переселенської сільської ради Кагарлицького району виявлено порушення вимог земельного законодавства, що випливають із наступного.

Встановлено, що ОСОБА_1 , будучи громадянкою російської федерації, на підставі свідоцтва про право на спадщину № 2428 від 15.12.2016, виданого приватним нотаріусом Кагарлицького районного територіального округу Київської області Руденко A.B., набула право власності на 1/3 частку земельної ділянки із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із кадастровим номером :03:008:0006 площею 3,2639 га, яка знаходиться на території Переселенської сільської ради Кагарлицького району Київської області, про що прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 18054556 від 15.12.2016.

Разом з цим, установлено, що громадянка російської федерації ОСОБА_1 набувши у грудні 2016 року право власності на 1/3 частки зазначеної земельної ділянки для ведення сільськогосподарського виробництва, протягом року не виконала покладений на неї у зв`язку із цим обов`язок, а саме не відчужила земельну ділянку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

З метою перевірки та встановлення фактів набуття або зміни громадянства ОСОБА_1 прокуратурою від 31.08.2023 № 56-10307вих 23 скеровано запит до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області щодо надання інформації про факти документування посвідками на тимчасове або постійне проживання на території України, паспортом громадянина України та/або паспортом громадянина України для виїзду за кордон (із зазначенням наявних даних щодо вказаної особи, громадянства, номерів телефонів, адрес проживання на території іноземної держави та на території України) відносно, зокрема ОСОБА_1 .

Згідно отриманої від Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області інформації за № 8.1-1529/8.1.1-23_від 13.09.2023 установлено, що згідно відомостей Єдиної інформаційно-аналітичної системи управління міграційними процесами ДМС України, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина Російської Федерації, серія та номер: НОМЕР_1 , виданий 11.07.2011,видавник відділ УФМС Росії по Вороніжській області в Лівобережному районі м. Вороніж, код підрозділу 360- 003, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 посвідку на тимчасове проживання не отримувала, громадянство України в установленому порядку не набувала.

Таким чином, іншими відомостями стосовно ОСОБА_1 органи ДМС України не володіють.

В той же час, наявність у ОСОБА_1 громадянства іншої держави підтверджується відомостями, які містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з яких вбачається, що остання отримувала свідоцтво про право на спадщину, подавав заяву щодо проведення реєстраційних дій відносно спадкового майна та, відповідно, є власником такого майна саме як громадянка російської федерації.

Враховуючи, що отримана ОСОБА_1 у власність 1/3 частки земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером :03:008:0006 площею 3,2639 га нею добровільно не відчужено упродовж встановленого законодавством України річного строку (кінцевий строк сплив 15.12.2017), право власності на таку земельну ділянку підлягає припиненню шляхом її конфіскації за рішенням суду.

Окрім цього, інші 1/3 частки земельної ділянки з кадастровим номером :03:008:0006 площею 3,2639 га зареєстровані за ОСОБА_2 (свідоцтво про право на спадщину від 15.12.2016 № 2424) та ОСОБА_3 (свідоцтво про право на спадщину за законом від 13.03.2023 № 203) на праві приватної власності.

Крім того, 29.03.2017 між ОСОБА_1 (в інтересах якої діяла ОСОБА_2 ) укладено договір оренди земельної ділянки та вказана спірна ділянка передана в оренду ПСП «ПЕРЕСЕЛЕННЯ_К» для ведення товарного сільськогосподарського виробництва строком на 10 років.

Згідно ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу.

Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ст. 14 Конституції України).

Правовий статус та порядок використання, зокрема, земель сільськогосподарського призначення визначено Земельним кодексом України (далі - ЗК України).

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. До земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги).

Набуття у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення здійснюється з урахуванням вимог цього Кодексу (ч. 5 ст. 22 ЗК України).

Відповідно до ч. ч. З, 4 ст. 81 ЗК України іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі прийняття спадщини.

Землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню.

Поряд із цим, згідно ч.ч. 1, 3 ст. 145 ЗК України якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права.

У разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 Земельного кодексу України) відповідно до вимог, визначених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Пунктом 10 ч. 1 ст. 346 Цивільного кодексу України визначено конфіскацію як одну з підстав припинення права власності.

Згідно із ст. 356 Цивільного кодексу України до особи може бути застосовано позбавлення права власності на майно за рішенням суду як санкція за вчинення правопорушення (конфіскація) у випадках, встановлених законом.

Конфісковане майно переходить у власність держави безоплатно, крім випадків, визначених законом. Обсяг та порядок конфіскації майна встановлюються законом.

Частиною 5 ст. 41 Конституції України визначено, що конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Так, право власності на 1/3 частки на земельну ділянку ОСОБА_1 зареєстровано 15.12.2016 та, враховуючи положення 145 Земельного кодексу України, у строк до 15.12.2017 вона повинна здійснити відчуження набутої частини земельної ділянки.

У свою чергу, ОСОБА_1 не дотримано передбаченої земельним законодавством процедури щодо відчуження набутою нею часткою земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва протягом року, у зв`язку з чим така земельна ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення правовідношення.

Позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель (ч. 4 ст. 145 ЗК України).

Таким органом згідно чинного законодавства є Головне управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області.

У відповідності до п. в абз. 1 ст. 143 ЗК України примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі конфіскації земельної ділянки.

Крім того, чинним законодавством передбачено порядок відшкодування колишньому власнику земельної ділянки її вартості, внаслідок конфіскації та відчуження її уповноваженим органом.

В даному випадку наявна «справедлива рівновага» між державним (суспільним) інтересом та приватним інтересом власника оспорюваної земельної ділянки, оскільки останній мав достатньо часу та засобів для реалізації свого права та виконання свого обов`язку, однак до цього часу земельну ділянку не відчужив, що порушує вимоги земельного законодавства та потребує невідкладного втручання уповноваженого органу.

Вказане узгоджується і з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у справі № 513/444/15-ц від 23.01.2018.

Таким чином, обраний Обухівською окружною прокуратурою спосіб захисту порушених інтересів держави, а саме припинення права власності громадянки російської федерації ОСОБА_1 на 1/3 частки земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером :03:008:0006 шляхом її конфіскації на користь держави в повній мірі відповідає вимогам законодавства.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_4 позов підтримала та просила задоволити з підстав зазначених в позовній заяві.

ОСОБА_1 повідомлена про розгляд справи через оголошення на офіційному сайті Кагарлицького районного суду в судове засідання не з`явилась, відзив не подано.

Представник Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області в судове засідання не з`явився.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог: ПСП "ПЕРЕСЕЛЕНСЬКЕ-К" в судове засідання не з`явився.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , будучи громадянкою Російської Федерації, на підставі свідоцтва про право на спадщину № 2428 від 15.12.2016, виданого приватним нотаріусом Кагарлицького районного територіального округу Київської області Руденко A.B., набула право власності на 1/3 частку земельної ділянки із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із кадастровим номером :03:008:0006 площею 3,2639 га, яка знаходиться на території Переселенської сільської ради Кагарлицького району Київської області, про що прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 18054556 від 15.12.2016.

Разом з цим, установлено, що громадянка Російської Федерації ОСОБА_1 набувши у грудні 2016 року право власності на 1/3 частки зазначеної земельної ділянки для ведення сільськогосподарського виробництва, протягом року не виконала покладений на неї у зв`язку із цим обов`язок, а саме не відчужила земельну ділянку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

З метою перевірки та встановлення фактів набуття або зміни громадянства ОСОБА_1 прокуратурою від 31.08.2023 № 56-10307вих 23 скеровано запит до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області щодо надання інформації про факти документування посвідками на тимчасове або постійне проживання на території України, паспортом громадянина України та/або паспортом громадянина України для виїзду за кордон (із зазначенням наявних даних щодо вказаної особи, громадянства, номерів телефонів, адрес проживання на території іноземної держави та на території України) відносно, зокрема ОСОБА_1 .

Згідно отриманої від Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області інформації за № 8.1-1529/8.1.1-23_від 13.09.2023 установлено, що згідно відомостей Єдиної інформаційно-аналітичної системи управління міграційними процесами ДМС України, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина Російської Федерації, серія та номер: НОМЕР_1 , виданий 11.07.2011,видавник відділ УФМС Росії по Вороніжській області в Лівобережному районі м. Вороніж, код підрозділу 360- 003, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 посвідку на тимчасове проживання не отримувала, громадянство України в установленому порядку не набувала.

Таким чином, іншими відомостями стосовно ОСОБА_1 органи ДМС України не володіють.

В той же час, наявність у ОСОБА_1 громадянства іншої держави підтверджується відомостями, які містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з яких вбачається, що остання отримувала свідоцтво про право на спадщину, подавав заяву щодо проведення реєстраційних дій відносно спадкового майна та, відповідно, є власником такого майна саме як громадянка Російської Федерації.

Враховуючи, що отримана ОСОБА_1 у власність 1/3 частки земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером :03:008:0006 площею 3,2639 га нею добровільно не відчужено упродовж встановленого законодавством України річного строку (кінцевий строк сплив 15.12.2017), право власності на таку земельну ділянку підлягає припиненню шляхом її конфіскації за рішенням суду.

Окрім цього, інші 1/3 частки земельної ділянки з кадастровим номером :03:008:0006 площею 3,2639 га зареєстровані за ОСОБА_2 (свідоцтво про право на спадщину від 15.12.2016 № 2424) та ОСОБА_3 (свідоцтво про право на спадщину за законом від 13.03.2023 № 203) на праві приватної власності.

Крім того, 29.03.2017 між ОСОБА_1 (в інтересах якої діяла ОСОБА_2 ) укладено договір оренди земельної ділянки та вказана спірна ділянка передана в оренду ПСП «ПЕРЕСЕЛЕННЯ_К» для ведення товарного сільськогосподарського виробництва строком на 10 років.

Згідно ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу.

Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ст. 14 Конституції України).

Правовий статус та порядок використання, зокрема, земель сільськогосподарського призначення визначено Земельним кодексом України (далі - ЗК України).

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. До земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги).

Набуття у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення здійснюється з урахуванням вимог цього Кодексу (ч. 5 ст. 22 ЗК України).

Відповідно до ч. ч. З, 4 ст. 81 ЗК України іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі прийняття спадщини.

Землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню.

Поряд із цим, згідно ч.ч. 1, 3 ст. 145 ЗК України якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права.

У разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 Земельного кодексу України) відповідно до вимог, визначених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Пунктом 10 ч. 1 ст. 346 Цивільного кодексу України визначено конфіскацію як одну з підстав припинення права власності.

Згідно із ст. 356 Цивільного кодексу України до особи може бути застосовано позбавлення права власності на майно за рішенням суду як санкція за вчинення правопорушення (конфіскація) у випадках, встановлених законом.

Конфісковане майно переходить у власність держави безоплатно, крім випадків, визначених законом. Обсяг та порядок конфіскації майна встановлюються законом.

Частиною 5 ст. 41 Конституції України визначено, що конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Так, право власності на 1/3 частки на земельну ділянку ОСОБА_1 зареєстровано 15.12.2016 та, враховуючи положення 145 Земельного кодексу України, у строк до 15.12.2017 вона повинна здійснити відчуження набутої частини земельної ділянки.

У свою чергу, ОСОБА_1 не дотримано передбаченої земельним законодавством процедури щодо відчуження набутою нею часткою земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва протягом року, у зв`язку з чим така земельна ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення правовідношення.

Позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель (ч. 4 ст. 145 ЗК України).

Таким органом згідно чинного законодавства є Головне управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області.

У відповідності до п. в абз. 1 ст. 143 ЗК України примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі конфіскації земельної ділянки.

Крім того, чинним законодавством передбачено порядок відшкодування колишньому власнику земельної ділянки її вартості, внаслідок конфіскації та відчуження її уповноваженим органом.

В даному випадку наявна «справедлива рівновага» між державним (суспільним) інтересом та приватним інтересом власника оспорюваної земельної ділянки, оскільки останній мав достатньо часу та засобів для реалізації свого права та виконання свого обов`язку, однак до цього часу земельну ділянку не відчужив, що порушує вимоги земельного законодавства та потребує невідкладного втручання уповноваженого органу.

Вказане узгоджується і з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у справі № 513/444/15-ц від 23.01.2018.

Згідно ст. 41 Конституції України, ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Зазначені принципи сформульовано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу.

Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» () [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-ІІ). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), n. 50, Series A № 98).

«Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, «Шмалько проти України» (Shmalko v. Ukraine) від 20 липня 2004 року, «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia) від 7 травня 2002 року одні із ключових рішень ЄСПЛ, де формулюється класична і усталена позиція ЄСПЛ щодо оцінки виконання судових рішень як невід`ємної частини судового розгляду у контексті втручання у право власності.

ЄСПЛ у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства, та знаходять засоби для їх вирішення.

Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов`язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

Окрім того, у рішеннях Європейського суду з прав людини наголошується про те, що правосуддя має не тільки чинитися, також має бути видно, що воно чиниться. На кону стоїть довіра, яку в демократичному суспільстві суди повинні вселяти у громадськість (рішення у справі «Де Куббер проти Бельгії» від 26.10.1984 та у справі «Кастілло Альгар проти Іспанії» від 28.10.1998). Якщо помилка національного суду щодо питань права або факту є настільки очевидною, що її можна кваліфікувати як «явну помилку» (тобто помилку, якої б не міг припуститися розумний суд) вона може порушити справедливість провадження (рішення у справі «Хамідов проти Росії»).

Піддаючи аналізу пропорційність втручання з дотриманням основоположних принципів ст. 1 Першого протоколу Конвенції у справі «Хамер проти Бельгії», ЄСПЛ вперше зазначив, що навколишнє середовище, не будучи безпосередньо зазначеним у Конвенції, тим не менш являє собою цінність, в збереженні якої зацікавлені як суспільство, так і публічна влада і економічні імперативи та навіть деякі основні права не повинні превалювати над екологічними міркуваннями, особливо якщо держава прийняла законодавство з цього питання.

Також згідно з правовою позицією у справі № 6-2776цс16 Верховним Судом України спростовано тривалі суперечності щодо застосування практики Європейського суду з прав людини на предмет підставності втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема й позбавлення особи права власності (користування) на майно шляхом його повернення (витребування) на користь держави.

Вказана позиція відображена у правових висновках, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц та у справі № 488/6211/14-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц.

Враховуючи викладене, з урахуванням обставин справи та практики ЄЄПЛ, необхідно зазначити, що втручання держави з метою повернення земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва державі є законним та пропорційним.

Відповідно до ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно з ч. 2 ст. 4 ЦПК України до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно до ч. З ст. 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Частиною 4 ст. 56 ЦПК України передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Підстави для звернення до суду прокурора визначені у ч. З ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», відповідно до норм якої прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 08.04.99 у справі № 1-1/99 державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

При встановленні наявності або відсутності порушень або загрози порушень інтересів держави необхідно виходити з того, що ч. З ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» зазначає про порушення або загрозу порушення «інтересів держави», якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади (1), орган місцевого самоврядування (2) чи інший суб`єкт владних повноважень (3), до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (4).

Аналіз вказаної статті Закону дає підстави дійти до висновку що «інтереси держави» (як загальне поняття) являють собою комплекс прав та законних інтересів як в цілому держави України (або народу України), так і інтереси окремої територіальної громади.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

За приписами ст.14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, у зв`язку з чим захист інтересів держави у сфері земельних правовідносин є одним із пріоритетних напрямів представницької діяльності прокурорів.

Відповідно до ст. 2 ЗК України, земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить суспільний інтерес».

Відповідно до ч.ч. 3-4 ст. 81 ЗК України іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі прийняття спадщини.

Землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню.

Відповідно до ст.145 ЗК України передбачено:

1. Якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права.

2. У разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду.

3. У разі порушення вимог статті 130 цього Кодексу щодо граничної площі земель сільськогосподарського призначення, що можуть перебувати у власності однієї особи, земельні ділянки, площа яких перевищує зазначені граничні розміри, конфіскуються за рішенням суду.

4. Позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику.

Порушення встановленого законом порядку володіння, користування і розпорядження землями сільськогосподарського призначення, що перебувають у державній власності, спричиняє шкоду державі і безумовно становить «суспільний», «публічний» інтерес, що є підставою для втручання органів прокуратури, у тому числі для звернення з позовами до суду в інтересах держави щодо про конфіскацію земельної ділянки.

А тому, враховуючи вище зазначене позов слід задоволити та припинити громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина Російської Федерації, серія та номер: НОМЕР_1 , виданий 11.07.2011, видавник відділ УФМС Росії по Вороніжській області в Лівобережному районі, м. Вороніж, код підрозділу 360-003, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) шляхом конфіскації, право на 1/3 частку земельної ділянки із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із кадастровим номером :03:008:0006 площею 3,2639 га яка знаходиться на території Переселенської сільської ради, Кагарлицького району, Київської області, про що прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 18054556 від 15.12.2016року і яка перебуває у спільній частковій власності.

Конфіскована частка в земельній ділянці підлягає продажу на земельних торгах і її ціна за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем виплачується її колишньому власнику.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь Київської обласної прокуратури (м. Київ, бул. Лесі Українки, 27/2) судовий збір в розмірі 2684 грн. за наступними реквізитами: отримувач - Київська обласна прокуратура; код ЄДРПОУ - 02909996; банк отримувача - Держказначейська служба України м. Київ; МФО - 820172; рахунок отримувача - UА0015641.

Керуючись ст.. 131-1 Конституції України, ст..ст. 19, 30, 56, 171, 175, 184, 188 ЦПК України, ст.. 23 ЗУ «Про Прокуратуру», суд,-

вирішив:

Позов задоволити.

Припинити громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина Російської Федерації, серія та номер: НОМЕР_1 , виданий 11.07.2011, видавник відділ УФМС Росії по Вороніжській області в Лівобережному районі, м. Вороніж, код підрозділу 360-003, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) шляхом конфіскації, право на 1/3 частку земельної ділянки із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із кадастровим номером :03:008:0006 площею 3,2639 га яка знаходиться на території Переселенської сільської ради, Кагарлицького району, Київської області, про що прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 18054556 від 15.12.2016року і яка перебуває у спільній частковій власності.

Конфіскована частка в земельній ділянці підлягає продажу на земельних торгах і її ціна за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем виплачується її колишньому власнику.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь Київської обласної прокуратури (м. Київ, бул. Лесі Українки, 27/2) судовий збір в розмірі 2684 грн. за наступними реквізитами: отримувач - Київська обласна прокуратура; код ЄДРПОУ - 02909996; банк отримувача - Держказначейська служба України м. Київ; МФО - 820172; рахунок отримувача - UА0015641.

Апеляційна скарга подається протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 273 ЦПК України.

Повний текст рішення складено 11.04.2024 року.

Суддя: В.І. Кириченко