провадження № 22-ц/824/352/2024 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин», поданою представником - Коновалом В`ячеславом Івановичем на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 березня 2023 року та за апеляційною скаргою Державного підприємства «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин», поданою представником - Коновалом В`ячеславом Івановичем на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2022 року адвокат Терехов Микола Сергійович, діючи в інтересах позивача ОСОБА_1 , звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Державного підприємства «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, у якому просив:

- скасувати наказ Державного підприємства «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин» від 12 травня 2022 року №43-к про звільнення ОСОБА_1 з посади завідувача виробництва виробничого (відокремленого) підрозділу та поновити на посаді завідувача виробництва виробничого (відокремленого) підрозділу Державного підприємства «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин»;

- стягнути з Державного підприємства «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 22 січня 2019 року позивач працював на посаді завідувача виробництва виробничого (відокремленого) підрозділу Державного підприємства «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин».

Викликом від 02 травня 2022 року позивача викликано на 05 травня 2022 року до центрального офісу Державного підприємства «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин» для поновлення трудових відносин, де ОСОБА_1 було запропоновано переведення в іншу місцевість у зв`язку із переміщенням виробничого (відокремленого) підрозділу з м. Бориспіль Київської області в іншу місцевість, а саме м. Кам`янець-Подільський Хмельницької області. На вказаному повідомленні позивач власноруч зазначив, що згоден за умовою компенсації оплати за проїзд та проживання для нього і його родити згідно чинного законодавства чим висловив згоду на переведення.

Однак, роботодавець без будь-якого попередження чи пояснень 20 травня 2022 року вручив позивачу наказ від 12 травня 2022 року №43-к «Про звільнення», відповідно до якого ОСОБА_1 звільнено з посади завідувача виробництва виробничого (відокремленого) підрозділу у зв`язку з відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України.

Означений наказ позивач вважає незаконним, оскільки надав свою згоду на переведення в іншу місцевість з підприємством та відповідно до ст. 120 КЗпП України зазначив про необхідність компенсації йому витрат, пов`язаних з переїздом, які мали бути отримані після відповідного наказу на переведення. Будь-якої відмови від переведення не надходило, а тому позивач вважає своє звільнення незаконним, а відповідний наказ таким, що підлягає скасуванню.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07 березня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до Державного підприємства «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення задоволено у повному обсязі. Скасовано наказ Державного підприємства «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин» від 12 травня 2022 року №43-к про звільнення ОСОБА_1 з посади завідувача виробництва виробничого (відокремленого) підрозділу. Поновлено ОСОБА_1 на посаді завідувача виробництва виробничого (відокремленого) підрозділу Державного підприємства «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин» з 21 травня 2022 року. Стягнуто з Державного підприємства «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21 травня 2022 року по 07 березня 2023 року у розмірі 230 926 (двісті тридцять тисяч дев`ятсот двадцять шість) гривень 00 копійок.

Крім того, 22 серпня 2023 року Шевченківським районним судом м. Києва ухвалено у справі додаткове рішення, яким заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Терехова Миколи Сергійовича про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення - задоволено частково. Винесено по справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення додаткове рішення. Стягнуто з Державного підприємства «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

Не погоджуючись з означеними вище рішеннями суду першої інстанції, Державне підприємство «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин» в особі директора ОСОБА_2 06 жовтня 2023 року засобами поштового зв`язку направило апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду.

З урахуванням уточнених вимог апеляційної скарги, наданих 01 березня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду апелянт, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду нормам матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 березня 2023 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 серпня 2023 року і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що Державне підприємство «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин» орендувало нежитлове приміщення для розміщення Виробничого (відокремленого) підрозділу Підприємства за адресою: вул. Завокзальна, буд. 33, м. Бориспіль, Київська область, де знаходилася сировина та дороговартісне обладнання промислового характеру для виробництва засобів ідентифікації тварин (бирок). З початку повномасштабного вторгнення райони Київської області зазнавали окупації. Агресія російської федерації проти України супроводжувалася завданням непоправних матеріальних втрат і збитків майну громадян, юридичним особам, державі, навколишньому середовищу, тощо.

Станом на 11 березня 2022 року у місцевих засобах масової інформації поширювалася інформація про артилерійський обстріл села Займище Бориспільського району, а відповідно до оперативної інформації від 22 березня 2022 року мера міста Бориспіль Київської області Володимира Борисенко, останній закликав мешканців міста поїхати через наближення ворогів. Підприємство, усвідомлюючи наслідки можливої окупації м. Бориспіль, прийняло рішення про релокацію структурного підрозділу Підприємства до безпечного місця, а також вивезло сировину та обладнання до нового орендованого приміщення.

У зв`язку з цим Підприємство прийняло Наказ №29/4 від 28 березня 2022 року, який передбачав переміщення всього майна та обладнання до нового місця знаходження за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаним наказом зобов`язано начальника відділу кадрів Підприємства ОСОБА_7 здійснити всі необхідні організаційно-правові заходи із дотримання законодавства про працю, пов`язаною із істотною зміною умов праці (зміною місця знаходження Виробничого (відокремленого) підрозділу щодо працівників такого підрозділу). У ході виконання Наказу №29/4 ОСОБА_1 було запропоновано переведення для роботи в іншу місцевість у зв`язку з переміщенням Виробничого (відокремленого) підрозділу.

Позивач на переведення погодився, однак після виконання Підприємством умов компенсації оплати за проїзд та проживання для позивача і його родини згідно чинного законодавства.

На переконання апелянта, ухвалюючи рішення на користь позивача, суд першої інстанції помилково застосував положення Постанови Кабінету Міністрів України від 02 березня 1995 року №255 «Про гарантії компенсації при переїзді на роботу в іншу місцевість». Згідно п п. а) п. 1, п. 6 вказаної постанови, працівникам у зв`язку з переведенням їх на іншу роботу, якщо це пов`язано з переїздом в іншу місцевість (в інший населений пункт), виплачуються вартість проїзду працівника і членів його сім`ї (крім випадків, коли власник або уповноважений ним орган надає для цього відповідні засоби пересування) у порядку і в розмірах, встановлених законодавством для відряджень. Працівникам, які переїхали в іншу місцевість у зв`язку з переведенням їх на роботу, і членам їхніх сімей жиле приміщення надається на умовах, передбачених трудовим договором. Із системного аналізу норм Постанови Кабінету Міністрів України слідує, що роботодавець не зобов`язаний виплачувати компенсацію працівникові у зв`язку з переїздом в іншу місцевість, якщо останній готовий надати засоби пересування, а жиле приміщення у зв`язку з переведенням відповідач зобов`язаний надавати тільки на умовах, які передбачені трудовим договором.

Апелянт зазначає, що у Підприємства наявні автомобілі і відповідач готовий був забезпечити транспортування позивача до нового місця знаходження Виробничого (відокремленого) структурного підрозділу, проте позивач від надання транспортних засобів відмовився, а у Наказі на прийняття на роботу №03-к питання забезпечення позивача житлом не було врегулювано на момент укладання трудового договору, тому висновки суду першої інстанції вважає помилковими. Категорична незгода позивача із вищевикладеними аргументами Підприємства стосовно умов його переведення потягла за собою відмову позивача у переведенні, і як наслідок видання Підприємством наказу на його звільнення.

Вважає, що висновки суду першої інстанції про те, що позивач не відмовлявся від переведення спростовуються обставинами справи. Адже, поновившись на посаді 23 березня 2023 року, ОСОБА_1 подав заяву про звільнення його з 12 квітня 2023 року із займаної посади за власним бажанням та на підставі наказу роботодавця №22-к від 11 квітня 2023 року його звільнено з посади. За таких обставин, апелянт вважає очевидним, що позивач не мав наміру переїжджати до іншого населеного пункту з Виробничим (відокремленим) підрозділом.

В частині оскарження додаткового рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 серпня 2023 року апелянт послався на неспівмірність стягнутих з підприємства витрат фактичним обставинам справи. Суд першої інстанції не взяв до уваги: посилання відповідача на його фінансовий стан, хоча ухвалою від 22 серпня 2023 року надав відстрочку виконання рішення; розрахунок витрат на правову допомогу позивачем надано суду після закінчення судових дебатів; справи не є складною та витрачений адвокатом час на підготовку процесуальних документів був мінімальний; обсяг наданих послуг обмежується підготовленими до суду декількома процесуальними документами, а публічний інтерес до справи взагалі відсутній.

Враховуючи співмірність обсягу і складності виконаної адвокатом Тєрєховим М.С. роботи, критерію необхідності подання заяв по суті справ та значимості таких дій у справі, виходячи з її конкретних обставин, вважає присуджений до стягнення розмір витрат на правничу допомогу завищеним.

Київський апеляційний суд ухвалою від 20 листопада 2023 відкрито провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин», поданою представником - ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 березня 2023 року, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу. Дію рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 березня 2023 року зупинено.

20 грудня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Терехов М.С. подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просив апеляційну скаргу Державного підприємства «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин» залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Посилається на те, що відповідач на підтвердження готовності транспортувати Позивача до нового місця роботи, не надав доказів відмови позивача від наданого транспортного засобу; пропозиції скористатися транспортним засобом, яким саме та в який спосіб, в якості водія чи в якості пасажира, чи видання доручення на право керування транспортним засобом, чи закріплення такого за позивачем, що свідчить про недоведеність такого посилання.

Позивач наполягає, що після згоди на переведення в іншу місцевість чекав на відповідні дії зі сторони відповідача, який запевнив його, що завчасно повідомить про час та дату прибуття на роботу в іншу місцевість, ознайомить з наказом про таке переведення, однак позивачу жодного разу не зателефонувало керівництво чи відділ кадрів, а також керівник такого відділу, на якого було покладено здійснення таких заходів, відповідач не викликав ОСОБА_4 на роботу, щоб організувати «транспортування» та хоча б принаймні повідомити адресу нового знаходження відокремленого підрозділу. Вважає такими, що не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що позивач не збирався працювати оскільки після поновлення на посаді одразу звільнився, так як суд тільки встановлює правовідносини, які склалися на момент звільнення, а не після. Крім того, видавши наказ №29/4 роботодавець зобов`язав начальника відділу кадрів здійснити всі необхідні організаційно-розпорядчі заходи із дотримання законодавства про працю, тобто трудова угода була змінена, що підтверджує сам відповідач та визнає такий факт. Вважає, що оскільки начальник відділу кадрів ОСОБА_5 не здійснив дії щодо видачі ОСОБА_1 направлення, не ознайомив його з часом та місцем прибуття на нове місце роботи, завчасно не попередив про дату транспортування, якщо така була, то відповідач не позбавлений можливості стягнути з нього матеріальну шкоду, заподіяну незаконним звільненням працівника.

Також, зазначає, що не підлягає задоволенню вимога відповідача про зменшення судових витрат, оскільки тривалість судового процесу в суді 1-ї інстанції пов`язана виключно з неправомірною поведінкою відповідача.

02 січня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду від представника ДП «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин» надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу, у якій апелянт доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити з підстав, зазначених в апеляційній скарзі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 березня 2024 року відкрито провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин», поданою представником - ОСОБА_3 на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 серпня 2023 року.

У судовому засіданні представник ДП «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин» - адвокат Коновал В.І. вимоги апеляційних скарг, з урахуванням уточнень, підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Терехов М.С. заперечив проти задоволення вимог апеляційних скарг, вважаючи рішення суду першої інстанції від 07 березня 2023 року та додаткове рішення від 22 серпня 2023 року законними та обґрунтованими.

Заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 березня 2023 року часткове задоволення апеляційної скарги на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 серпня 2023 року, у зв`язку з наступним.

Щодо доводів апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції від 07 березня 2023 року

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, з 22 січня 2019 року по 20 травня 2022 року ОСОБА_1 працював на посаді завідувача виробництва виробничого (відокремленого) підрозділу Державного підприємства «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин».

Наказом Державного підприємства «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин» від 28 березня 2022 року за №29/4 було вирішено здійснити переміщення всього майна та обладнання (в тому числі термопластавтомату, сушарок, комплексу для нанесення лазерного маркування, прес-форми тощо) із місцезнаходження Виробничого (відокремленого) підрозділу Підприємства до нового місцезнаходження останнього за адресою: АДРЕСА_1 .

Наказом Державного підприємства «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин» від 21 квітня 2022 року за №38-к було призупинено дію трудового договору з ОСОБА_1 .

Викликом від 02 травня 2022 року ОСОБА_1 було викликано на 05 травня 2022 року до центрального офісу Державного підприємства «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин» для поновлення трудових відносин.

Наказом Державного підприємства «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин» від 02 травня 2022 року за №39-к було поновлено дію трудового договору з ОСОБА_1

05 травня 2022 року у центральному офісі Державного підприємства «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин» ОСОБА_1 було запропоновано переведення в іншу місцевість у зв`язку із переміщенням виробничого (відокремленого) підрозділу з м. Бориспіль Київської області в іншу місцевість, а саме м. Кам`янець-Подільський Хмельницької області.

На відповідному повідомленні ОСОБА_1 власноруч було зазначено: «Згоден за умовою компенсації оплати за проїзд та проживання для мене і моєї родини згідно чинного законодавства».

Наказом Державного підприємства «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин» від 12 травня 2022 року №43-к ОСОБА_1 було звільнено з посади завідувача виробництва виробничого (відокремленого) підрозділу.

Вказаний наказ ОСОБА_1 отримано 20 травня 2022 року, про що вказано Позивачем на наказі, а також вказано, що останній з Наказом про звільнення не згоден.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до копії Повідомлення Державного підприємства «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин» від 05 травня 2022 року позивач був згоден на таке переведення з дотриманням гарантій ст. 120 КЗпП України, однак в порушення дотримання цих гарантій, відповідачем було видано оспорюваний наказ від 12 травня 2022 року №43-к про звільнення. Встановивши порушення трудових прав позивача, суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування зазначеного вище наказу та відновлення становища, яке існувало до такого порушення, шляхом поновлення позивача на раніше займаній посаді з виплатою за рахунок роботодавця середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 21 травня 2022 року по 07 березня 2023 року у розмірі 230 926, 00 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Згідно із частиною першою статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Статтею 32 КЗпП України передбачено, що переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. Не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров`я. У зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

Отже, якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України.

Припинення трудового договору згідно з пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці.

Зміною істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, викликаною змінами в організації виробництва і праці, визнається раціоналізація робочих місць, введення нових форм організації праці, в тому числі перехід на бригадну форму організації праці і впровадження передових методів тощо.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі №761/11887/15-ц зроблено висновок, що звільнення працівника на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку із його відмовою від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці не можна відносити ні до звільнення працівника за його ініціативою, ні до звільнення працівника за ініціативою роботодавця. Зазначена підстава припинення трудового договору є окремою самостійною підставою для припинення трудового договору, яка обумовлена відсутністю взаємного волевиявлення його сторін, недосягненням ними згоди щодо продовження дії трудового договору. […] підставою для звільнення працівника за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України є його відмова від продовження роботи в нових умовах праці після спливу двомісячного строку з часу ознайомлення з відповідним повідомленням.

Зміна істотних умов праці, передбачена частиною третьою статті 32 КЗпП України, за своїм змістом не тотожна звільненню у зв`язку із зміною організації виробництва праці, скороченням чисельності або штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу, оскільки передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці.

Аналогічна правова позиція закріплена у постанові Верховного Суду України від 23 березня 2016 року № 6-2748цс15.

Відповідно до статті 120 КЗпП України працівникам передбачено гарантії і компенсації при переїзді на роботу в іншу місцевість. Працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв`язку з переведенням, прийняттям або направленням на роботу в іншу місцевість. Працівникам при переведенні їх на іншу роботу, коли це зв`язано з переїздом в іншу місцевість, виплачуються: вартість проїзду працівника і членів його сім`ї; витрати по перевезенню майна; добові за час перебування в дорозі; одноразова допомога на самого працівника і на кожного члена сім`ї, який переїжджає; заробітна плата за дні збору в дорогу і влаштування на новому місці проживання, але не більше шести днів, а також за час перебування в дорозі.

Загальні положення щодо видів компенсацій та механізму їх виплати визначені постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 1998 року №255 «Про гарантії та компенсації при переїзді на роботу в іншу місцевість».

Пунктом 1 вказаної Постанови установлено, що працівникам у зв`язку з переведенням їх на іншу роботу, якщо це пов`язано з переїздом в іншу місцевість (в інший населений пункт), виплачуються:

а) вартість проїзду працівника і членів його сім`ї (крім випадків, коли власник або уповноважений ним орган надає для цього відповідні засоби пересування) у порядку і в розмірах, встановлених законодавством для відряджень;

б) витрати на перевезення майна залізничним, водним і автомобільним транспортом (загального користування) вагою до 500 кілограмів на самого працівника і до 150 кілограмів на кожного члена сім`ї, який переїжджає. За згодою сторони, яка приймає, можуть бути оплачені витрати на перевезення майна більшої ваги.

За відсутності зазначених видів транспорту можуть бути оплачені витрати на перевезення майна повітряним транспортом від найближчої до місця роботи залізничної станції або від найближчого морського чи річкового порту, відкритого для навігації;

в) добові працівнику за кожний день перебування в дорозі у розмірі, встановленому законодавством для відряджень;

г) одноразова допомога самому працівникові - в розмірі його місячного посадового окладу (тарифної ставки) за новим місцем роботи і кожному члену сім`ї, який переїжджає, - в розмірі 25 відсотків одноразової допомоги самого працівника;

д) заробітна плата за дні підготовки до переїзду і влаштування на новому місці проживання, але не більше шести днів, а також за час перебування в дорозі виходячи з посадового окладу (тарифної ставки) за новим місцем роботи.

Якщо заздалегідь точно визначити розмір належних працівникові сум компенсації неможливо, то за згодою сторін йому видається аванс.

Вартість проїзду членів сім`ї і перевезення їх майна, а також одноразова допомога їм виплачуються у разі, якщо вони переїжджають на нове місце проживання працівника до закінчення одного року з дня фактичного отримання ними жилого приміщення.

Відповідно до пп. 1 п. 6 Постанови, працівникам, які переїхали в іншу місцевість у зв`язку з переведенням їх на роботу, і членам їхніх сімей жиле приміщення надається на умовах, передбачених трудовим договором.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, апелянт послався на те, що був готовий транспортувати ОСОБА_1 до нового місця знаходження Виробничого (відокремленого) структурного підрозділу, однак той відмовився від надання йому транспортних засобів.

Вказані доводи роботодавця колегія суддів сприймає критично, оскільки як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

У даному випадку, твердження апелянта про готовність надати працівнику засоби пересування зазначені лише в апеляційній скарзі та жодними доказами не підтверджується, як і наявність у підприємства автомобілів для перевезення працівників, так і пропозиція роботодавця їх надати працівнику.

Колегія суддів вважає законними вимоги ОСОБА_1 щодо компенсації оплати за проїзд та проживання при переведенні на роботу в іншу місцевість, однак Державне підприємство «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин» не вживши заходів щодо дотримання трудових прав працівника при переведенні на роботу в іншу місцевість, без достатньої правової підстави порушив його право на працю звільнивши з посади.

Отже, судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності та взаємозв`язку, та з урахуванням доведеності позовних вимог обґрунтовано задоволено позов.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки наданих сторонами доказів на підтвердження своєї правової позиції та не можуть бути підставою для скасування судового рішення

Згідно ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу, а судове рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню, як таке, що ухвалене з додержанням вимог закону.

Щодо доводів апеляційної скарги на додаткове рішення суду першої інстанції від 22 серпня 2023 року

Разом з тим, колегія суддів вважає слушними доводи апелянта щодо неспівмірності стягнутих з Державного підприємства «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин» на користь ОСОБА_1 судових витрат на професійну правничу допомогу на підставі додаткового рішення, ухваленого 22 серпня 2023 року.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд першої інстанції виходив з того, що стороною позивач понесено та документально підтверджено витрати на професійну правничу допомогу на суму 12 000,00 грн. Однак, у зв`язку з тим, що судове засідання призначене на 26 жовтня 2022 року не відбулося через оголошену повітряну тривогу суд зменшив розмір понесених позивачем витрат до 10 000,00 грн.

З таким висновком суду першої інстанції щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу колегія суддів не може в повній мірі погодитися з наступних підстав.

У відповідності до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпечення доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Проте, згідно п. 6.51 висновку Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі №904/4494/18 разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, сформульованому в постанові від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі.

У рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (п. 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п.п. 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з вимогами частин 1, 2, 5, 6 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2021 року у справі №757/60277/18-ц.

У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі.

У Практичних рекомендаціях: вимоги щодо справедливої компенсації (стаття 41 Конвенції), виданих Головою Європейського суду з прав людини відповідно до Правил 32 Регламенту Суду від 28 березня 2007 року, з поправками від 09 червня 2022 року, ЄСПЛ зазначає, що витрати, понесені (як на національному рівні, так і під час розгляду справи в самому Суді) у спробі запобігти порушенню чи з метою отримання компенсації після того, як воно сталося, мають бути фактично понесені. Фактично понесені означає, що «заявник мав сплатити їх або бути зобов`язаним сплатити їх відповідно до юридичного або договірного зобов`язання. Документи, що підтверджують те, що заявник сплатив або зобов`язаний сплатити такі витрати, мають бути надані суду» (пункт 18).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладеної у постанові від 28 грудня 2020 року у справі №640/18402/19 склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом в постанові від 15 вересня 2021 року у справі №924/675/20, у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менше, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 126 ГПК України (ч. 4 ст. 137 ЦПК України). Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 01 червня 2022 року між адвокатом Тереховим Миколою Сергійовичем та ОСОБА_1 було укладено Договір про надання правової допомоги №01/06/22.

Відповідно до Розділу 3.1 Договору вбачається, що за надання правової допомоги Клієнт сплачує Адвокату гонорар у розмірі 2 000 грн. за одну годину роботи адвоката, що підтверджується розрахунком/актом виконаних робіт.

Відповідно до Акту виконаних робіт щодо надання правової допомоги та отримання грошових коштів від 08 березня 2023 року вбачається, що Тереховим М.С. , було отримано від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 12 000,00 грн. за надані юридичні послуги:

1) вивчення та правовий аналіз наданих документів, надання консультації - 1 000,00 грн.;

2) підготовка та виготовлення позовної заяви - 2 000,00 грн.;

3) участь у судовому засіданні 15.09.2022- 2 000,00 грн.;

4) участь у судовому засіданні 25.10.2022- 2 000,00 грн.;

5) участь у судовому засіданні 22.12.2022- 2 000,00 грн.;

6) участь у судовому засіданні 07.03.2023- 2 000,00 грн.;

7) складання розрахунку середнього заробітку - 1 000,00 грн.

Визначаючи порядок обчислення гонорару адвоката Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21 виходила з наступного.

За змістом частини третьої статті 237 ЦК України однією з підстав виникнення представництва є договір.

Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України.

З аналізу ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру; погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

За умовами договору про надання правової допомоги №01/06/22 від 01 червня 2022 року сторони встановили погодинну оплату гонорару адвоката, а тому розрахунок вартості наданих адвокатом юридичних послуг в судовому засіданні має вираховуватися з огляду на кількість витраченого на це часу.

Оскільки, інших витрат часу, які можуть бути враховані як час перебування у судовому засіданні (зокрема, час витрачений адвокатом на дорогу до суду) стороною позивача не зазначено та доказів на підтвердження цього не надано, колегія суддів вираховує вартість юридичних послуг адвоката по фактичній тривалості судових засідань:

15 вересня 2022 року - 8 хв. = 266,64 грн.;

04 жовтня 2022 року - 5 хв. = 166,65 грн.;

22 грудня 2022 року - 6 хв. = 199,98 грн.;

07 березня 2023 року - 27 хв. - 899,91 грн.

Судові засідання, призначені на 25 жовтня 2022 року та 26 січня 2023 року не відбулися у зв`язку з оголошеною повітряно тривогою, а тому не враховуються колегією суддів.

Таким чином, загальний розмір вартості участі представника позивача у судових засіданнях при розгляді справи №761/10037/22 судом першої інстанції становить 1 533,18 грн.

На підставі викладеного, з огляду на фактичний об`єм послуг, наданих ОСОБА_1 адвокатом Тереховим М.С., а також враховуючи фінансовий стан обох сторін, з урахуванням положень ч. 2 ст. 141 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для відшкодування ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5533,18 грн. за рахунок відповідача Державного підприємства «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин», оскільки саме цей розмір судових витрат доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат, з урахуванням складності справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За приписами ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 серпня 2023 року підлягає зміні в частині розміру витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин», подану представником - ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 березня 2023 року - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення - залишити без змін.

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин», подану представником - ОСОБА_3 на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 серпня 2023 року - задовольнити частково.

Додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення змінити, зменшивши суму витрат на професійну правничу допомогу з 10 000,00 грн. до 5 533 (п`ять тисяч п`ятсот тридцять три) грн. 18 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови виготовлено 09 квітня 2024 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова