справа № 759/4132/17 головуючий у суді І інстанції Шум Л.М.
провадження № 22-ц/824/3572/2024 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Лобоцької В.П.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», треті особи: державний реєстратор-приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кобелєва Алла Михайлівна, ОСОБА_2 , Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, про скасування рішення приватного нотаріуса та державної реєстрації, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом та просила скасувати в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності № 13681524 про реєстрацію за ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» права власності на однокімнатну квартиру (предмет іпотеки), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що здійснений 10 березня 2016 року приватним нотаріусом Кобелєвою А.М. на підставі рішення приватного нотаріуса Кобелєвої А.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 28725444 від 14 березня 2016 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником квартири АДРЕСА_2 . 25 квітня 2008 року між чоловіком позивача - ОСОБА_2 та ВАТ «Сведбанк» укладено кредитний договір № 2706/0408/88-228, згідно з умовами якого банк надав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 85 000 дол. США строком до 25 квітня 2018 року, а позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у повному обсязі у терміни, передбачені договором. 25 квітня 2008 року між позивачем та ВАТ «Сведбанк» з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором укладено іпотечний договір № 2706/0408/88-228-Z-1, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Голубничною О.В., згідно з умовами якого позивач передала в іпотеку банку нерухоме майно: однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 . Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі договору дарування квартири від 09 листопада 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Чуйко А.О. За вищевказаною адресою прибули троє невідомих чоловіків, застосовуючи фізичну силу увірвались до квартири і зазначили, що є представниками ТОВ «ФК «Вектор Плюс», яке є власником даної квартири. На підтвердження чого надано інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 81119940 від 23 лютого 2017 року. Відповідно до даної інформаційної довідки, приватним нотаріусом Кобелєвою А.М. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 28725444 від 14 березня 2016 року, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності за ТОВ «ФК «Вектор Плюс» на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаним рішенням про державну реєстрацію порушено право власності позивача на квартиру. У вказаній квартирі зареєстровані та проживали малолітні діти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Позивач вважає, що рішення приватного нотаріуса Кобелєвої А.М. щодо державної реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ТОВ «ФК «Вектор Плюс» на однокімнатну квартиру, що належить позивачу є незаконним та прийнято всупереч чинному законодавству.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 23 листопада 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено.

В апеляційній скарзі ТОВ «ФК «Вектор Плюс»просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушенням норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що постановою Київського апеляційного суду від 07 лютого 2023 року справу було направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Однак, суд здійснив розгляд справи та прийняв оскаржуване рішення не в порядку продовження розгляду справи, а почав слухати спочатку, чим припустив порушення норм процесуального права. При розгляді справи суд також не звернув увагу на неналежність відповідача та/або третьої особи ОСОБА_3 з огляду на те, що вона давно не є нотаріусом і державним реєстратором. Ці факти є загальновідомими та підтвердженими офіційними сайтами. Належною стороною у нашому випадку має бути держава (оскільки державний реєстратор був її представником), в особі уповноваженого органу (Міністерства юстиції України та відповідного територіального органу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно). Приймаючи оскаржуване рішення, суд не врахував правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року, справа № 199/8324/19 та не звернув уваги, що обраний позивачем спосіб захисту не є вірним. Відповідач також вказує, що ОСОБА_2 уклав з банком кредитний договір, згідно з яким отримано кредит, зобов`язався сплачувати проценти за його користування, повернути кредит і виконати інші зобов`язання. З метою забезпечення виконання позичальником зазначених зобов`язань, між позивачем та банком було укладено нотаріально посвідчений іпотечний договір, в іпотеку було передано нерухомість. Банк відступив ТОВ «ФК «Вектор Плюс» відповідно до договору факторингу та договору про відступлення прав за іпотечними договорами свої права за кредитним та іпотечним договорами. Зміна іпотекодержателя належним чином зареєстрована. Проти факту наявності простроченої заборгованості за забезпеченим іпотекою зобов`язанням, позивач також не заперечує. При цьому, наявність або відсутність домовленості сторін договору - взагалі не є обставиною, яка обмежує державного реєстратора у здійсненні відповідної реєстраційної дії, адже іпотекодержатель має безумовне право відповідно до ст.37 Закону України «Про іпотеку» - набути право власності на предмет іпотеки, та воно є безумовним і незалежним від наявності або відсутності додаткових узгоджень сторін договору в рамках цивільно-правових стосунків. Іпотекодержатель письмово звертався до іпотекодавця з вимогою щодо погашення заборгованості та з попередженням відносно звернення стягнення на предмет іпотеки тощо. Зазначені докази є в реєстраційній справі та були перевірені державним реєстратором з прийняттям рішення. Саму реєстраційну справу долучено до матеріалів судової справи. Щодо висновків суду стосовно дітей, то суд не врахував, що запис державного реєстратора, не є правочином, а відповідно до ч.3 ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. Таким чином, будь-якого рішення чи згоди/дозволу на здійснення правочину та/або реєстраційної дії від служби у справах дітей не потрібно. Суд не з`ясував, що при укладанні договору права дітей не порушені, позивач зобов`язався не надавати згоду на реєстрацію фізичних осіб без згоди іпотекодержателя, рішення державного реєстратора є актом індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень (а не правочином), та чинним законодавством не передбачена необхідність погоджувати таке рішення, як правочини. Крім того, представник ТОВ «ФК «Вектор Плюс» звернув увагу суду, що в позовній заяві взагалі відсутні підстави та обґрунтування, пов`язані з мораторієм та що вони вперше з`явились в письмових поясненнях представника позивача від 20 листопада 2023 року, що не були завчасно надані сторонам. Також, представник ТОВ «ФК «Вектор Плюс» звернув увагу суду, що у справі відсутні будь-які докази позивача з цього приводу. При цьому, якщо позивач посилається на мораторій - він повинен навести доказами, що на момент реєстраційних дій у нього на праві власності та на праві користування не було інших об`єктів житлової нерухомості. Суд вказане проігнорував, тому рішення прийнято з порушеннями. Ані прийняття іпотекодавцем рішення про набуття права власності на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки та відповідно до умов ст.37 Закону України «Про іпотеку», ані державна реєстрація суб`єктом владних повноважень факту такого набуття - не є примусовим зверненням стягнення на предмет іпотеки, а тому ці рішення та дії не дають підстав вважати про те, що на них розповсюджуються норми стосовно мораторію.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказує про те, суд першої інстанції за клопотанням позивача замінив первісного відповідача приватного нотаріуса Кобелєву А.М. на належного відповідача ТОВ «ФК «Вектор Плюс», та за клопотанням позивача залучив приватного нотаріуса Кобелєву А.М. до участі у справі у якості третьої особи без самостійних вимог. Держава в особі уповноваженого органу (Міністерства юстиції України та відповідного територіального органу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно) не може бути належним відповідачем (стороною) у зазначеній справі. Крім того, доводи апеляційної скарги щодо неналежності обраного позивачем способу захисту є необґрунтованими. Позивач також не погоджується з аргументами представника апелянта, що суд порушив норми матеріального права та допустив інші підстави для скасування рішення. Так, суд першої інстанції з`ясував всі фактичні обставини, що мають значення для вирішення справи, правовідносини сторін, вірно оцінив докази, надані учасниками справи для вивчення обставин справи, всебічно, повно дослідив всі матеріали справи, зібрав всі необхідні для вивчення обставин справи докази, прийняв рішення на підставі належних доказів та у відповідності з нормами матеріального права, а також здійснив ефективний захист порушених прав позивача, виніс обґрунтоване, законне й таке, що відповідає завданню цивільного судочинства, рішення. Також, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що підпис в рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення позивачу та підпис в паспорті ОСОБА_1 не належить останній, а вони відрізняються, що свідчить про неотримання ОСОБА_1 від ТОВ «ФК «Вектор Плюс» письмової вимоги про усунення порушень. А, отже, не може свідчити про здійснення належного повідомлення іпотекодавця про намір звернути стягнення на предмет іпотеки. Щодо висновків суду стосовно дітей, то суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відсутність дозволу органу опіки та піклування на проведення реєстраційної дії з реєстрації права власності на оспорюване нерухоме майно за ТОВ «ФК «Вектор Плюс» вказує на протиправність вчинення такої реєстраційної дії та порушення прав неповнолітніх дітей ОСОБА_1 - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Крім того, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що наявність в Реєстрі обтяження речових прав на нерухоме майно є підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно та перешкодою для здійснення державним реєстратором реєстраційних дій до того часу, поки таке обтяження не буде зняте.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що позивач є власницею квартири АДРЕСА_2 на підставі договору дарування квартири від 09 листопада 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуйко А.О. за реєстраційним № 4594.

25 квітня 2008 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Сведбанк» був укладений кредитний договір № 2706/0408/88-228, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав грошові кошти у розмірі 85 000 доларів США строком до 25 квітня 2018 року.

Відповідно до пункту 2.1. кредитного договору, забезпеченням виконання зобов`язання по погашенню заборгованості за кредитом, сплаті процентів за користування кредитом, пені за несвоєчасну сплату процентів і несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, відшкодування збитків у зв`язку з порушенням умов даного договору та інших витрат банку, пов`язаних з одержанням виконання, виступає іпотека: однокімнатна квартира АДРЕСА_2 .

25 квітня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк» з метою забезпечення виконання зобов`язання за вищевказаним кредитним договором був укладений іпотечний договір № 2706/0408/88-228-Z-1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голубничою О.В., за яким предметом договору є нерухоме майно: однокімнатна квартира АДРЕСА_2 .

28 листопада 2012 року ВАТ «Сведбанк» відступив ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» відповідно до договору факторингу № 15 та договору про відступлення прав за іпотечними договорами свої права вимоги до позичальника та зобов`язаннями по кредитному договору та іпотечному договору.

У зв`язку з переходом усіх прав та обов`язків за іпотечним договором на підставі укладених вказаних вище договорів, ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» скориставшись добровільним (позасудовим) врегулюванням щодо звернення стягнення на предмет іпотеки звернулось до приватного нотаріуса Кобелєвої А.М. та зареєструвало за собою право власності на предмет іпотеки - однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 .

Приватний нотаріус ОСОБА_3 на підставі вказаних договорів за заявою ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» прийняла рішення від 14 березня 2016 року № 28725444 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відповідно до якого право власності на предмет іпотеки - однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 було зареєстровано за ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», про що внесла відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах цивільної справи № 759/4132/17 міститься копія повідомлення ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» № 512653 від 01 грудня 2013 року про намір звернути стягнення на предмет іпотеки, адресоване ОСОБА_1 , а також копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення за № 5130. Дослідивши рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_1 , судом встановлено, що на ньому зазначений підпис іншої третьої особи, тобто не позивача. Виходячи з наданих учасниками справи доказів, підпис в рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення позивачу та підпис в паспорті ОСОБА_1 відрізняються, що свідчить про неотримання ОСОБА_1 від ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» письмової вимоги про усунення порушень. Вказана обставина була перешкодою у вчиненні державним реєстратором оспорюваної реєстраційної дії.

Також, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що на підставі норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» квартира АДРЕСА_2 не може бути примусово стягнута, у тому числі шляхом реєстрації права власності за ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» як забезпечення виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті, а тому у державного реєстратора бути наявні правові підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс».

Крім зазначеного, суд першої інстанції виходив з того, що на дату здійснення перереєстрації оспорюваної квартири за ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» дана квартира використовувалась неповнолітніми дітьми ОСОБА_1 , як місце постійного проживання. ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» не отримало попереднього дозволу органу опіки і піклування на примусове звернення стягнення на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана обставина підтверджується письмовим доказом - листом Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 01 червня 2023 року № 40-1136, відповідно до якого Служба у справах дітей та сім`ї дозволу на перереєстрацію права власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 ) не надавала. Отже, були також порушені інтереси дітей позивача.

Також, суд першої інстанції посилався на те, що відповідно до пункту 6 частини 1 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, що діяла на момент прийняття рішення) у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно. Даний Закон також визначає, що державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: наявність обтяжень прав на нерухоме майно (пункт 1 частини 3 статті 10 то ж Закону у відповідній редакції). Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09 грудня 2022 року № 317253356 передбачено обтяження, яке виникло на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження, серія та номер: 583/36, виданий 16 квітня 2009 року, видавник: ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві, ОСОБА_6 , вид обтяження: арешт нерухомого майна: особа, майно якої обтяжуються: ОСОБА_1 . Отже, наявність в Реєстрі обтяження речових прав на нерухоме майно є підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно та перешкодою для здійснення державним реєстратором реєстраційних дій до того часу, поки таке обтяження не буде зняте.

Апеляційний суд частково погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Підпунктом 1 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій (заборону) на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.

Такий висновок щодо застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» міститься у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13 вересня 2023 року у справі № 334/4872/18.

Дія мораторію на примусове стягнення майна громадян, яке є забезпеченням за валютними кредитами, розповсюджується і на позасудовий порядок такого стягнення.

Визначальним при вирішенні спору щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку протягом строку дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», є настання правового наслідку, що в даному конкретному випадку передбачає фактичний перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки без згоди власника майна.

Згідно з пунктом 23 частини 1 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Отже, предмет іпотеки, а саме нерухоме житлове майно, яке використовується як місце постійного проживання позичальника / майнового поручителя, не може бути примусово стягнено на підставі Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за банком як забезпечення виконання позичальником / майновим поручителем умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті.

Такий правовий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18, від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а, від 26 липня 2023 року у справі № 759/5454/19.

Як вбачається з матеріалів справи, у власності позивача перебувала однокімнатна квартира АДРЕСА_2 , загальна площа якої становить 39.3 кв. метрів. Дана квартира використовувалася як місце постійного проживання позивача. Доказів наявності у ОСОБА_1 у власності іншого нерухомого майна ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» не надало.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09.12.2022 року № 317253356 у позивача у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно.

За таких обставин, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги в частині, що наданий чоловіку позивача кредит не є споживчим, а також в частині, що реєстрація кредитором за собою права власності на іпотечне майно не є примусовим відчуженням такого майна.

Також, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги в частині відсутності посилання позивача в своїй позовній заяві на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», про який позивач зазначила лише в своїх поясненнях.

Так, позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову. Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення ГПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах.

Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.

Вказані висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня2021 року у справі № 904/5726/19.

З позовної заяви вбачається, що позивач просив суд скасувати в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності № 13681524 про реєстрацію за ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» права власності на однокімнатну квартиру, вказуючи, що квартира вибула з його власності у незаконний спосіб.

За таких обставин, суд першої інстанції мав право застосувати норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який встановлює імперативну заборону на примусове стягнення (відчуження без згоди власника) нерухомого житлового майна, яке вважається предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті за визначених даним законом умов.

Разом з тим, апеляційний суд не може погодитись з іншими висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав до задоволення позову, а саме наявність зареєстрованого арешту на квартиру та зареєстрованих дітей на момент звернення стягнення на предмет іпотеки, а також не повідомлення іпотекодавця про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Так, відповідно до пункту 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (надалі - Порядок), який діяв на момент прийняття оскаржуваного рішення, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більше тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Отже, обов`язковою умовою при вирішенні питання перереєстрації права власності на іпотечне майно є наявність доказів отримання іпотекодавцем письмової вимоги.

Аналогічні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а, від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18, від 26 липня 2023 року у справі № 759/5454/19.

В матеріалах справи міститься копія повідомлення ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» № 512653 від 01 грудня 2013 року про намір звернути стягнення на предмет іпотеки, адресоване ОСОБА_1 , а також копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення за № 5130.

Зазначене давало суду першої інстанції підстави вважати, що іпотекодавець був належним чином повідомленим про намір іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки.

В той же час суд першої інстанції, дослідивши рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_1 , вказав, що на ньому зазначений підпис іншої третьої особи, тобто не позивача. При цьому, суд виходив з того, що з наданих учасниками справи доказів, підпис в рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення позивачу та підпис в паспорті ОСОБА_1 відрізняються.

Апеляційний суд не може погодитись з вказаним висновком, оскільки очевидним є факт, що суддя суду першої інстанції, як і апеляційної не є спеціалістом в області судової графології та може робити імперативні висновки про належність підпису на документі певній особі тільки з тих підстав, що візуально, на його думку підпис відрізняється від підпису цієї особи в інших документах.

При цьому, суд першої інстанції не звернув уваги, що у відповідності до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вказуючи, що підпис у наданому відповідачем поштовому повідомленні їй не належить, ОСОБА_1 та її представник зобов`язані були надати суду докази на підтвердження зазначеної обставини, яким в даному випадку міг бути висновок почеркознавчої експертизи. Однак позивач такого висновку суду не надала і відповідних клопотань про її призначення не заявляла.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції щодо неналежності позивачу підпису в рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення є припущенням, яке, в силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, не може використовуватись в якості доказування.

Вказуючи що приватний нотаріус Кобелєва А.М. в порушення вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, що діяла на момент прийняття рішення), прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо оспорюваної квартири та фактично провела державну реєстрацію речового права на нерухоме майно - однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 ) за ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» за наявності вже зареєстрованого обтяження (арешту), суд першої інстанції не звернув уваги на наступне.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09 грудня 2022 року № 317253356 передбачено обтяження, яке виникло на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження, серія та номер: 583/36, виданий 16 квітня 2009 року, видавник: ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві, ОСОБА_6 , вид обтяження: арешт нерухомого майна: особа, майно якої обтяжуються: ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 6, 7 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

З наданої суду інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (Т. 1, а.с. 18) встановлено, що іпотека зареєстрована в реєстрі 25 квітня 2008 року, тобто раніше за арешт майна позивача, на який послався останній та суд першої інстанції.

За таких обставин, вказаний арешт ніяким чином не перешкоджає зверненню стягнення на предмет іпотеки, яка має пріоритет перед обтяженнями, які зареєстровані пізніше.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Іпотека є видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частинами першою, третьою статті 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При користуванні предметом іпотеки іпотекодавець повинен не допускати погіршення стану предмета іпотеки та зменшення його вартості понад норми його звичайної амортизації (зносу). Іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 754/15589/14-ц (провадження № 61-3066св19) зроблено висновок про те, що:

«Звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду є кінцевою стадією виконання рішення суду, а тому попередній дозвіл органу опіки та піклування на відчуження квартири, право користування якою належить дитині, законом не вимагається. Така згода потрібна при укладенні договору іпотеки, якщо предметом іпотеки мають право користуватись чи володіти діти, а не при виконанні рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, коли дії по реєстрації місця проживання дітей вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки)».

За таких обставин, висновки суду першої інстанції, щодо необхідності згоди органу опіки і піклування на звернення стягнення на квартиру, яка є предметом іпотеки, є не обґрунтованими, оскільки судом не враховано, що реєстрація дітей в квартирі відбулась після укладення договору іпотеки та без дозволу іпотекодержателя.

З огляду на наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції по суті дійшов вірного висновку про наявність підстав до задоволення позову, однак, керувався при цьому невірними мотивами, висновки суду частково не відповідають фактичним обставинам справи та не ґрунтуються на наявних у справі доказах, що у відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України є підставою до зміни рішення в мотивувальній частині.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23 листопада 2023 рокузмінити в мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 08 квітня 2024 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.