Справа № 183/7661/23
№ 2/183/556/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2024 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря судових засідань Аніськової А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю,-

в с т а н о в и в:

У Черні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Ухвалою суду від 04 липня 2023 року відкрите загальне позовне провадження по справі (а.с. 20).

В свою чергу ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , у якому просила суд визнати за нею право особистої власності на житловий будинок з надвірними побудовами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 27 листопада 2023 року зазначені позови об`єднані в одне провадження (а.с. 46).

Ухвалою суду від 12 березня 2024 року провадження по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , - закрите, в зв`язку з відмовою від позову.

ОСОБА_1 свій позов обґрунтовує тим, що до реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 вона проживала разом зі своїми бабусею та дідусем, оскільки її матір померла у 2004 році.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її бабуся ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 помер дідусь ОСОБА_4 . Останній перед смертю передав позивачці заощаджені ним грошові кошти у розмірі 5000 доларів США, а разом з братом ОСОБА_5 позивач успадкувала квартиру за АДРЕСА_2 . Означене нерухоме майно вони разом продали та поділили кошти навпіл, внаслідок чого 24 травня 2018 року позивач отримала від покупця спадкової квартири грошову суму, еквіваленту 9000 доларів США.

ОСОБА_1 спростовує презумпцію режиму спільної сумісної власності на домоволодіння (житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами) за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки цей будинок хоча і був придбаний в період шлюбу, однак за кошти, які ОСОБА_1 отримала у спадок.

Позивач в судове засідання не з`явилася, звернулася до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала.

Відповідач в судове засідання не з`явився, також звернувся до суду із заявою про розгляд справи у його відсутність, зустрічний позов ОСОБА_1 визнав у повному обсязі, відмовляючись від свого позову.

Фіксація судового процесу, відповідно до вимог ст. 247 ЦПК України, не здійснювалася, в зв`язку з неявкою сторін.

Суд, дослідивши подані докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку.

Встановлені в судовому засіданні обставини.

ОСОБА_2 та ОСОБА_5 28 квітня 2012 року зареєстрували шлюб, після чого прізвище дружині було присвоєно ОСОБА_6 , про що свідчить відповідне свідоцтво про шлюб (а.с. 12).

Сторони являються батьками ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 13).

Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані наступними нормами закону.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Верховний Суд у постановах від 07 листопада 2018 року у справі № 405/2391/15-ц та від 21 листопада 2018 року у № 372/504/17 зазначив, що у ст. 60 СК України законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У відповідності до вимог частини третьої ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до пункту 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, та про поділ спільного майна подружжя» не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається в порядку, визначеному законом.

У відповідності до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом.

У відповідності до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Подані позивачем докази свідчать про те, що укладаючи в період шлюбу з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними побудовами та спорудами, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , позивач придбала його за власні кошти, отримані від відчуження квартири за АДРЕСА_2 , що перебувала у її власності, в порядку спадкування за законом.

Крім того, у відповідності до вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

ОСОБА_2 , відмовляючись від свого позову про поділ майна подружжя, визнав в повному обсязі обставини про які, ОСОБА_1 зазначала у своєму позові, наполягаючи на тому, що житловий будинок з надвірними побудовами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , являється її особистою власністю.

У суду відсутні сумніви щодо достовірності цих обставин, вони підтверджені належними та допустимими доказами, яким суд надав оцінку вище, а так само відсутні сумніви у добровільності визнання цих обставин ОСОБА_2 .

Аналізуючи викладене, суд приходить до переконання, що позов ОСОБА_1 обґрунтований та підлягає задоволенню, житловий будинок з надвірними побудовами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 слід визнати особистою власністю ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 2-5, 7, 10-13, 76-82, 89, 95, 141, 247, 258, 259, 263-265, 272 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю

Визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на житловий будинок з надвірними побудовами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування сторін:

Позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Суддя Сорока О.В.