Справа № 347/497/21
Провадження № 22-ц/4808/529/24
Головуючий у 1 інстанції КРИЛЮК М. І.
Суддя-доповідач Мальцева Є.Є.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Мальцевої Є.Є.

суддів: Луганської В.М., Баркова В.М.,

секретар Кузів А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 30 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

В обгрунтування позову зазначала, що 11.02.1989 вона одружилася із відповідачем ОСОБА_1 .. Шлюб зареєстровано відділом РАЦС Косівського райвиконкому Івано-Франківської області за актовим записом № 12. В шлюбі в них народилось двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Враховуючи фінансові потреби сім`ї під час шлюбу, вона змушена була тимчасово виїжджати за кордон на заробітки. За період перебування сторін у шлюбі вони здійснили істотні будівельно-ремонтні роботи в будинку матері ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , що в АДРЕСА_1 . Фактично повністю за її особисто зароблені кошти було здійснено прибудову з приміщенням кухні та ванною кімнатою у зазначеному господарстві.

У 2009 році позивачка виїхала за кордон та тривалий час перебувала у м. Касерта, провінція Кампанія, неподалік м. Неаполь, що в Італії, при цьому вона продовжувала вести з чоловіком спільне господарство. Вона переказувала значні суми коштів своєму чоловіку ОСОБА_1 , та його матері, як для його утримання так і для забезпечення родини, здійснення будівельно-ремонтних робіт, придбання майна та влаштування побутових умов, інших потреб. Чоловік офіційно не був працевлаштований, проте займався зварювальними роботами та приймав трудову і організаційну участь у створенні і придбанні рухомого і нерухомого майна подружжя.

Перебуваючи у шлюбі із ОСОБА_1 , за взаємним погодженням вони вирішили купити земельну ділянку із житловим будинком, будівлями і спорудами у АДРЕСА_2 , а також незавершений будівництвом двоповерховий житловий будинок. Станом на 2013 рік продавцю ОСОБА_5 було виплачено 25000 євро. Він про це надавав письмову розписку відповідачу. Окрім житлового будинку, господарських будівель та споруд, у господарстві також знаходився недобудований двоповерховий житловий будинок, який також був проданий із обладнанням та будівельними матеріалами. Чоловік мав оформити передачу права власності як подароване чи куплене майно з частками по для кожного з подружжя. Літом 2013 року ОСОБА_1 повідомив її про придбання житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, а також незавершеним будівництвом житловим будинком, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 . Документів щодо набуття права власності їй не надсилав. На той час вона перебувала за кордоном і всі нотаріальні дії здійснював чоловік. Фактично майже вся вартість придбаної нерухомості і недобудованого будинку була оплачена позивачкою особисто за сприяння сина ОСОБА_3 .

Після придбання нерухомості у с. Рожнів за погодженням і проханням ОСОБА_1 позивач 20.09.2016 року переводила йому по 750 євро, 970 євро та 30 євро за встановлення та монтування металопластикових конструкцій. Саме вона у ключовій і переважній мірі своєю грошовою і організаційною участю сприяла набуттю цього майна.

У липні 2018 року відповідач під час телефонної розмови з нею повідомив, що вони офіційно розлучені рішенням суду, про що їй до цього часу не було відомо.

Відповідно до отриманої Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно за № 200876352 від 19.02.2020 за відповідачем ОСОБА_1 у АДРЕСА_2 на праві власності із часткою 1/1 зареєстровано земельну ділянку під кадастровим номером :02:002:0326, площею 0,1532 га, за цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, а також житловий будинок, сарай, стодолу, стайню, вбиральню, криницю, огорожу за цією ж адресою. Підставами набуття права власності стали договори купівлі - продажу №681 та №682 від 14.06.2013. Тобто відповідач зареєстрував за собою право власності на все нерухоме майно без визначення належної їй частки, що є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя.

Вважала, що до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя та поділу належить наступне майно: незавершений будівництвом житловий будинок та будівельні матеріали застосовані для його будівництва, що в АДРЕСА_2 ; земельна ділянка під кадастровим номером :02:002:0326, площею 0,1532 га, за цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, по АДРЕСА_2 ; житловий будинок А, загальною площею - 31.3 кв. м., житловою площею - 17.1 кв. м., сарай,Б; стодола,В; стайня,Г; вбиральня,Д; криниця,№1; огорожа №2-3, що розташований на земельній ділянці під кадастровим номером :02:002:0326, по АДРЕСА_2 .

Відповідач не визнає її право на половину майна, що придбане під час шлюбу, тому позивач просила визнати за нею право власності на половину спірного майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя: просила поновити строк звернення до суду із позовом про поділ спільного майна подружжя; визнати за нею в порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на частку будинковолодіння, які розміщені на земельній ділянці під кадастровим номером :02:002:0326, що АДРЕСА_2 ; визнати за відповідачем в порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на частку незавершеного будівництвом житлового будинку зі ступінню будівельної готовності 60 %, що знаходиться на земельній ділянці під кадастровим номером :02:002:0326 по АДРЕСА_2 . Визнати за позивачем в порядку поділу майна подружжя, право власності на частку земельної ділянки під кадастровим номером :02:002:0326, площею 0,1532 га., за цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що по АДРЕСА_2 . Виділити їй із земельної ділянки під кадастровим номером :02:002:0326, загальною площею 0,1532 га., на праві власності земельну ділянку площею 305 кв. м. відповідно до варіанту № 1 додатку № 2 висновку судової будівельно-технічної експертизи за № 23/12/21 від 23.12.2021 для співвласника № 1, а іншу частину земельної ділянки загальною площею 922 кв.м. залишити у спільній частковій власності сторін з частками для кожного.

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 30 січня 2024 року позов ОСОБА_2 задоволений частково.

Визнано спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 нерухоме майно, що складається із житлового будинку, сарая, стодоли, стайні, вбиральні, криниці, огорожі, розташованого по АДРЕСА_2 , а також земельної ділянки площею 0,1532 га під кадастровим номером :02:002:0326 по АДРЕСА_2 , з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд .

В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_2 та за ОСОБА_1 право власності по частині за кожним на житловий будинок загальною площею 31, 3 кв. м., сараю, стодоли, стайні, вбиральні, криниці, огорожі, які розміщені на земельній ділянці під кадастровим номером :02:002:0326, що АДРЕСА_2 ; право власності по частині за кожним на земельну ділянку кадастровий номер :02:002:0326, площею 0,1532 га., за цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, по АДРЕСА_2 .

Виділено ОСОБА_2 із земельної ділянки під кадастровим номером :02:002:0326, загальною площею 0,1532 га., на праві власності земельну ділянку площею 305 кв. м. відповідно до варіанту № 1 додатку № 2 висновку судової будівельно-технічної експертизи за № 23/12/21 від 23.12.2021 для співвласника № 1, а іншу частину земельної ділянки загальною площею 922 кв.м. залишено у спільній частковій власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з рівними частками по для кожного.

Виділено ОСОБА_1 із земельної ділянки під кадастровим номером :02:002:0326, загальною площею 0,1532 га., на праві власності земельну ділянку площею 305 кв. м. відповідно до варіанту № 1 додатку № 2 висновку судової будівельно-технічної експертизи за № 23/12/21 від 23.12.2021 для співвласника №2, а іншу частину земельної ділянки загальною площею 922 кв.м. залишено у спільній частковій власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з рівними частками по для кожного.

В задоволенні решти вимог позову ОСОБА_2 щодо поділу незавершенного будівництвом житлового будинку та будівельних матеріалів застосованих для його будівництва, в АДРЕСА_2 , відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати в загальному розмірі 6500 грн, що складаються із 3000 грн витрат по оплаті судового збору та 3 500 грн витрат по оплаті за проведення судової будівельно-технічної експертизи.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає рішення суду першої інстанції неправильним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального законодавства. Суд безпідставно не прийняв до уваги заяву відповідача про застосування наслідків пропуску позовної давності. ОСОБА_2 звернулася з позовом про поділ спільного майна подружжя 22.03.2021р., тобто більше ніж як через 5 років після розірвання шлюбу, який розірваний в 2015 році. Відповідно, позивачем без поважних причин пропущений трьохрічний строк звернення до суду з даним позовом.

Право власності на житловий будинок та земельну ділянку зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Дана інформація не є закритою і доступна для всіх, тому ОСОБА_2 мала можливість дізнатися про такі обставини. Отже, вона пропустила без поважних причин строк для звернення до суду, що є підставою для відмови в позові. Суд незаконно без відповідних доказів та підстав погодився із позицією позивача, що вона довідалася про розірвання шлюбу в липні 2018р., а 19.02.2020р. дізналася про реєстрацію права власності на нерухоме майно виключно за відповідачем, нібито всупереч попередньої домовленості. Суд безпідставно задовольнив клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя через поважність пропуску такого строку.

Просив рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 30 січня 2024 року скасувати та постановити нове, яким в позові відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Позивач ОСОБА_2 до суду не явився, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, її представник адвокат Козар Т.В., який представляє її інтереси на підставі довіреності, надав заяву про розгляд справи без його участі.

Відповідач ОСОБА_1 до суду не явився також, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи без його участі.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 11.02.1989 року уклали шлюб.

Заочним рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 15.10.2015 року, ухваленим за позовом ОСОБА_1 , шлюб між ними розірваний.

З письмових доказів, наданих позивачем, судом встановлено, що під час шлюбу сторонами 14.06.2013 року набуто нерухоме майно, яке підлягає поділу як спільна сумісна власність подружжя, а саме житловий будинок із господарськими спорудами за адресою АДРЕСА_3 .

З інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за № 200876352 від 19.02.2020 року вбачається, що за ОСОБА_1 зареєстровано за реєстраційним номером 6 об`єкт нерухомого майна: житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами , що в АДРЕСА_2 та земельну ділянку з кадастровим номером :02:002:0326, реєстраційний номер 6, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,1532 га .

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Наведеною правовою нормою встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Згідно із ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Суд вважав, що обставини придбання спірного майна під час шлюбу не спростовані відповідачем, тому прийшов до висновку про наявність підстав для задовлення позовних вимог позивача про визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя і визнання за нею права власності на частину вказаних об`єктів нерухомості: спірного будинку та земельної ділянки. Судом відмовлено в задоволенні вимог ОСОБА_2 про поділ незавершеного будівництвом житлового будинку зі ступінню будівельної готовності 60 %, і в цій частині рішення ніким не оскаржується, тому не переглядається. Заява представника позивача адвоката Козар Т.В., адресована апеляційному суду, крім клопотання про розгляд справи без його участі, містить зауваження щодо незгоди із висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог, оскільки на думку представника, суд мав би вийти за межі позовних вимог і поділити майно як сукупність будівельних матеріалів. Проте така заява не може бути врахована судом апеляційної інстанції при перегляді оскаржуваного рішення з огляду на правила статті 367 ЦПК України.

В апеляційній скарзі відповідач не оспорює висновки суду стосовно обгрунтованості позовних вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя, але вказує, що позивач пропустила строк позовної давності для звернення до суду без поважних причин, і тому в задоволенні позову необхідно було відмовити з цих підстав.

Суд першої інстанції перевіряв доводи відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності, і судом встановлено, що фактично сторони перебували в зареєстрованому шлюбі із 11.02.1989 року по 15.10.2015 року.

Шлюб між сторонами в справі було розірвано заочним рішенням Косівського районного суду від 15.10.2015 року за позовом ОСОБА_1 у відсутності ОСОБА_2 .

Доказів того, що ОСОБА_2 було відомо про прийняття судом рішення про розірвання шлюбу, суду не надано.

Крім того, сам факт розірвання шлюбу не порушив право власності позивача щодо майна, яке є спільно набутим у шлюбі, і режим якого не припинений із розірванням шлюбу.

Як зазначено позивачем, 19.02.2020 року із Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно за № 200876352, вона дізналася про реєстрацію права власності на нерухоме майно з часткою 1/1 виключно за ОСОБА_1 всупереч попередньої домовленості між ними. Зазначену інформаційну довідку на її прохання видано на замовлення сина ОСОБА_3 , який в той час перебував в Україні, і раніше позивач не мала можливості дізнатися про порушення її прав. Відповідач такі обставини, крім власних тверджень, нічим не спростував.

Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У ч. 2 ст. 72 СК України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними.

Аналогічні правові висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19), від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19), від 13 липня 2020 року у справі № 570/4234/16-ц (провадження № 61-15213св19), від 24 лютого 2021 року у справі № 303/6365/17 (провадження № 61-13857св19) та від 10 серпня 2022 року у справі № 541/312/21 (провадження № 61-2731ск22).

Встановлено, що позивач отримала інформацію про реєстрацію права власності на спірний будинок в цілому за відповідачем 19.02.2020 року без урахування її частки, звернулася з позовом до суду 22.03.2021 року. Відтак, враховуючи вищенаведені усталені правові висновки Верховного Суду, ОСОБА_2 не пропустила строк позовної давності, і висновок суду про продовження позивачу строку для звернення до суду є зайвим, але таким, що не привів суд до неправильного висновку стосовно грунтовності заявлених вимог.

Відповідач не надав суду інших доказів, які б достеменно свідчили про те, що позивач раніше дізналася про порушення її права. Доводи апеляційної скарги є аналогічними обставинам, які відповідач викладав у відзиві на позовні вимоги.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам. Доводи апеляційної скарги про те, що судом не надана належна оцінка заяві відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності, не знайшли свого підтвердження, оскільки з оскарженого рішення вбачається, що суд усім доводам сторін по справі, як і доказам, надав оцінку у відповідності до положень ст. 89 ЦПК України.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.374, 367, 375, 381,382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 30 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 11 квітня 2024 року.

Судді Є.Є. Мальцева

В.М. Луганська

В.М. Барков