Провадження №: 2/336/447/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2024 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Дмитрюк О.В.,

за участю секретаря Нєдєльчевої О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення до квартири, -

ВСТАНОВИВ:

08.09.2023 р. позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом, в якому зазначив, що 08.08.2003 р. він одружився з відповідачем. 12.12.2003 р. сторонами було придбано квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ), яка оформлена на ім`я відповідача.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 02.10.2010 р. шлюб між сторонами розірвано.

10.11.2021 р. рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя було задоволено його позов про поділ майна подружжя, визнано за ним та ОСОБА_2 право власності на частину спірної квартири.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 08.06.2022 р. рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 10.11.2021 р. скасовано. Ухвалено рішенням, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено частково. В порядку поділу майна подружжя: визнано за ОСОБА_1 право власності на 2/7 частини квартири АДРЕСА_2 ; визнано за ОСОБА_2 право власності на 5/7 частин квартири АДРЕСА_2 .

Вказане рішення набрало законної сили.

В подальшому, ОСОБА_1 08.11.2022 р. було зареєстровано право власності на 2/7 частини квартири АДРЕСА_2 .

В період часу з 08.11.2022 р. по 14.02.2022 р., позивач неодноразово інформував ОСОБА_2 про те, що за ним зареєстровано право власності на частку квартири та просив надати доступ до житла, однак його прохання ігнорувались.

14.02.2022 р. він, в черговий раз, намагався потрапити до свого житла, однак ОСОБА_2 до квартири його не впустила, мотивуючи це тим, що в нього не має рішення суду про визначення порядку користування квартирою.

У зв`язку з вказаними обставинами ОСОБА_1 викликав наряд поліції. У присутності поліцейських відповідач відмовилась впускати ОСОБА_1 до квартири, у зв`язку з чим позивач звернувся до відділу поліції № 3 з заявою про вчинення кримінального правопорушення. Відомості за заявою ОСОБА_1 були зареєстровані в журналі ЄО під № 2721.

За позовом ОСОБА_1 просить усунути йому перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_2 , яка належить позивачу на праві спільної часткової власності (розмір частки 2/7) шляхом вселення його до вказаної квартири; зобов`язати ОСОБА_2 не чинити позивачу перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_2 та стягнути судові витрати.

Ухвалою від 20.09.2023 р. у справі відкрито провадження та призначено її розгляд за правилами загального позовного провадження на 12.10.2023 р.

12.10.2023 р. підготовче судове засідання відкладено на 07.11.2023 р. на підставі п.1 ч.2 ст.198, п.2 ч.2 ст.223 ЦПК України.

07.11.2023 р. підготовче судове засідання відкладено на 05.12.2023 р. у зв`язку з перебуванням судді в нарадчій кімнаті.

05.12.2023 р. підготовче судове засідання відкладено на 25.01.2024 р. через перебування судді у відпустці.

25.01.2024 р. закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду на 28.02.2024 р.

28.02.2024 р. розгляд справи відкладено на 28.03.2024 р. на підставі п.2 ч.2 ст.223 ЦПК України.

Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив (а.с.71-74).

Відповідач та її представник просили відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві на позов (а.с.58-59).

Вивчивши матеріали справи, залухавши пояснення представників сторін, відповідача, оглянувши відеозапис, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом з письмових доказів, 08.08.2003 р. сторони уклали шлюб (а.с.10).

12.12.2003 р. ОСОБА_2 за договором, який був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Грибановою О.В., та зареєстрований у реєстрі за № 2087, придбала квартиру АДРЕСА_2 (а.с.11).

Рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 02.10.2020 р. шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був розірваний (а.с.12-13).

10.11.2021 р. рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя було задоволено позов ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.14-17).

Постановою Запорізького апеляційного суду від 08.06.2022 р. рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10.11.20222 року скасовано. Увалено нове рішення, яким возов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково. В порядку поділу майна подружжя: визнано за ОСОБА_1 право власності на 2/7 частин квартири АДРЕСА_2 ; визнано за ОСОБА_2 право власності на 5/7 частин квартири АДРЕСА_2 (а.с.18-22).

ОСОБА_1 08.11.2022 р. зареєстрував право власності на 2/7 частин квартири АДРЕСА_2 (а.с.23).

Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Пункт 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника житла (рішення у справі «Gillow v. the U.K.» від 24.11.1986), так і на наймача (рішення у справі «Larkos v. Cyprus» від 18.02.1999).

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Статтею 9 ЖК Української РСР визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно положень ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом із ним і ведуть із ним спільне господарство.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 317, 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які також передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише на підставах, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Чинним законодавством України не передбачено збереження права користування житлом за колишнім його власником. Виникнення права особи на користування житлом залежить від наявності у цієї особи права власності на це житло, а отже припинення права власності цієї особи та членів її родини на житло припиняє їх право на користування житлом.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Захист права власності - це сукупність передбачених законом цивільно-правових засобів, які, по-перше, гарантують нормальне господарське використання майна (тобто вони забезпечують захист відносин власності в їх непорушеному стані), а по-друге - застосовуються для поновлення порушених правовідносин власності, для усунення перешкод, що заважають їх нормальному функціонуванню, для відшкодування збитків, які заподіяні власнику.

Позивач, в поданому до суду позові, стверджує, що відповідач чинить йому перешкоди у користуванні власністю.

Згідно ст.12 та ст.81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і сторони у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

14.02.2023 р. ОСОБА_1 звернувся до відділу поліції № 3 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області з заявою про те, що колишня дружина ОСОБА_2 не впустила його до квартири, змінила замки (а.с.40, 41), відомості за заявою ОСОБА_1 були зареєстровані до журналу ЄО під № 2721 (а.с.42).

Твердження позивача про те, що ОСОБА_2 не надає йому доступу до житлового приміщення, підтверджені оглянутим судом відеозаписом, який міститься на ДВД-диску (а.с.68).

Встановлені судом обставини є підставою для задоволення позову ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення.

Доводи сторони відповідача про необхідність визначення порядку користування квартирою до вирішення питання про вселення, є неспроможними з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно із ч. 1 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має правовимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (ст. 358 ЦК України).

Відповідно до пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду від 25 грудня 1995 (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 1998) № 15 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною часткою власності, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або ті, які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ця норма свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

У даному випадку, оскільки квартира є спільною сумісною власністю, співвласники мають рівні права щодо користування квартирою.

Критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 17.02.2016р.№ 6-1500цс15.

На підставі ст.141 ЦПК україни, суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору.

Повний текст рішення складений 12.04.2024 р. у зв`язку з перебуванням судді в нарадчій кімнаті з 04.04.2024 р. по 12.04.2024 р.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 141, 261, 264, 265, 354ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення до квартири задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_2 .

Вселити ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_2 .

Зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 2167,20 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 12 квітня 2024 року.

Суддя О.В.Дмитрюк