Справа № 473/6693/23
РІШЕННЯ

іменем України

"12" квітня 2024 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючої судді Лузан Л.В., за участю секретаря судових засідань Багрін І.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вознесенську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Вознесенської міської ради Миколаївської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю,

ВСТАНОВИВ

в грудні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, поданим в його інтересах адвокатом Бінько Мариною Анатоліївною, до відповідачів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 про визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю, виданого 28 жовтня 1993 року виконавчим комітетом Вознесенської міської ради на підставі рішення №210 від 17 серпня 1993 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1723.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач ОСОБА_1 є власником 30/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 . Співвласниками інших часток вказаного будинку, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, є ОСОБА_5 (24/100), ОСОБА_6 (11/100), ОСОБА_7 (11/100), ОСОБА_8 (24/100).

Вказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,1415 га, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 згідно державного акта на право приватної власності на землю, виданого 28 жовтня 1993 року виконавчим комітетом Вознесенської міської ради.

Проте, в процесі підготовки документів, необхідних для належного оформлення права власності на частку земельної ділянки, позивачем було встановлено, що державний акт на право приватної власності на землю не відповідає вимогам діючого законодавства (виданий з перевищенням максимальної площі земельної ділянки, яка могла бути безоплатно передана за даним видом користування).

Виходячи з цих обставин, враховуючи неможливість внесення змін або виправлень до правовстановлюючого документа на землю в адміністративному порядку, позивач ОСОБА_1 просив визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий 28 жовтня 1993 року виконавчим комітетом Вознесенської міської ради.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 грудня 2023 року відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою цього ж суду від 09 лютого 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю залишено без розгляду.

Ухвалами Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 лютого 2024 року до участі в справі в якості співвідповідачки залучено ОСОБА_3 , в якості третіх осіб без самостійних вимог залучено ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Ухвалою цього ж суду від 05 квітня 2024 року до участі в справі в якості співвідповідачки залучено ОСОБА_4 .

В судове засідання позивач ОСОБА_1 та його представниця адвокат Бінько М.А. не з`явилися, остання надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги ОСОБА_1 просила задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися, надали заяви про розгляд справи без їх участі, не заперечували проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, судом відповідно до ч.ч. 7, 8 ст. 128 ЦПК України належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи за зареєстрованим місцем її проживання, причину неявки суду не повідомила.

Представник відповідача Вознесенської міської ради Миколаївської області в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, про причини неявки суду не повідомив.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилася, повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи, про причини неявки суду не повідомила.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилася, в матеріалах справи наявне її клопотання про розгляд справи за її відсутності, не заперечувала проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_7 в судове засідання не з`явився, судом відповідно до ч.ч. 7, 8 ст. 128 ЦПК України належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи за зареєстрованим місцем його проживання, причину неявки суду не повідомив.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Зокрема судом встановлено, що рішенням виконкому Вознесенської міської ради від 17 серпня 1993 року за № 210 ОСОБА_2 одноособово передано у власність земельну ділянку площею 462 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , призначену для обслуговування житлового будинку за цією адресою. Вказаним рішенням також передано у власність ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 земельну ділянку площею 1415 кв.м., розташовану за вищевказаною адресою, призначену для обслуговування цього ж житлового будинку.

На підставі вказаного рішення виконавчим комітетом Вознесенської міської ради було видано державний акт на право приватної власності на землю від 28 жовтня 1993 року, реєстр. № 1723, яким посвідчено право власності ОСОБА_9 (спадщину після смерті вказаної особи прийняла ОСОБА_12 ), ОСОБА_8 ( ОСОБА_2 є спадкоємцем вказаної особи), ОСОБА_10 (після її смерті спадщина перейшла до держави), ОСОБА_13 ( ОСОБА_4 прийняла спадщину після її смерті) на земельну ділянку площею 0,1415 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , призначену для обслуговування житлового будинку за цією адресою.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на житловий будинок, АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_5 (24/100), ОСОБА_6 (11/100), ОСОБА_7 (11/100), ОСОБА_8 (24/100), ОСОБА_1 (30/100).

Аналізуючи заявлені вимоги, суд виходить з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 6 ЗК України 1990 року (чинного на час передачі у власність земельної ділянки) громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); садівництва; дачного і гаражного будівництва.

Передача розташованих на території міст земельних ділянок у власність громадян належить до відання міських Рад народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки (ст.ст. 6, 10, 17 ЗК України 1990 року, ст.ст. 19, 35, 42 Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування» (чинних на час передачі ОСОБА_5 у власність ділянки)).

Громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність або надаються в користування земельні ділянки для будівництва та обслуговування індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач.

Розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара (ч.ч. 1, 2 ст. 67 ЗК України 1990 року).

Громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди і земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою спільно. Використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності, визначаються співвласниками цих об`єктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок, будівлю, споруду (ч. 1 ст. 42 ЗК України 1990 року).

Право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Право власності або право постійного користування землею посвідчуються державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів (ч. 1 ст. 22, ч. 1 ст. 23 ЗК України 1990 року, п. 1.1 «Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди)», затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах 15 квітня 1993 року N 28 (чинної на час передачі ОСОБА_5 ділянки у власність).

Державні акти, що посвідчують право власності на землю або право постійного користування землею, яка перебуває у державній власності, видаються на підставі рішень Верховної Ради України, Верховної Ради Республіки Крим, місцевих Рад народних депутатів (п. 1.2 Інструкції).

Таким чином, співвласники житлового будинку (належного їм на праві спільної часткової власності) мають право на отримання у спільну власність й земельну ділянку, необхідну для його обслуговування.

Крім цього, оскільки державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення відповідної місцевої Ради, на території якої розташована земельна ділянка, тому його зміст не повинен суперечити змісту відповідного рішення.

Проте судом встановлено, що земельна ділянка була передана у власність з порушеннями, оскільки її передача відбулася з перевищенням дозволених розмірів (надано 0,1415 га при обмеженні до 0,1 га). Водночас державний акт на право приватної власності на землю від 28 жовтня 1993 року, реєстр. № 1723 суперечить змісту рішення виконкому Вознесенської міської ради від 17 серпня 1993 року №210 (на підставі якого видано вказаний правовстановлюючий документ).

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зі змісту ст. 144 Конституції України та ч.ч. 9, 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом, тобто в судовому порядку. Це не позбавляє орган місцевого самоврядування права за власною ініціативою або ініціативою інших заінтересованих осіб змінити чи скасувати прийнятий ним (або виконавчим органом ради) правовий акт (у тому числі і з мотивів невідповідності Конституції чи законам України).

Проте, згідно ст. 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами, а тому не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення (рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року).

Обставини справи вказують на неможливість внесення змін або самостійного скасування державного акту (який порушує права позивача) органом місцевого самоврядування.

Згідно ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (ч. 1 ст. 155 ЗК України).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №2-3007/11 вказано, що державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Належними відповідачами у справах про визнання недійсними та скасування актів про право власності на земельну ділянку є особа, якій видано державний акт про право власності на відповідну земельну ділянку та орган місцевого самоврядування чи орган виконавчої влади, що прийняв рішення про його видачу (постанова Верховного Суду від 22 червня 2022 року в справі № 545/1575/21).

Таким чином, з огляду на викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 272-273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ

позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Вознесенської міської ради Миколаївської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю задовольнити.

Державний акт на право приватної власності на землю, виданий 28 жовтня 1993 року виконавчим комітетом Вознесенської міської ради на підставі рішення виконавчого комітету Вознесенської міської ради №210 від 17 серпня 1993 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1723, визнати недійсним.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя Л.В. Лузан