КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/448/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2024 року місто Київ

справа №752/29391/21

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 та за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 липня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Шевченко Т.М., повний текст рішення складено 24 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила:

визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя;

в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за неюправо власності на 70 (сімдесят) частин вказаної квартири.

В обґрунтування вимог посилалася на те, що з 15 листопада 2014 року вона перебувала з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі.

Від даного шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_3 , 2011 року народження та ОСОБА_4 , 2015 року народження.

Зазначала, що під час шлюбу сторони придбали квартиру АДРЕСА_1 .

Посилалась на те, що оскільки відповідач ухиляється від виконання батьківського обов`язку щодо утримання малолітньої доньки, яка проживає з позивачем, остання перебуває на повному утриманні матері, позивач просилаь відступити від засад рівності часток, та визнати за нею право власності на 70 (сімдесят) частин спірної квартири.

У лютому 2023 року позивач звернулася до суду з заявою про зменшення позовних вимог, в якій просила:

визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя;

в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину спірної квартири.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 12 липня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 .

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 11 вересня 2023 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 50 000 грн. та 3783,33 грн. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила частково скасувати рішення і ухвалити нове рішення, яким визнати право власності на 70 (сімдесят) частин квартири АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 .

На обґрунтування вимог посилалася на те, що відповідачем не доведено жодним належним і достатнім доказом, що саме за рахунок коштів, отриманих згідно договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 проінвестовано спірну квартиру.

Вказувала, що із долучених до матеріалів справи договору купівлі продажу квартири АДРЕСА_3 від 12 лютого 2016 року та договору про участь у Фонді інвестування будівництва №73567 від 12 лютого 2016 року неможливо встановити, яка дія була раніше, а саме продаж подарованої квартири або ж підписання договору інвестування у спірну квартиру.

Зазначала, що з моменту укладення шлюбу відповідач хоча і працював, але заробітна плата була невеликою, яка зовсім не забезпечувала потреби сім`ї. Вона, ж, навпаки, завжди працювала, з моменту закінчення університету, з 2008 року її середня заробітна плата за місяць складала приблизно 1500- 2000 доларів США у гривневому еквіваленті, і на момент шлюбу вона мала значні заощадження, приблизно 70000 доларів США. Однак, суд не надав належну оцінку даним доказам і взагалі їх не досліджував.

Посилалася на те, що за час шлюбу відповідач незначний період, з жовтня 2016 року по травень 2017 року отримував заробітну плату, яка дозволяла пристойно забезпечувати сім`ю, і тільки з липня 2020 року влаштувався на своє теперішнє місце роботи.

Вважає, що сам факт продажу подарованого в шлюбі майна, не є належним доказом того, що дані кошти були витрачені на спірну квартиру, з огляду на їх недостатність для купівлі.

Вказувала на те, що квартира була подарована їх сім`ї матір`ю відповідача у зв`язку із її вагітністю і наближенням народження спільної з відповідачем дитини.

Зазначала, що починаючи з моменту пред`явлення позову про розірвання шлюбу, тобто з червня 2021 року, відповідач самоусунувся від виконання своїх обов`язків, передбачених статтею 180 СК України. З початку збройної агресії Російської федерації проти України вона з двома малолітніми дітьми та матір`ю похилого віку виїхала за кордон, з метою збереження життя та здоров`я близьких людей.

Посилалася на те, що оскільки відповідач взагалі усунувся від обов`язку по утриманню своїх дітей, що підтверджується розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, вважає, що в даному випадку підлягає застосуванню частини 2, 3 статті 70 СК України.

Вказувала, що суд першої інстанції не з`ясовував і не врахував ті обставини, що вартість подарованого майна і вартість проінвестованого майна на момент підписання договору про участь у Фонді фінансування будівництва різниться майже в чотири рази, а вартість спірної квартири на момент пред`явлення позову в 14 разів більша ніж вартість подарованої квартири відповідачу.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким:

квартиру АДРЕСА_2 визнати особистою приватною власністю ОСОБА_2 ;

визнати спільною сумісною власністю подружжя автомобіль марки «Mazda 3» д.н.з.НОМЕР_1 ;

визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину вказаного автомобіля та стягнути на його користь 110 000 грн. від ринкової вартості 1/2 частини машини;

припинити ОСОБА_2 право власності на частку у праві власності на автомобіль.

На обґрунтування вимог посилався на те, що 05 лютого 2015 року між ОСОБА_5 (матір ОСОБА_6 ) та ОСОБА_7 укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Постол Н.І. за реєстровим номером 326, відповідно до якого ОСОБА_2 набув у дар квартиру АДРЕСА_4 . Дар сторони оцінили у 199 178 грн.

Вказував, що 12 лютого 2016 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_5 , а ОСОБА_8 прийняла у власність квартиру та сплатила за неї грошову суму у розмірі 648 492 грн.

Зазначав, що судом першої інстанції було вірно встановлено, що доводи відповідача ОСОБА_6 про те, що за рахунок грошових коштів у розмірі 648 492 грн., отриманих останнім від продажу належної йому на праві приватної власності квартири, здійснено частково інвестування спірної квартири, позивачем не спростовано.

Відзиву на апеляційні скарги не надійшло.

В судовому засіданні апеляційного суду представники відповідача апеляційну скаргувідповідачапідтримали, просили її задовольнити з вищевказаних підстав, у задоволенні апеляційної скарги позивача відмовити.

Позивач у судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Направила на адресу апеляційного суду заяву, в якій зазначала, що вона з дітьми перебуває за кордоном та не може прибути до суду у зв`язку з небезпекою для життя, враховуючи постійні обстріли. Просила відкласти розгляд справи на більш пізню дату.

Колегія суддів відхилила вказане клопотання та вважає за можливе розглядати справи у відсутність позивача відповідно до положень ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників відповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, з 15 листопада 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 06 грудня 2021 року.

Від даного шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_1 зазначала, що під час шлюбу сторони придбали квартиру АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_2 вказував на те, що спірна квартира є його особистою приватною власністю, оскільки придбана за кошти, отримані від продажу квартири, яку йому подарувала його мати.

З матеріалів справи вбачається, що 05 лютого 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Постол Н.І. за реєстровим номером 326, відповідно до якого ОСОБА_2 набув у дар квартиру АДРЕСА_4 . Дар сторони оцінили у 199178 грн.

12 лютого 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Забігайло Л.П. за реєстровим номером 100, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_4 , за що остання сплатила грошову суму у розмірі 648 492 грн.

12 лютого 2016 року між ПАТ АКБ «Аркада» та ОСОБА_2 укладено договір №73567 про участь у Фонді фінансування будівництва, відповідно до умов якого довіритель на підставі повного визнання ним Правил фонду фінансування будівництва «Еврика» за програмою ТОВ «Аркада-Будівництво», що затвердженні рішенням правління ПАТ АКБ «Аркада», надає свою згоду на участь у фонді фінансування будівництва виду А «Еврика» за програмою ТОВ «Аркада-Будівництво».

Відповідно до п.п.3, 4 вказаного договору за умовами договору управитель приймає від довірителя кошти в управління та відповідно до Правил фонду і цього договору перераховує частину таких коштів для фінансування будівництва, решта коштів залишається в управлінні управителя. Після закінчення будівництва, введення об`єкта в експлуатацію, підключення об`єкта до інженерних мереж, передачі його об`єднанню співвласників, або власнику, або експлуатуючій організації разом з необхідною технічною документацією, та, відповідно, під заселення довірителям кошти оперативного резерву управитель передає забудовнику. Після отримання від довірителя коштів управитель закріплює за довірителем об`єкт інвестування та видає довірителю свідоцтво про участь у фонді.

Згідно з п.6 договору відповідно до Правил фонду та договору за довірителем закріплюється об`єкт інвестування з наступними характеристиками: вид об`єкта інвестування - квартира; будівельна або поштова адреса: АДРЕСА_6 ; номер об`єкта будівництва - складова частина об`єкта будівництва житловий будинок АДРЕСА_7 ; номер об`єкта інвестування 161; поверх 23; кількість кімнат 3; загальна площа 81,85 кв.м

12 лютого 2016 року між ПАТ АКБ «Аркада» та ОСОБА_2 укладено договір №73567 про уступку майнових прав, відповідно до умов якого банк відступає довірителю, а довіритель приймає від банку майнові права на об`єкт інвестування, закріплений за довірителем на підставі договору про участь у ФФБ, який має наступні характеристики: вид об`єкта - квартира; номер об`єкта інвестування - 161; поверх за проектом - 23; кількість кімнат за проектом - 3; загальна площа - 81,85 кв.м; вартість об`єкта інвестування - 1 104 975 грн; об`єктом будівництва є житлові будинки та об`єкти соціально-побутової сфери на АДРЕСА_6 , складова частина об`єкта будівництва - житловий будинок АДРЕСА_7 .

З довідки ПАТ АКБ «Аркада» №54138 від 31 травня 2018 року виданої ОСОБА_2 вбачається, що об`єкт інвестування проінвестовано у повному обсязі на 100% згідно договору №73567 від 12 лютого 2016 року про участь у ФФБ, до Фонду фінансування будівництва виду А «Еврика» за програмою ТОВ «Аркада-Будівництво» внесено кошти у сумі 1 104 975 грн.

19 листопада 2018 року проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , що підтверджується даними з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21 листопада 2018 року №146316936; підстава виникнення права власності: довідка, серія та номер: 54138, виданий 31 травня 2018 року, видавник - ПАТ АКБ «Аркада»; акт приймання-передачі об`єкта інвестування, виданий 31 травня 2018 року; договір про участь у ФФБ № 73567 від 12 лютого 2016 року; договір уступки майнових прав №73567 від 12 лютого 2016 року; додаткова угода до договору №73567 про участь у ФФБ від 12 лютого 2016 року від 31 травня 2018 року.

Положеннями частин 3, 4 ст.368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України).

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17-ц.

Разом з тим, статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття.

За змістом пункту 3 частини першої статті 57 СК України майно, набуте дружиною, чоловіком, за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто є особистою приватною власністю.

У постанові Верховного Суду від 18 червня 2018 року у справі №711/5108/17 зроблено висновок щодо застосування пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що у випадку набуття одним з подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Статтею 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 76 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що квартира АДРЕСА_1 набута відповідачем у період перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачем.

При цьому, позивачем не спростовано належними та допустимими доказами доводи відповідача ОСОБА_2 про те, що за рахунок грошових коштів у розмірі 648 492 грн., отриманихостаннім від продажу належної йому на праві приватної власності квартири АДРЕСА_4 , здійснено частково інвестування спірної квартири відповідно до договору №73567 про участь у Фонді фінансування будівництва від 12лютого 2016 року та договору №73567 про уступку майнових прав від 12лютого 2016 року.

Також позивачем доказів того, що спірна квартира була придбана за спільні грошові кошти або зароблені спільною працею подружжя ОСОБА_1 не надано.

У зв`язку з викладеним, враховуючи суму особистих коштів, які були внесені відповідачем ОСОБА_2 на придбання спірної квартири (648 492 грн.), колегія суддів вважає, що 62/100 частин квартири є особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

Відповідно 38/100 частин спірної квартири є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , які підлягають поділу між ними по 19/100 частин за кожним.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що: відповідачем не доведено жодним належним і достатнім доказом, що саме за рахунок коштів, отриманих згідно договору купівлі-продажу квартири за реєстровим №100 проінвестовано спірну квартиру; що із долучених до матеріалів справи договору купівлі продажу квартири АДРЕСА_3 від 12 лютого 2016 року та договору про участь у Фонді інвестування будівництва №73567 від 12 лютого 2016 року неможливо встановити, яка дія була раніше, а саме продаж подарованої квартири або ж підписання договору інвестування у спірну квартиру, колегія суддів відхиляє, оскільки як вбачається з матеріалів справи 12 лютого 2016 року ОСОБА_2 відчужив належне йому майно за 648 492 грн. та в цей же день проінвестував спірну квартиру.

При цьому, ОСОБА_1 не надала доказів на підтвердження того, що грошові кошти у сумі 648 492 грн. є спільною сумісною власністю подружжя та відповідно не зазначила джерел їх походження.

В апеляційній скарзі позивач просила частково скасувати рішення і ухвалити нове рішення, яким визнати право власності на 70 (сімдесят) частин квартири АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 .

Частиною 6 статті 367 ЦПК України визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції розглядав вимоги позивача, які нею були зменшені у лютому 2023 року, а саме: про визнання квартири АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірної квартири.

В подальшому позивач не подавала заяв про збільшення позовних вимог.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

Щодо посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що за час шлюбу сторонами було придбано автомобіль марки «Mazda 3» д.н.з. НОМЕР_1 , а тому просив визнати спільною сумісною власністю подружжя автомобіль марки «Mazda 3» д.н.з. НОМЕР_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину вказаного автомобіля та стягнути на його користь 110 000 грн. від ринкової вартості 1/2 частини машини;припинити ОСОБА_2 право власності на частку у праві власності на автомобіль, колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 в січні 2022 року звернувся до суду з зустрічним позовом, в якому просив:

квартиру АДРЕСА_2 визнати особистою приватною власністю ОСОБА_2 ;

визнати спільною сумісною власністю подружжя автомобіль марки «Mazda 3» д.н.з. НОМЕР_1 ;

визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину вказаного автомобіля та стягнути на його користь 110 000 грн. від ринкової вартості 1/2 частини машини;

припинити ОСОБА_2 право власності на частку у праві власності на автомобіль.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 12 липня 2023 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права приватної власності на квартиру залишено без розгляду.

Оскільки зазначені відповідачем вимоги були залишені без розгляду та по ним не ухвалювалося рішення, а відтак судом апеляційної інстанції не переглядаються.

Ухвалюючи додаткове рішення від 11 вересня 2023 року щодо розподілу судових витрат та стягуючи з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 50000 грн., суд першої інстанції виходив з характеру виконаної адвокатом роботи, обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, критеріїв реальності адвокатських витрат. Також судом першої інстанції було стягнуто з відповідача 3 783,33 грн. судового збору.

Додаткове рішення, яким вирішено питання щодо розподілу судових витрат є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі №904/8884/21.

А відтак, додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 11 вересня 2023 року підлягає скасуванню.

З матеріалів справи вбачається, що у липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції з заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просила стягнути з ОСОБА_2 113 574 грн. витрат на професійну правничу допомогу та 11 350 грн. витрат по сплаті судового збору.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування стороною позивача було надано копії: договору№01/05/21-ПД про надання правової допомоги від 01 травня 2021 року, детальногоописувід 16 липня 2023 року за надані правові послуги адвокатами АО «Лігал кейс» та акт надання послуг від 16 липня 2023 року на суму 113 574 грн.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Положеннями статті 59 Конституції Українизакріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до частин першої -четвертої статті 137 ЦК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на правову допомогу або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п'ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При цьому, склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України» (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі№742/2585/19, від 03 лютого 2021 року у справі №522/24585/17.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Так, відповідно до статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Колегія суддів приходить до висновку, що зазначений представником позивача ОСОБА_9 - Сорокою М.М. у заяві про ухвалення додаткового рішення розмір витрат на професійну правничу допомогу - 7500 грн. є завищеним, неспівмірним з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи, що суперечить принципу розподілу судових витрат.

Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату певного гонорару, в контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи це питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Гонорар успіху як сума, обумовлена сторонами до сплати у твердому розмірі під відкладальною умовою, є складовою частиною гонорару адвоката, тож належить до судових витрат. За наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6672,9 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3000 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§70-72) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18 (провадження №12-171гс19)).

Надані стороною позивача документи на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу у вказаному заявником розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Як вбачається з детального опису робіт від 16 липня 2023 року, АО «Лігал Кейс» були надані послуги:

консультація клієнта, узгодження правової позиції - 2 год., 6000 грн.;

підготовка та надсилання позовної заяви - 2 год., 6000 грн.;

замовлення та супроводження в отриманні експертного висновку - 2 год., 6000 грн.;

участь в судовому процесі 08 грудня 2021 року - 1 год., 3000 грн.;

участь в судовому процесі 15 лютого 2022 року - 1 год., 3000 грн.;

участь в судовому процесі 09 червня 2022 року - 1 год., 3000 грн.;

участь в судовому процесі 22 листопада 2022 року - 1 год., 3000 грн.;

участь в судовому процесі 26 січня 2023 року - 1 год., 3000 грн.;

участь в судовому процесі 28 лютого 2023 року - 1 год., 3000 грн.;

участь в судовому процесі 16 березня 2023 року - 1 год., 3000 грн.;

участь в судовому процесі 04 квітня 2023 року - 1 год., 3000 грн.;

участь в судовому процесі 11 квітня 2023 року - 1 год., 3000 грн.;

участь в судовому процесі 15 травня 2023 року - 1 год., 3000 грн.;

участь в судовому процесі 13 червня 2023 року - 1 год., 3000 грн.;

участь в судовому процесі 28 червня 2023 року - 1 год., 3000 грн.;

участь в судовому процесі 12 липня 2023 року - 1 год., 3000 грн.;

підготовка та надсилання відзиву на зустрічну позовну заяву - 2 год., 6000 грн.;

підготовка додаткових пояснень, заперечень щодо відзиву за первісним та зустрічним позовів, отримання відомостей з Пенсійного фонду, Міністерства внутрішніх справ - 4 год., 12000 грн.;

гонорар - 38574 грн., що разом становить 113574 грн.

При цьому, у даний опис внесені витрати за судові засідання: 08 грудня 2021 року, 09 червня 2022 року, 21 листопада 2022 року, 26 січня 2023 року, 28 лютого 2023 року, 16 березня 2023 року, 13 червня 2023 року, 28 червня 2023 року.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, а саме довідок складених секретарем судового засідання вказані судові засідання проведені не були згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України.

Також відсутні додаткові пояснення, заперечення щодо відзиву за первісним та зустрічним позовами.

При цьому, відомості з Пенсійного фонду позивач могла отримати через особистий кабінет на сайті Пенсійного фонду.

А відтак, витрати за судові засідання: 08 грудня 2021 року, 09 червня 2022 року, 21 листопада 2022 року, 26 січня 2023 року, 28 лютого 2023 року, 16 березня 2023 року, 13 червня 2023 року, 28 червня 2023 року та за підготовку додаткових пояснень, заперечень щодо відзиву за первісним та зустрічним позовів, отримання відомостей з Пенсійного фонду, Міністерства внутрішніх справ на загальну суму 36000 грн. не беруться до уваги.

Апеляційна скарга відповідача не містить доводів щодо непогодження з розрахунком витрат на правову допомогу.

Беручи до уваги пропорційність задоволення позову та апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 , колегія суддів дійшла висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 23272,20 грн. витрат на правову допомогу та 7727,23 грн. витрат по сплаті судового збору.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Апеляційну скаргупозивача ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 липня 2023 року та додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 11 вересня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити частково.

Визнати 38/100 частин квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 81,8 кв.м, житловою площею 42,7 кв.м об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнати за ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_8 ) право власності на: 19/100 частин квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 81,8 кв.м, житловою площею 42,7 кв.м.

В решті вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_8 на користь ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_8 витрати понесені на правову допомогу у розмірі 23272 грн. 20 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 7727 грн. 23 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 11 квітня 2024 року.

Головуючий:

Судді: