Номер провадження: 22-ц/813/456/24
Головуючий у першій інстанції Донцов Д. Ю.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.03.2024 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Одеської міської ради у справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участю третьої особи: Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Донцова Д.Ю. 17 червня 2021 року у м. Одеса, -

встановила:

У серпні 2019 року Одеська міська рада звернулась до суду першої інстанції з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участю третьої особи: Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва.

В обґрунтування позовної заяви Одеською міською радою зазначено, що 13.12.1995 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до умов якого ОСОБА_1 та ОСОБА_2 набули право власності на квартиру №20, загальною площею 43,3 кв.м., житловою площею 29,6 кв.м., у будинку АДРЕСА_1 . Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 06.08.2016 року, індексний номер: 30817085 державного реєстратора Кравця О.В. (ОФ ДП «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень») проведено державну реєстрацію права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна - квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 65,3 кв.м., житлова площа 29,6 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01. Таким чином, відповідачами проведено реконструкцію квартири із збільшенням площі на 22,0 кв.м. шляхом здійснення прибудови до першого поверху багатоквартирного будинку на земельній ділянці комунальної власності. Наказом Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради від 25.06.2019 року №01-13ДАБК скасовано реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації №ОД 56 від 12.04.2019 року. У зв`язку із скасуванням декларації про готовність об`єкта до експлуатації №ОД 56 від 12.04.2019 року позивач вважає, що відсутні підстави для державної реєстрації права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на реконструйований об`єкт нерухомого майна - квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 65,3 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, також вважає зазначений об`єкт нерухомості самочинним будівництвом, яким захоплено земельну ділянку комунальної власності.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17.06.2021 року у задоволенні позову Одеської міської ради було відмовлено.

В апеляційній скарзі представник Одеської міської ради просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована наступним: на момент розгляду справи у відповідачів були відсутні будь-які дозвільні документи на самочинне будівництво, в результаті якого ними було прибудовано самочинну прибудову до належної останнім квартири; земельна ділянка під самочинним будівництвом є власністю територіальної громади м. Одеси, згоди на надання якої відповідачам Одеська міська рада не надавала.

Сторони про розгляд справи на 12.03.2024 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явились представник Одеської міської ради, представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Третя особа - Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради у судове засідання не з`явилась.

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, яке своєчасно і належним чином повідомлене про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника Одеської міської ради підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування судом норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 13.12.1995 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу нерухомого майна, згідно якого ОСОБА_1 та ОСОБА_2 набули право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 06.08.2016 року, індексний номер: 30817085 державного реєстратора Кравця О.В. (ОФ ДП «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень») було проведено державну реєстрацію права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна - квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 65,3 кв.м., житлова площа 29,6 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01.

З 12.06.2019 року по 19.06.2019 року головним спеціалістом Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради Найко В.Г. проведено позапланову перевірку дотримання вимог законодавства в сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил при реконструкції квартири АДРЕСА_1 .

За результатами зазначеної перевірки складено Акт від 19.06.2019 року №001064, в якому встановлено, що у декларації про готовність об`єкта до експлуатації №ОД 56 від 12.04.2019 року з реконструкції квартири АДРЕСА_1 , наведені недостовірні дані в частині розроблення та затвердження проектної документації.

В той же день, 19.06.2019 року, посадовою особою Управління ДАБК ОМР, в присутності представника позивача, відносно замовника ОСОБА_2 складено 2 протоколи про скоєння останнім адміністративних правопорушень, передбачених ч.ч. 5,9 ст. 96 КУпАП.

02.07.2019 року заступником начальника Управління начальник інспекційного відділу №1 Управління ДАБК ОМР Якименко Р.К., за результатами розгляду вказаних вище матеріалів адміністративних правопорушень, в присутності представника позивача, було прийнято дві постанови: 1) №517/19, якою визнано ОСОБА_2 винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 9 ст. 96 КУпАП та накладено штраф у розмірі 10200 грн.; та 2) №518/19, якою визнано ОСОБА_2 винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.5 ст.96 КУпАП та накладено штраф у розмірі 10200 грн.

Вказані постанови були оскаржені ОСОБА_2 у судовому порядку.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13.02.2020 року у справі № 420/4304/19 адміністративний позов ОСОБА_2 було задоволено. Визнано протиправними дії заступника начальника Управління начальника інспекційного відділу №1 Управління ДАБК ОМР Якименка Р.К. Скасовано постанову №517/19 від 02.07.2019 року по справі про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 5 ст. 96 КУпАП. Скасовано постанову №518/19 від 02.07.2019 року по справі про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 9 ст. 96 КУпАП.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23.09.2020 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13.02.2020 року було скасовано та прийнято нове, яким у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 відмовлено у повному обсязі.

Крім того, 25.06.2019 року в.о. начальника Управління ДАБК ОМР на підставі Акту позапланової перевірки №0011064 від 19.06.2019 року та доповідної записки головного спеціаліста інспекційного відділу №1 Найка В.Г. , було видано 2 (два) накази №01-13/274ДАБК та №01-13/275ДАБК, якими було скасовано реєстрацію поданих позивачем у квітні 2019 року «Повідомлення про початок виконання будівельних робіт» від 04.04.2019 року №ОД 83 та «Декларації про готовність до експлуатації об`єкта» від 12.04.2019 року №ОД 56.

У зв`язку із скасуванням декларації про готовність об`єкта до експлуатації №ОД 56 від 12.04.2019 року Одеська міська рада вважає, що відсутні підстави для державної реєстрації права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на реконструйований об`єкт нерухомого майна - квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 65,3 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, також вважає зазначений об`єкт нерухомості самочинним будівництвом, яким захоплено земельну ділянку комунальної власності.

Згідно листа Департаменту комунальної власності Одеської міської ради від 14.12.2018 року, земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 не передавалася у власність або користування для містобудівних потреб ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Таким чином, будівельні роботи відповідачами були проведені на земельній ділянці, яка не передавалася у встановленому порядку для виконання таких робіт.

З огляду на викладене, Одеська міська рада просила суд визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 06.08.2016 року державного реєстратора Кравця О.В., індексний номер: 30817085, відповідно до якого за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було зареєстровано право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 65,3 кв.м., житловою площею 29,6 кв.м., та зобов`язати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 власними силами і за власний рахунок звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва - прибудови площею 22,0 кв.м. до квартири АДРЕСА_1 .

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Згідно ст. 212 Земельного Кодексу України, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Згідно ч. 1 ст. 142 Конституції України, матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.

Згідно зі ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність», будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Згідно положень абз. 2 ст. 28 Закону України «Про архітектурну діяльність», власники та користувачі об`єктів архітектури зобов`язані отримувати в установленому законодавством порядку документ дозвільного характеру, що дає право на виконання робіт, пов`язаних із реконструкцією, реставрацією чи капітальним ремонтом об`єкта архітектури.

Здійснення будівельних робіт на об`єктах містобудування без дозволу на виконання будівельних робіт або його перереєстрації, а також здійснення не зазначених у дозволі будівельних робіт вважається самовільним будівництвом і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про основи містобудування», при здійсненні містобудівної діяльності повинні бути забезпечені: розробка містобудівної документації, проектів конкретних об`єктів відповідно до вихідних даних на проектування, з дотриманням державних стандартів, норм і правил; розміщення і будівництво об`єктів відповідно до затвердженої у встановленому порядку містобудівної документації та проектів цих об`єктів; урахування державних та громадських інтересів при плануванні та забудові територій; урахування законних інтересів та вимог власників або користувачів земельних ділянок та будівель, що оточують місце будівництва.

Згідно ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», забудова територій здійснюється шляхом розміщення об`єктів будівництва. Суб`єкти містобудування зобов`язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об`єктів.

Правовідносини, пов`язані із захистом права власності шляхом припинення права власності відповідача на об`єкт нерухомості, будівництвом якого порушується права власності позивача та знесення самочинного будівництва врегульовано Цивільним кодексом України.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша - виражається в першому реченні першого абзацу цієї статті та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном; друга - міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями; третя - міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Колегія суддів враховує, що у даному випадку предметом позову є втручання у мірне володіння майном відповідачів для захисту інтересів та прав позивача, на підставі чого судом апеляційної інстанції окремо розглянуто наявність всіх відповідних критеріїв для можливості такого втручання.

Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (ч. 4 ст. 373 ЦК України). Цільове призначення земель України покладено законодавцем в основу розмежування правових режимів окремих категорій земель (розділ ІІ «Землі України» Земельного кодексу України), при цьому такі режими характеризуються високим рівнем імперативності, відносно свободи розсуду власника щодо використання ним своєї земельної ділянки.

Так само є нормативно регламентованим право власника на забудову земельної ділянки, яке здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням (ч. 3 ст. 375 ЦК України). Відповідно до змісту ч. 4 ст. 375 ЦК України у разі, коли власник здійснює на його земельній ділянці самочинну забудову, її правові наслідки встановлюються ст. 376 ЦК України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда або інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Враховуючи те, що за змістом ст. ст. 316, 317 ЦК України право власності це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, а відтак виключає це майно з цивільного обороту.

Самочинне будівництво є порушенням встановлених державою правил та норм здійснення будівництва, що призводить до нераціональної забудови населених пунктів, невідповідності збудованих об`єктів нерухомості встановленим вимогам законодавства, що є порушенням прав територіальної громади, а також питань безпеки під час експлуатації вже збудованого об`єкта, екологічної та санітарно-епідеміологічної безпеки.

Згідно з п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про практику застосування судами ст. 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30.03.2012 року самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою.

Під належним дозволом слід розуміти передбачений Законом України № 3038-VI дозвільний документ (ст. 35 - 37), що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об`єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі.

Відповідно до п. 5 вищезазначеної Постанови, право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування.

Згідно з п. 17 Постанови, позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених ст. ст. 391, 396 ЦК України, ст. 103 ЗК України.

Стаття 373 ЦК України, що регламентує право власності на земельну ділянку, містить аналогічну по суті норму згідно якої право власності на земельну ділянку набувається і здійснюється відповідно до закону.

Згідно з положеннями ст. 80 ЗК України, суб`єктами права власності на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

Власник земельної ділянки відповідно до ст. 319 ЦК України володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна може вимагати усунення будь-якого обмеження його права власності.

Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦК України, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню собою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Згідно із ч. 3 ст. 375 ЦК України право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за їх цільовим призначенням.

Відповідно до ст. 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування витрат, понесених під час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель та споруд, здійснюється за рахунок громадян, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих ділянок проводиться за рішенням суду.

У постанові Верховного Суду від 13.03.2019 року у справі № 910/22575/17 зазначено, що за змістом ч. 4 ст. 376 ЦК України збудований об`єкт нерухомості може бути знесений як особою, яка здійснила самочинне будівництво, так і особою яка здійснює самочинне будівництво. У справі встановлено, що право власності чи право користування земельною ділянкою відповідачами не оформлене, а забудова цієї земельної ділянки порушує права третіх осіб.

У постанові Верховного Суду від 03.12.2019 року у справі № 916/2553/18 визначено, що оскільки земельна ділянка, на якій перебуває спірний об`єкт нерухомого майна належить територіальній громаді міста Одеси, рішення щодо передачі у власність або користування цієї земельної ділянки не приймалось, а проведена реєстрація декларації про готовність об`єкта до експлуатації є незаконною, розташоване на ній нерухоме майно є самочинно збудованим об`єктом, наявність якого на земельній ділянці порушує інтереси держави в особі територіальної громади м. Одеса на розпорядження та користування цією ділянкою, а свідоцтва про право власності на вказане нерухоме майно підлягають скасуванню, Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що самочинно збудований об`єкт повинен бути знесений особою, яка здійснила таке будівництво.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 29.01.2020 року у справі №642/1536/17-ц зазначено про те, що системний аналіз положень ст. ст. 376 ЦК України, 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» дає підстави для висновку, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці, але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови.

Таким чином при з`ясуванні, що новозбудований об`єкт частково збудований на земельної ділянці, яка не була відведена для цієї мети та яка належить територіальній громаді, такий об`єкт нерухомості є самочинно збудованим, а тому звернення власника із вимогами про скасування рішення про державну реєстрацію та знесення самочинно збудованого об`єкта нерухомості має законну мету - захист прав власника земельної ділянки.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Стаття 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 року по справі №916/2791/13 зазначила, що системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. При цьому формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Тож реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає встановленим факт самочинного захоплення відповідачами земельної ділянки територіальної громади, яка не була виділена у власність або користування останніх, шляхом здійснення прибудови до першого поверху багатоквартирного будинку на земельній ділянці комунальної власності, у зв`язку із чим ОСОБА_1 та ОСОБА_2 несуть весь обсяг відповідальності, пов`язаний із введенням в оману відповідних органів будівельного контролю щодо надання недостовірних даних в частині розроблення та затвердження проектної документації, та самочинним захопленням земельної ділянки, належної територіальній громаді м. Одеси.

Дані обставини дозволяють дійти висновку, що саме визначений Одеською міською радою спосіб поновлення порушених прав - звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва, є необхідним у демократичному суспільстві та відповідатиме балансу інтересів між правом власності на земельну ділянку територіальної громади та правом власності відповідачів, які без дозвільних документів провели реконструкцію квартири із збільшенням площі на 22,0 кв.м. шляхом здійснення прибудови до першого поверху багатоквартирного будинку на земельній ділянці комунальної власності.

Стосовно визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі державна реєстрація прав) офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з п. 40 Порядку державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком.

Відповідно до приписів ст. 27 ЗУ «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться зокрема на підставі: державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 01.01.2013 року.

Однак, у даному випадку, земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 не передавалася у власність або користування для містобудівних потреб ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Таким чином, будівельні роботи відповідачами були проведені на земельній ділянці, яка не передавалася у встановленому порядку для виконання таких робіт.

Отже, із вищезазначених фактів та обставин вбачається, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора Кравця О.В. від 06.08.2016 року (індексний номер рішення про державну реєстрацію прав: 30817085) про державну реєстрацію права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 65,3 кв.м., житлова площа 29,6 кв.м., підлягає визнанню незаконним та скасуванню у судовому порядку як таке, що порушує права територіальної громади м. Одеси на земельну ділянку, на якій цей об`єкт знаходиться, та як таке, що прийняте із порушенням законодавства за відсутності документів, що підтверджують виникнення права власності на самочинно збудований об`єкт.

При викладених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не визначився з характером спірних правовідносин, неправильно застосував норми матеріального права, у зв`язку із чим рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17.06.2021 року підлягає скасуванню із постановленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог Одеської міської ради.

Щодо судових витрат.

Згідно положень ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача.

З урахуванням вказаного, з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Одеської міської ради підлягають стягненню судові витрати за подачу позову та апеляційної скарги в загальному розмірі 9605 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника Одеської міської ради - задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 червня 2021 року - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Позов Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участю третьої особи: Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва - задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 06 серпня 2016 року державного реєстратора Кравця Олександра Володимировича, індексний номер:30817085, відповідно до якого за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровано право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 65,3 кв.м., житловою площею 29,6 кв.м.

Зобов`язати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 власними силами і за власний рахунок звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва - прибудови площею 22,0 кв.м. до квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Одеської міської ради () витрати по сплаті судового збору в сумі 9605 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 05 квітня 2024 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе