КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№22-ц/824/8792/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2024року місто Київ

справа № 760/2739/24

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 07 лютого 2024 року про передачу справи на розгляд іншого суду, постановлену під головуванням судді Жовноватюк В.С., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про компенсацію за належну частку у спільному майні подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024року позивач ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до відповідача, в якому просив:

стягнути з ОСОБА_2 на його користь компенсацію за належну частку у спільному майні подружжя в сумі 120400 грн.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 07 лютого 2024 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про компенсацію за належну частку у спільному майні подружжя передано за підсудністю на розгляд Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення судом норм процесуального права, просивскасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до Солом`янського районного суду міста Києва.

В обґрунтування вимог посилався на те, щовін надав згоду на відчуження спірного будинку, який перебував у спільній сумісній власності подружжя. В подальшому відповідач ОСОБА_2 реалізувала вказаний вище будинок.

Вказував, що відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі №910/10647/18, правила ст. 30 ЦПК України про виключну підсудність застосовуються до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, тобто спір може стосуватися як правового статусу нерухомого майна, так і інших прав та обов'язків, що пов'язані з нерухомим майном.

Зазначав, що суд першої інстанції помилково послався на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №638/1988/17.

Посилався на те, що оскільки відповідач ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , то підсудність даного спору відноситься до юрисдикції Солом`янського районного суду міста Києва.

Відзиву на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надійшло.

Відповідно до ч.2 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, в тому числі про повернення заяви позивачеві (заявникові), розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Тому, розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Передаючи дану справу на розгляд до Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області, суд першої інстанції виходивз того, що предметом звернення до суду є вимога про стягнення з відповідача грошових коштів за належну частку у спільному майні подружжя від продажу нерухомого майна за адресою: Житомирська область, місто Бердичів, вулиця Фабриціуса, 59, а тому даний позов має пред'являтися за місцем знаходження нерухомого майна, тобто за правилами виключної підсудності.

Колегія суддів погоджується з таким висновкомсуду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, інститут підсудності безпосередньо пов'язаний із забезпеченням права на справедливий судовий розгляд, закріпленого у п.1 ст.6 Конвенції, оскільки за його допомогою визначається «належний суд», тобто суд, уповноважений розглядати конкретну справу.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що суд буде вважатися встановленим законом лише за умови, що він утворений безпосередньо на підставі закону, діє в межах своєї предметної, функціональної та територіальної юрисдикції й у законному складі суду.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Статтями 27, 28, 30 ЦПК України врегульовано питання загальної територіальної підсудності за місцем проживання (місцезнаходженням) відповідача, підсудності справ за вибором позивача та виключної підсудності.

За загальним правилом територіальної підсудності, яке закріплене в ч.ч.1, 2 ст.27 ЦПК України передбачено, що позови до фізичної особи пред`являютьсяв суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Виняток з вказаного правила становить альтернативна підсудність (стаття 28 ЦПК України) та виключна підсудність (стаття 30 ЦПК України).

Згідно з роз`ясненнями, які викладені у пунктах 41, 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. У разі конкуренції правил підсудності мають застосовуватися правила виключної підсудності.

Виключну підсудність встановлено для позовів, які виникають щодо нерухомого майна (ч.1 ст.30 ЦПК України). Згідно з положеннями ст.181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (ст.358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (ст.ст.364, 367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (ст.ст.370, 372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально.

Правові висновки щодо застосування положень цивільного та господарського процесуального законодавства України про виключну підсудність справ у спорах, що виникають з приводу нерухомого майна, викладено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі №911/2390/18.

З аналізу логічної послідовності змін до формулювання положень процесуального законодавства щодо правил розгляду позовів за виключною підсудністю вбачається її спрямованість на визначення виключної підсудності в цілому для всіх спорів, які виникають у межах відповідних правовідносин у зв`язку з нерухомим майном, безвідносно до предмета конкретного спору.

Виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном.

Словосполучення «з приводу нерухомого майна» необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення.

Подібні правові висновки щодо застосування правил виключної підсудності спорів з приводу нерухомого майна викладено у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №910/6644/18, від 26 травня 2021 року у справі №506/33/19.

Згідно з ч.1 ст.30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Відповідно доп.1 ч.1 ст.31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про компенсацію за належну частку у спільному майні подружжя.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що між ним та відповідачем 27 квітня 1991 року було укладено шлюб, у період якого відповідач на підставі договору довічного утримання від 27 жовтня 1997 року набула у власність житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Вказував, що 22 січня 2021 року він надав згоду на відчуження будинку, який перебуває у спільній сумісній власності.

Зазначав, що відповідач реалізувала вказане майно, шляхом його відчуження.

Посилався на те, що на його численні звернення щодо виконання усної домовленості, яка попередньо була досягнута між ними, щодо компенсації йому належної частки у спільному майні, відповідач відповідала відмовою.

Таким чином, з матеріалів справивбачається, що предметом даного позову є стягнення компенсації за належну частку в спільному майні подружжя нерухомого майна - житлового будинку.

Слід зазначити, що житловий будинок не виступає безпосереднім об`єктом спірних правовідносин, однак, вимоги за даним спором йогостосуються.

З урахуванням наведеного та місця розташування спірного майна, а саме житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , суд першої інстанції прийшов вірноговисновку про необхідність направлення даної справи на розгляд до Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області за місцезнаходженняммайна.

Посилання позивача ОСОБА_1 на те, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , а тому підсудність даного спору відноситься до юрисдикції Солом`янського районного суду міста Києва колегія суддів відхиляє, оскільки як вбачається з вищевикладеного на вказані правовідносини положення ч.1 ст.27 ЦПК України не поширюються та застосовуються правила виключної підсудності.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалена з дотриманням норм процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційнускаргупозивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 07 лютого 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: