Справа №489/7810/23
Провадження №2/489/449/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2024 м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Рум`янцевої Н.О.,

із секретарем судового засідання Ставратій Я.,

за участю: позивача- ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєвів порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про відшкодування збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення

встановив.

Позивачка звернулася до суду з позовом, яким просила: стягнути з ОСОБА_4 на її користь суму матеріального збитку, завданого внаслідок вчинення кримінального правопорушення у розмірі 134909,80 грн., з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення у розмірі 89080,96 грн. та три проценти річних від простроченої суми у розмірі 21034,84 грн.; стягнути з ОСОБА_4 на її користь моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн. Мотивуючи свої вимоги тим, що в рамках кримінального провадження № 0001667 її визнано потерпілою, цивільним позивачем, а відповідача ОСОБА_4 обвинуваченим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України. 25 травня 2023 року Жовтневим районним судом Миколаївської області у кримінальній справі № 489/2316/20 винесено ухвалу щодо результатів розгляду клопотання обвинуваченого про закриття провадження у справі. Суд задовольнив вищевказане клопотання й закрив провадження у справі, цивільний позов потерпілої залишено без розгляду. Роз`яснено потерпілій ОСОБА_1 , що відповідно до ст. 128 КПК України, особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства. Вона є співвласницею квартири АДРЕСА_1 . В зазначеній квартирі вона довгий час не проживала не з власної волі, оскільки відповідач, який є співвласником вищевказаної квартири, впустив до квартири осіб ромської національності для проживання. За час перебування вказаних осіб, яких впустив відповідач до квартири АДРЕСА_1 , їй заподіяна матеріальна шкода, зокрема, відсутність речей (побутова техніка, меблі, посуд, тощо), на загальну суму 134909,80 грн., а також порушення правил користування електроенергії на загальну суму 71862,60 грн. У звязку з незаконними діяннями ОСОБА_4 їй завдано моральну шкоду, яка полягає у сильних душевних стражданнях, оскільки в результаті злочинних дій зі сторони відповідача, вона не має можливості користуватися викраденими речами, й досі не в змозі відновити стан квартири після проживання квартирантів, відновити порушений життєвий графік та зв`язок з близькими.

Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Зазначає, що у провадженні Жовтневого районного суду Миколаївської області перебувало об`єднане кримінальне провадження за № 0001667 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України. Ухвалою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 25.05.2023, вищевказане провадження закрито на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КК України. Натомість, у якості письмових доказів, на думку позивачки, які доводять вину ОСОБА_4 , долучено до матеріалів позову: обвинувальний акт; ухвалу Жовтневого районного суду Миколаївської області від 25.05.2023; ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 19.07.2023. Сам по собі обвинувальний акт жодним чином не доводить вину відповідача, більш того, його вина державним обвинуваченням не доведена, судом не встановлена, а кримінальне провадження без винесення вироку, закрито у звязку з закінченням строків досудового розслідування та неповідомленням жодній особі про підозру. Таким чином, на час розгляду дійсної справи, презумпцію невинуватості відповідача ОСОБА_4 не спростовано, таким чином припущення позивачки про доведеність вини ОСОБА_4 є неправильним і не можуть бути підставою обґрунтування заподіяної шкоди. Ухвала суду першої інстанції від 25.05.2023, в питанні цивільно-правових наслідків дій ОСОБА_4 та розміру шкоди нібито завданої позивачу, в даному випадку не є обов`язковою для суду, адже не підпадає під перелік, передбачений ч. 6 ст. 82 ЦПК України. Закриття кримінального провадження, коли строк досудового розслідування, визначений ст.. 219 КК України, закінчився та жодній особі не було повідомлено про підозру, не є ні реабілітуючою, ні не реабілітуючою підставою, а тому особа у відношенні якої кримінальне провадження закрито, звільнена від обов`язку відшкодувати шкоду, про яку зазначає позивачка. ОСОБА_4 належить 1/3 частка квартири АДРЕСА_1 . Враховуючи відсутність реального поділу квартири та порядку користування нею, ОСОБА_4 , реалізуючи правомочності власника, надав дозвіл ОСОБА_5 та її родині на проживання у зазначеній квартирі. ОСОБА_1 , після тривалих сварок, почала виносити з квартири особисті речі (вся побутова техніка: телевізор, комп`ютер, комп`ютерне крісло, холодильник, пральна машина, інші дрібні побутові товари). Після проживання ОСОБА_5 разом зі своєю родиною, з початку червня 2018 року, у квартирі залишалися деякі речі ОСОБА_1 , зокрема, її особистий одяг, посуд та деякі меблі. В ході чергового конфлікту між ОСОБА_1 та родиною ОСОБА_6 , останні, будучи обуреною поведінкою позивачки, повикидали все майно ОСОБА_1 , яке на той час перебувало у квартирі, з балкону на подвір`я. Приблизно, на початку червня 2018 року відповідач з родиною переїхали до спірної квартири для проживання. Під час вселення відповідача до квартири, у квартирі взагалі були відсутні особисті речі ОСОБА_1 так і взагалі будь-які інші речі, квартира мала занедбаний вигляд.

Ухвалою суду від 27.11.2023, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання в порядку загального позовного провадження, витребувано докази.

Ухвалою суду від 27.11.2023, відмовлено в задоволенні клопотання про забезпечення позову.

Ухвалою суду від 27.12.2023, письмові пояснення представника відповідача залишено без розгляду та повернуто представнику відповідача ОСОБА_7 .

Ухвалою суду від 04.01.2024, забезпечено позов шляхом накладення арешту на майно.

Ухвалою суду від 08.02.2024, закрито підготовче судове засідання, призначено справу до судового розгляду та витребувано докази.

З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 22.07.2020, квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_1 2/3 частка на підставі свідоцтва про право власності від 22.01.1999 та Договору дарування частки квартири від 12.11.2014 посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Барсковою Л.Є.; ОСОБА_4 1/6 частка на підставі договору дарування від 23.03.2018, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Димовим О.С., зареєстрованого в реєстрі за № 534; ОСОБА_8 1/6 частка на підставі Договору дарування від 18.06.2020 посвідченого державним нотаріусом Третьої миколаївської державної нотаріальної контори Желєзняковою О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 2-383.

Судом встановлено, 30.03.2018 року ОСОБА_4 вселив у спірну квартиру ОСОБА_5 із родиною, без згоди ОСОБА_1 .

ОСОБА_5 та її родина, від часу проживання у квартирі, почали руйнувати її, викидали з вікна меблі позивача та її особисті речі.

ОСОБА_4 замінив вхідні двері та не дав ключі від них позивачу.

Від того часу позивач проживає у сусідів, знайомих.

Таким чином, позивачка не мала доступу до квартири, сторонні особи чинили їй перешкоди у користуванні житловим приміщенням квартири.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24.07.2018, вселено ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12.11.2018, виселено ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В провадженні Жовтневого районного суду Миколаївської області перебувало кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001667 по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України.

Ухвалою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 25.05.2023, кримінальне провадження, внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001667 по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України, закрито на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України, у звязку з тим, що строк досудового розслідування, визначений статтею 219 УПК України закінчився та жодній особі не було повідомлено про підозру.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 19.07.2023, ухвалу Жовтневого районного суду Миколаївської області від 25 травня 2023 року, якою кримінальне провадження № 0001667 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України, закрито на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України, залишено без змін.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.7 своєї постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року за №14, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Інші прийняті в рамках кримінальної справи чи справи про адміністративне правопорушення постанови оцінюються судом згідно з положеннями ст. 212 ЦПК України.

Позивачка в своєму позові зазначає, що під час проживання ОСОБА_5 з родиною, яких впустив відповідач до квартири АДРЕСА_1 , їй заподіяна матеріальна шкода, зокрема, відсутність речей (побутова техніка, меблі, посуд, тощо), на загальну суму 134909,80 грн., а також порушення правил користування електроенергії на загальну суму 71862,60 грн.

На підтвердження зазначеного суду надано:

- видаткову накладну № 20 від 03.12.2016 на придбання меблевої стінки «Юліана» та шкаф-купе на загальну суму 8200,00 грн., з якої вбачається, що постачальником є ОСОБА_9 , одержувач ОСОБА_1 ;

- накладну № 25 від 12.11.2015 на придбання кухонного гарнітуру у сумі 12000,00 грн., з якої вбачається, що постачальником є ОСОБА_9 , одержувач ОСОБА_1 ;

- квитанцію № 68233 від 02.12.2014 на придбання пральної машинки LG F12 В8 ND на суму 5399,00 грн.; бланк доставки Т045/1 968 254 від 05.12.2014 - адреса доставки зазначена: АДРЕСА_2 ; договір підряду Т01968251 від 05.12.2014 на встановлення пральної машинки; гарантійний талон;

- сервісний сертифікат на холодильник-морозильник SB167;

- гарантійний талон та паспорт на газову колонку за адресою: АДРЕСА_3 , дата придбання 15.01.2005;

- рахунок № НОМЕР_1 від 29.07.2014 на придбання соковижималки Zelmer Zje1900XUA/476 та плитки електричної Saturn ST EC 1160 на загальну суму 2098,96 грн. покупець ОСОБА_1 ;

- видаткову накладну НК.610-2834 від 17.05.2019 на придбання москітної сітки на суму 144,08 грн.; видаткову накладну НК.610-2813 від 03.05.2019 на придбання москітної сітки дверної на суму 338,01 грн.; квитанцію до прибуткового касового ордеру № 610-2813 від 03.05.2019 на оплату за москітну сітку у розмірі 488,00 грн.; договір купівлі продажу металопласникових виробів від 03.05.2019, укладеного між ФОП ОСОБА_10 та ОСОБА_1 ;

- товарний чек від 30.10.2018 на придбання вхідної двері акційної 86Р на суму 13500,00 грн.;

- товарний чек від 25.11.2018 на придбання миски на суму 60,00 грн.;

- видаткову накладну № 110451 від 23.11.2018 на придбання крючка алюмінієвого та шуруп на загальну суму 98,03 грн.;

- квитанції про сплату заборгованості за договором NKXART06990332 від 26/07/2007, отримувач Миколаївська філія відділ «Інгульське», платник ОСОБА_11 .

З протоколу допиту свідка ОСОБА_12 від 04.10.2019 та від 14.01.2020, вбачається, що остання особисто бачила, як невідомі особи з квартири АДРЕСА_4 виносили меблі та речі, які належали ОСОБА_1 на вулицю та завантажували в вантажний автомобіль білого кольору. Біля вказаного автомобіля знаходився ОСОБА_4 , який керував погруз кою меблів. На її запитання, що коїться, ОСОБА_4 відповів, що це його квартира та все то його. Вона зателефонувала ОСОБА_1 та повідомила про даний факт.

З протоколу допиту свідка ОСОБА_13 від 05.10.2019, вбачається, що остання с особисто бачила, як з квартири, в якій проживала ОСОБА_1 тривалий час, виносили речі та побутову техніку. Вийшовши на подвір`я, побачила, як вказані речі погружали у вантажний автомобіль біля якого знаходилася дружина ОСОБА_4 . На її запитання, навіщо виносять речі ОСОБА_1 з квартири, їй пояснили, що вони працюють на фірму, яка займається погрузкою речами.

З протоколу допиту свідка ОСОБА_14 від 24.02.2020, вбачається, що останній був власником автомобіля «Renault Master» білого кольору та працював в таксі, яке займається грузоперевозками. 15.08.2018 він отримав замовлення по перевозці меблів та речей за адресою: АДРЕСА_5 . Приїхавши на місце замовлення, вийшла світловолоса жінка та його знайомі за годину винесли речі, меблі, пральну машину та пакети з речами, сумки. Після того, як були погружено речі, вийшов чоловік та повідомив, що їх необхідно відвезти за адресою: АДРЕСА_6 . Коли хлопці закінчили розгрузку речей, меблів власники вказаного домоволодіння розрахувалися з ними та вони поїхали.

З свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , вбачається, що шлюб між ОСОБА_11 та ОСОБА_15 розірвано. Після розірвання шлюбу присвоєно прізвище їй ОСОБА_1 .

Згідно довідки голови ОСББ «Світанок-87» від 18.03.2019, вселення ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_1 відбувалося 01 листопада 2018 року. дана квартира була розбитою, вхідні двері та дверна коробка вирвані до бетону, вікна пошкоджені. Прилади обліку газу, води, електропостачання зіпсовані.

Також позивачка зазначає, що в період проживання у вказаній квартирі інших осіб, відбулося порушення правил користування електроенергії на загальну суму 71862,60 грн., яку з неї стягує АТ «Миколаївобленерго», на підтвердження зазначеного до матеріалів справи долучені: протокол № 1587 від 14.05.2018 засідання комісії філії АТ «Миколаївобленерго»; протокол № 1799 від 08.08.2018 засідання комісії філії АТ «Миколаївобленерго»; протокол № 1978 від 05.11.2018 засідання комісії філії АТ «Миколаївобленерго».

Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ст.16 ЦК України. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ч.1 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (п.1 ч.2 ст.22 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Як роз`яснено у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Статтею 56 КК України передбачено, що протягом кримінального провадження потерпілий має право на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ст.127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Згідно ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Таким чином, шкода, завдана кримінальним правопорушенням повинна бути відшкодована особами, які вчинили кримінальне правопорушення.

Позивачка в своєму відзиві на позов посилається на ст. 1177 ЦК України.

Відповідно до ст. 1177 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Представник відповідача у відзиві на позовну заяву зазначає, що на час розгляду дійсної справи, презумпцію невинуватості відповідача ОСОБА_4 не спростовано, таким чином припущення позивачки про доведеність вини ОСОБА_4 є неправильним і не можуть бути підставою обґрунтування заподіяної шкоди. Ухвала суду першої інстанції від 25.05.2023, в питанні цивільно-правових наслідків дій ОСОБА_4 та розміру шкоди нібито завданої позивачу, в даному випадку не є обов`язковою для суду, адже не підпадає під перелік, передбачений ч. 6 ст. 82 ЦПК України, а тому відповідач звільнений від обов`язку відшкодувати шкоду, про яку зазначає позивачка.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_4 закрито на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з тим, що строк досудового розслідування, визначений статтею 219 УПК України закінчився та жодній особі не було повідомлено про підозру.

Представник відповідача у відзиві на позовну заяву зазначає, що закриття кримінального провадження, коли строк досудового розслідування, визначений ст. 219 КК України, закінчився та жодній особі не було повідомлено про підозру, не є ні реабілітуючою, ні не реабілітуючою підставою, а тому особа у відношенні якої кримінальне провадження закрито, звільнена від обов`язку відшкодувати шкоду, про яку зазначає позивачка.

З зазначеними доводами суд погоджується.

Шкоду завдану кримінальним правопорушення або іншим суспільно небезпечним діянням відшкодовує підозрюваний, обвинувачений або фізична чи юридична особа, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Компенсація шкоди здійснюється особою, яка вчинила кримінальне правопорушення.

Так, підозрюваний, обвинувачений, а також за його згодою будь-яка інша фізична чи юридична особа має право на будь-якій стадії кримінального провадження відшкодувати шкоду, завдану потерпілому внаслідок кримінального правопорушення. В іншому випадку шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову у кримінальному провадженні або позову, що подається в порядку цивільного судочинства, коли по справі винесено обвинувальний вирок суду, який набрав законної сили.

Реабілітуючи підстави це обставини, які свідчать про повну невинуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, тягнуть за собою визнання її невинуватою, відновлення її доброго імені, честі та репутації, а також відшкодування шкоди, завданої незаконними притягненням до кримінальної відповідальності

До реабілітуючи підстав закриття кримінального провадження належать: 1) встановлення відсутності події кримінального правопорушення (п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК); 2) встановлення відсутності в діянні складу кримінального правопорушення (п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК); 3) невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпання можливостей їх отримати (п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК).

Нереабілітуючі підстави означають, що стосовно особи зібрано достатньо доказів для підозри у вчиненні кримінального правопорушення, однак через певні обставини кримінальне провадження щодо цієї особи виключається. Така особа не вправі вимагати відшкодування матеріальної чи моральної шкоди, яка була їй завдана в процесі розслідування.

Нереабілітуючими підставами закриття кримінального провадження є такі підстави: 1) набрав чинності закон, яким скасована кримінальна відповідальність за діяння, вчинене особою; 2) помер підозрюваний, обвинувачений, крім випадків, якщо провадження є необхідним для реабілітації померлого; 3) існує вирок по тому самому обвинуваченню, що набрав законної сили, або постановлена ухвала суду про закриття кримінального провадження по тому самому обвинуваченню; 4) потерпілий, а у випадках передбачених КПКУ, його представник відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення; 5) стосовно кримінального правопорушення, щодо якого не отримано згоди держави, яка видала особу.

Отже, закриття кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_4 на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КК України не відноситься ні до реабілітуючих, ні до нереабілітуючих обставин. ОСОБА_4 в даному випадку не має жодного процесуального статусу у кримінальному провадженні (не є ані підозрюваним ані обвинуваченим), вирок відносно нього відсутній, вина в ході провадження не встановлювалась.

Згідно ч. 1 ст .81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Надаючи оцінку аргументам сторін щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, суд зазначає, що за загальним правилом підставами цивільно-правової відповідальності виступає передбачений законом склад правопорушення - сукупність наступних елементів: наявність шкоди, протиправності, вини та причинного зв`язку між винними протиправними діями і наслідками негативного характеру.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Суд бере до уваги, що позивач вважає що шкода спричинена їй саме внаслідок кримінального правопорушення вчиненого відповідачем та саме з цих підстав звертається до суду за захистом порушеного права.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів в частині позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки матеріальної шкоди внаслідок вчинення кримінального правопорушення, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вказаних вимог, оскільки підстави вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення не встановлені, останній не притягувався до кримінальної чи адміністративної відповідальності у відношенні до ОСОБА_1 .

Що стосується цивільного позову в частині відшкодування моральної шкоди, слід зазначити наступне.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до частини першої яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Так, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за статтями 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.

Згідно ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, судам необхідно враховувати роз`яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди".

Відповідно до вимог п.5 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Крім того, при визначенні розміру моральної шкоди судам слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності.

При цьому визначений розмір грошового відшкодування має бути співмірний із заподіяною шкодою.

Як вбачається з матеріалів справи, то позивачкою не подано жодних доказів на підтвердження завдання їй відповідачем, саме внаслідок вчинення ним кримінального правопорушення, матеріальної та моральної шкоди.

При цьому обов`язок доказуванню щодо розміру завданої моральної та матеріальної шкоди, виходячи із принципу змагальності сторін покладається на позивача.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Судові витрати пов`язані з судовим розглядом цивільної справи покладаються на позивача у відповідності до приписів ч. 1 ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 4, 19, 141, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про відшкодування збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення відмовити.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено скорочене судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua або за веб-адресою Судової влади України: https://court.gov.ua/fair/.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Повний текст рішення складено «11» квітня 2024.

Суддя Н.О. Рум`янцева