КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2860/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Гижицької Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 вересня 2023 року у складі судді Пономаренко Н.В.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, в якому просив відшкодувати за рахунок коштів Державного бюджету моральної шкоди у розмірі 1 500 000 грн завдану ОСОБА_1 діями Печерського районного суду м. Києва та Київського апеляційного суду при розгляді справи №757/27155/20-к. При цьому зазначає, що незаконність дій вказаних судових органів підтверджується тим, що вони мають ознаки кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 356, ч.1 ст. 366 і ч. 4 ст. 382 КК України, в результат чого порушено право позивача на «ефективний засіб правового захисту в національному органі» (ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Позов обґрунтовано тим, що слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва Новак Р.В. ухвалою від 09 листопада 2020 року у справі №757/21155/20-к (провадження №1-кс-3222/21) відмовив у задоволенні скарги ОСОБА_1 №25-06 від 25 червня 2020 року на бездіяльність уповноважених осіб Офісу Генерального прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви позивача №12-06 від 12 червня 2020 року про вчинення тяжкого злочину слідчим Другого слідчого відділу Слідчого управління Територіального управління ДБР, розташованому у м. Миколаєва за ознаками, передбаченими ч. 3 ст. 382 КК України.

Надалі у позовній заяві ОСОБА_1 вказує підстави, з яких слідчим суддею Печерського районного суду м. Києва Новак Р.В. ухвалою від 09 листопада 2020 року у справі №757/21155/20-к було відмовлено у задоволенні його скарги, зазначено обставини, які, на думку позивача, не врахував слідчий суддя Новак Р.В. при постановлення зазначеної ухвали, а також вказано норми процесуального та матеріального права, які, на переконання позивача ОСОБА_1 було порушено при постановлення зазначеної ухвали від 09 листопада 2020 року у справі №757/21155/20-к.

Також, позивачем вказано, що судді Київського апеляційного суду Тютюн Т.М., Гладій С.В. та Павленко О.П. ухвалою від 11 липня 2022 року у справі №757/27155/20-к - залишили без задоволення його апеляційну скаргу №1-02 від 01 лютого 2022 року та залишили без змін ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва Новака Р.В. від 09 листопада 2020 року у справі №757/27155/20-к.

Позивач вважає, що було порушено його право на захист у зв`язку із відмовою у задоволенні його скарги та відмовою у задоволення апеляційного скарги, а також завдано моральної шкоди розмір якої він оцінює в 1 500 000 грн, що є достатнім для розумного задоволення потреб позивача на локалізацію негативних наслідків.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 19 вересня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 1 500 000 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції не застосував вимоги ст. 56 Конституції України, де зазначено, що: «Кожен має право на відшкодування на рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішенням, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень»; вимоги ч. 2 ст. 1176 ЦК України; вимоги ч. 7 ст. 1176 ЦК України; вимоги п. 1 ст. 1, п. 1-1 ст. 2, п. 3 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»

Скаржник вказує, що судом також не було застосовано вимоги п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України» вимоги п. 3 ч. 2 ст. 1167 ЦК України; вимоги ч. 1 ст. 23 ЦК України.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися про день та час судового засідання повідомлялися належно (а.с. 195-196). При цьому від позивача надійшла заява у якій просив про розгляд скарги без його участі та його представника (а.с. 188 - 189).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Зі справи убачається, що ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 09.11.2020 Новак Р.В. в справі № 757/27155/20-к в задоволенні скарги на бездіяльність посадових осіб Офісу Генерального прокурора, про зобов`язання внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, після отримання заяви про кримінальне правопорушення - відмовлено (а.с. 9-10).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 липня 2022 у справі № 757/27155/20-к, ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 09 листопада 2020 року, залишено без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення (а.с. 23-26).

Звертаючись у суд із вказаним ОСОБА_1 , фактично висловлює свою незгоду з указаними вище рішеннями суду.

Залишаючи позовні вимоги без задоволення, суд першої інстанції виходив із підстав їх необґрунтованості та недоведеності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду.

Згідно зі ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст. ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини цієї особи.

Згідно ч. 1 ст. 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

В той же час, реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження винесених суддею ухвал не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача".

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Ними передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є необхідною, однак не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які підлягають доведенню у відповідних спорах. Підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди.

У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц (провадження № 61-21956св19) вказано, що "причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із цих складових є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, про те, що позивач не надав до суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння йому винесенням суддею ухвал в цивільній справі моральної шкоди, а також відсутні докази на підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між такими ухвалами і завданою шкодою.

Таким чином, правові підстави для застосування норм ст. ст. 1173, 1174, 1176 ЦК України та відшкодування моральної шкоди відсутні.

Доводи апеляційної скарги про помилковість висновків суду першої інстанції колегія суддів відхиляє, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 вересня 2023 року ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11 квітня 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: