Справа № 344/7926/23
Провадження № 22-ц/4808/542/24
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. ( суддя-доповідач)

суддів: Томин О.О., Максюти І.О.

секретаря Струтинської Д.В.

з участю ОСОБА_1 його представника адвоката Вінтоняка Н.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського міського суду від 20 лютого 2024 року, постановлену в складі судді Домбровської Г.В. в м. Івано-Франківську, повний текст складено 22 лютого 2024 року у справі за заявою представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення у справі №344/7926/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони з 17 листопада 1999 року перебували у шлюбі, зареєстрованому у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції, актовий запис №1507, який рішенням Івано-Франківського міського суду від 08 вересня 2022 року розірвано. За час перебування в шлюбі сторонами набуто земельна ділянка кадастровий номер :23:001:0886 площею 0.007 га з цільовим призначенням для індивідуального садівництва земельна ділянка кадастровий номер :23:001:0885 площею 0.1049 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та збудований індивідуальний житловий будинок садибного типу по АДРЕСА_1 . Проте зазначений будинок не зданий в експлуатацію, оскільки документи знаходяться у відповідачки. Також 06 березня 2019 року між ТОВ бігма «ТРАЯН» (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створено в майбутньому. Згідно умов договору Продавець зобов`язуються передати у власність нерухомого майна, яке буде створене Продавцем у майбутньому, а Покупець зобов`язується прийняти цей об`єкт у відповідності до умов даного Договору та оплатити. В п. 1.4. вказаного Договору визначено, що об`єктом нерухомого майна за даним Договором до завершення будівництва та введення будинку в експлуатацію є майнові права на однокімнатну квартиру за будівельним номером АДРЕСА_2 , загальною проектною площею 43,0 кв. м., яка розташована на 3 поверсі по праву сторону сходової площадки 1 будівельного під`їзду багатоквартирного будинку за будівельною адресою, згідно генплану АДРЕСА_3 . Загальна сума договору купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створено в майбутньому складала 13955, 00 дол. США. Половину з яких, а саме 6 977,50 дол. США (згідно курсу НБУ на день звернення з позовом 1 дол. США = 36,5686 грн), що становить 255 157,41 грн. було оплачено Просив визнати за ним, ОСОБА_1 права власності : на частину земельної ділянки кадастровий номер :23:001:0886 площею 0.007 га з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, на частину земельна ділянка кадастровий номер :23:001:0885 площею 0.1049 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), на частини індивідуального житлового будинку садибного типу по АДРЕСА_1 , як об`єкту незавершеного будівництва. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 вартості нерухомого майна, яке буде створено в майбутньому, що було придбане згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створено в майбутньому від 06.03.2019 р., а саме 6 977,50 дол. США (шість тисяч дев`ятсот сімдесят сім дол. США 50 ц.), що згідно з курсом НБУ на день звернення з позовом становить 255 157,41 грн.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 31 січня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя залишено без розгляду.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 20 лютого 2024 року заяву представника ОСОБА_3 про компенсацію здійснених нею витрат, пов`язаних з розглядом справи №344/7926/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій ставиться питання про скасування оскаржуваної ухвали з відмовою у задоволенні заяви ОСОБА_3 щодо стягнення судових витрат, які понесла сторона відповідача, посилаючись на те, що судом першої інстанції при ухваленні рішенні порушено норми матеріального та процесуального права. Вказує, що для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідач повинен довести, що позовна заява була залишена без розгляду внаслідок необґрунтованих дій позивача. Саме по собі звернення з позовом до суду не свідчить про необґрунтованість дій позивача, оскільки зазначене є диспозитивним правом позивача, передбачене процесуальним законодавством і не містить таких обмежень, а тому для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідачеві необхідно довести, а суду встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи під час розгляду справи по суті необгрунтованими та у чому вони виражені. Доводи заяви про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу є необгрунтованими, тому сторона позивача не вбачає підстав для стягнення з позивача на користь відповідача понесених ним витрат на професійну правничу допомогу саме на підставі частини п`ятої ст.142 ЦПК України. Крім цього, також вважає, що відсутні будь-які правові підстави виходячи із фактичних обставин справи, а також вимог частини п`ятої ст. 142 ЦПК України для стягнення із нього витрат на правничу допомогу. Проте судом першої інстанції стягнено розмір таких витрат в сумі 10 000 грн, який є необгрунтовано завеликим, незаконним та неспівмірним, оскільки предметом даної справи є поділ майна подружжя, та не може вважатись складною, тому розмір витрат у сумі 10 000 грн є завищеним та необгрунтованим.

18 березня 2024 року ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи апеляційної скарги заперечила. Вказує, що у разі залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник підтримали доводи апеляційної скарги просить їх задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Постановляючи ухвалу про стягнення витрат на правову допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи визначені у ч.4-6 ст. 137 ЦПК України критерії, факт залишення позову без розгляду, суд врахувавши співмірність розміром правничої допомоги, ціну позову, складності даної справи, реального часу надання правничої допомоги та обсягу необхідної до виконання роботи (складання відзиву на позов та інших письмових заяв і клопотань, які містяться у справі; участі в судових засіданнях), беручи до уваги задекларовані в п. 6 ч. 3 ст. 2 ЦПК України і усталеній практиці у вищевказаних рішеннях ЄСПЛ принципи пропорційності, розумності і співмірності, Суд вважав за необхідне зменшити розмір витрат ОСОБА_3 на професійну правничу допомогу у даній справі до 10 000 грн.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає вимогам закону й матеріалам справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, що у травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 31 січня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя залишено без розгляду.

12.02.2024 року представник ОСОБА_3 подав заяву про стягнення судових витрат за надання правничої допомоги у розмірі 23 000 грн та докази на підтвердження надання правничої допомоги.

Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

За змістом статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Загальне правило щодо компенсації судових витрат у разі залишення позову без розгляду передбачено частиною п`ятою статті 142 ЦПК України, згідно з якою у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

У випадку, встановленому частиною п`ятою статті 142 ЦПК України, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про залишення позову без розгляду, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу (частина шоста статті 142 ЦПК України).

Згідно з частиною дев`ятою статті 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Водночас ЦПК України не містить правових норм, які б встановлювали критерії визначення необґрунтованості дій позивача.

Виходячи із системного тлумачення положень частин п`ятої, шостої статті 142, частини дев`ятої статті 141 ЦПК України, необґрунтовані дії позивача як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних із розглядом справи, відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які доводять зловживання процесуальними правами.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 02 грудня 2022 року у справі № 910/12184/20, зазначив, що:

- обов`язковими умовами для застосування передбачених частиною четвертою статті 202, пунктом 4 частини першої статті 226 ГПК України процесуальних наслідків неявки позивача у судове засідання є одночасно його належне повідомлення про час і місце судового засідання та відсутність заяви позивача про розгляд справи за його відсутності;

- право позивача як особи, що подала позов та зацікавлена в його розгляді, не бути присутнім у судовому засіданні кореспондується з його обов`язком подати до суду відповідну заяву про розгляд справи за його відсутності. У зв`язку з цим наявні підстави для вирішення питання щодо покладення відповідних судових витрат на позивача;

- неявка повноважного представника позивача, належно повідомленого про час і місце розгляду справи, у судове засідання у разі неподання позивачем заяви про розгляд справи за його відсутності та неповідомлення причин такої неявки можуть кваліфікуватися як необґрунтовані дії у розумінні частини п`ятої статті 130 ГПК України. При цьому саме на позивача покладається обов`язок доведення неможливості вчинення ним відповідних процесуальних дій.

Встановлено, що залишаючи ухвалою Івано-Франківського міського суду від 31 січня 2024 року позов ОСОБА_1 без розгляду, суд першої інстанції у цій справі зазначив, що відповідно до пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України суд залишає позов без розгляду, оскільки позивач у судове засідання 10.01.2024, 31.01.2024 не з`явився, хоча був належно повідомлений про розгляд справи, його неявка має ознаки повторності, заяви про розгляд справи за відсутності позивача до суду не надходили.

Отже, підставою залишення позову без розгляду стала повторна неявка позивача та неподання ним заяви про розгляд справи за його відсутності.

У цій частині ухвала суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалася, а відтак, позивач погодився з підставами залишення позову без розгляду.

За таких обставин до спірних правовідносин підлягає застосуванню наведений правовий висновок Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 02 грудня 2022 року у справі № 910/12184/20 щодо покладення на позивача обов`язку доведення неможливості вчинення ним відповідних процесуальних дій. ЦПК України містить тотожні норми права, а тому згаданий висновок Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

У справі, що переглядається, позивач не довів неможливості вчинення ним відповідних процесуальних дій.

Установивши, що позивач, звернувшись до суду з позовом, створив відповідачу умови, які викликали необхідність укладення ним договору про надання правничої допомоги, витрачання власного часу та коштів, подання відзиву, пояснень, заперечень,; подальше залишення позову без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача після розгляду справи судом протягом 9 місяців (травень 2023 року по січень 2024 року) свідчить, що позивач вийшов за межі дійсного змісту свого права та вчинив необґрунтовані дії, чим порушив охоронюваний законодавством баланс між сторонами спору, який має на меті забезпечення збереження майнових прав та інтересів сторони, яка потерпає від фінансових збитків, при цьому забезпечуючи право на стягнення судових витрат з позивача на користь відповідача у передбачуваних законом випадках та у разі настання певних умов, суд першої інстанції зробив правильний висновок про наявність підстав для компенсації відповідачеві судових витрат, понесених ним на оплату професійної правничої допомоги згідно з частиною п`ятою статті 142 ЦПК України.

Верховний Суд у постанові від 31 серпня 2021 року у справі № 570/5535/17 (провадження № 61-6076св21) зазначив, що на осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю потрібно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами.

У постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 757/23967/13-ц (провадження № 61-17220св18) Верховний Суд зазначив, що залишення позову без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача є негативним правовим наслідком для позивача у випадку зловживання ним своїми процесуальними правами. Суд зобов`язаний присікати недобросовісні дії позивача та залишати позов без розгляду у разі повторної неявки до суду належно повідомленого позивача, від якого не надійшло заяви про розгляд справи без його участі. Зазначене забезпечує дотримання судом строків розгляду справи та балансу інтересів сторін спору, зокрема, забезпечує захист інтересів відповідача, який змушений витрачати час, кошти на свою чи представника явку в судові засідання.

Щодо розміру витрат на правову допомогу слід виходити з наступного.

У постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) Велика Палата Верховного Суду та у постановах від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц (провадження № 61-15441св19), від 09 червня 2020 року у справі № 466/9758/16-ц (провадження № 61-39474св18), від 11 червня 2020 року у справі № 821/227/17 Верховний Суд зазначив, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування цих витрат.

У постанові від 05 лютого 2019 року у справі № 906/194/18 Верховний Суд дійшов висновку, що необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

Водночас у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 Верховний Суд зазначив, що витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

У постанові від 19 листопада 2020 року у справі № 734/2313/17 (провадження № 61-7550св19) Верховний Суд наголосив, що «гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи».

Підсумовуючи, для відшкодування понесених судових витрат учасник справи повинен подати попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс чи яких очікує зазнати у зв`язку з розглядом справи, до суду тієї інстанції, в якій такі витрати були чи будуть понесені, а також заявити клопотання про компенсацію судових витрат до закінчення судових дебатів та надати докази щодо розміру понесених витрат у цій справі у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України.

У постанові від 28 вересня 2022 року у справі № 534/14/20 (провадження № 61-6638св22) Верховний Суд, аналізуючи реальність (дійсність та необхідність), а також обґрунтованість розміру витрат на правничу допомогу, надану стороні під час розгляду справи у суді першої інстанції, врахував, що адвокат є кваліфікованим юристом з повною вищою юридичною освітою, який має стаж роботи в галузі права не менше двох років, тому надані адвокатом своїй клієнтці такі послуги, як: опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні відносини, вивчення відповідної судової практики, визначення правової позиції у справі; складання клопотань про долучення до матеріалів справи письмових доказів; складання вступного слова не є тими послугами, які є необхідними, а тому такі послуги не можуть бути враховані при розподілі судових витрат, понесених стороною.

Відповідно до статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Згідно статті 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Частиною четвертою статті 62 ЦПК України визначено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Так, у відповідності до статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34 - 36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Матеріалами справи встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено угода про надання професійної правничої допомоги від 12 червня 2023 року №б/н (Т.2 а.с.84-88)

Предметом і метою Договору є надання адвокатом необхідну правничу допомогу під час цивільного провадження.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Встановлено, що в заяві представник ОСОБА_3 адвокат Вуж Д.В. ставить питання про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 23 000 грн, з яких:

12.06.2023 року - попередня консультація клієнта щодо: умов співробітництва, обумовлення клієнтом обставин справи, надання клієнтом доказів, попередні обговорення правової позиції у справі, надання консультацій та роз`яснень клієнту стосовно справи, ознайомлення адвокатом з копіями документів 700,00 грн.

15.06.2023 року - підготовка заяви про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції поза межами приміщення суду у справі N6344/7926/23, а також направлення її Позивачу та до суду - 300,00 грн.

21.06.2023 року - підготовка відзиву на позовну заяву у справі N:344/7926/23 з додатками, а також направлення його Позивачу та до суду 2 000,00 грн.

21.06.2023 року - направлення повідомлення до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області про направлення зокрема відзиву на позов у справі Ne344/7926/23 засобами поштового зв`язку - 200,00 грн.

28.06.2023 року - направлення повідомлення до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області щодо отримання інформації про проведення відеоконференції у справі N:344/7926/23 - 200,00 грн.

03.07.2023 року - участь у розгляді справи справі N344/7926/23 - 2 000,00 грн.

21.07.2023 року - підготовка заяви про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції поза межами приміщення суду у справі N344/7926/23, а також направлення її Позивачу та до суду - 300,00 грн.

26.07.2023 року - участь у розгляді справи справі N344/7926/23 - 2 000,00 грн.

04.09.2023; 26.09.2023; 24.10.2023; 20.11.2023 року - складення та направлення заяв про відкладення розгляду справи N:344/7926/23, у зв`язку з обговоренням варіантів мирової угоди - 1 600,00 грн. (400,00 грн. за кожну заяву)

24.10.2023 року - складення та направлення заяви про ознайомлення з матеріалами справи 344/7926/23 - 200,00 грн.

вересень-листопад 2023 року - участь у проведенні узгодження варіантів мирової угоди - 5 000,00 грн.

20.11.2023; 11.12.2023; 18.12.2023 року - участь у розгляді справи справі N344/7926/23 6 000,00 грн (по 2 000,00 грн. за участь у кожному засіданні)

10.01.2024; 31.01.2024 року - очікування розгляду справи N6344/7926/23 - 2 000,00 грн (по 1 000,00 грн. за кожне засідання)

09.02.2024 року - підготовка заяви про розрахунок розміру судових витрат на професійну правову (правничу) допомогу у справі N:344/7926/23, а також направлення І Позивачу та до суду - 500,00 грн.

Разом з тим, згідно з урахуванням складністю справи та виконаних адвокатом робіт, виходячи з її конкретних обставин, подання відзиву, участь в судових засіданні, судом першої інстанції вірно зменшено до 10 000 ,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що саме по собі звернення з позовом до суду не свідчить про необґрунтованість дій позивача, оскільки зазначене є диспозитивним правом позивача,та не доведено, які саме дії позивача при зверненні до суду чи під час розгляду справи по суті необґрунтованими, так як залишення позову без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача є негативним правовим наслідком для позивача у випадку зловживання ним своїми процесуальними правами. Суд зобов`язаний присікати недобросовісні дії позивача та залишати позов без розгляду у разі повторної неявки до суду належно повідомленого позивача, від якого не надійшло заяви про розгляд справи без його участі. Зазначене забезпечує дотримання судом строків розгляду справи та балансу інтересів сторін спору, зокрема, забезпечує захист інтересів відповідача, який змушений витрачати час, кошти на свою чи представника явку в судові засідання.

Крім цього, не підлягаю за задоволенню доводи апеляційної скарги, що розмір витрат на правничу допомогу в сумі 10 000 грн є необгрунтовано завеликим, незаконним та неспівмірним, оскільки судом першої інстанції враховані такі доводи та зменшено розмір професійної правничої допомоги правничої з 23 000 грн до 10 000 грн.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Ухвалу Івано-Франківського міського суду від 20 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст складено 11 квітня 2024 року.

Судді: В.Д.Фединяк

О.О.Томин

І.О.Максюта