Номер провадження: 22-ц/813/4197/24
Справа № 947/1122/24
Головуючий у першій інстанції Гниличенко М.В.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2024 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 947/1122/24

Номер провадження: 22-ц/813/4197/24

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді - Заїкіна А.П. (суддя - доповідач),

- суддів - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання - Ступник А.О.,

учасники справи:

- заявник - ОСОБА_1 ,

- заінтересована особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису, за апеляційною скаргою адвоката Теплякової Тетяни Євгенівни, діючої від імені ОСОБА_1 , на рішення Київського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Гниличенко М.В. о 15 годині 47 хвилині 11 січня 2024 року,

встановив:

2. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищезазначеною заявою, в якій просить видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою - АДРЕСА_1 , на строк шість місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав, а саме - заборонити ОСОБА_2 перебувати в місці спільного проживання з ОСОБА_1 за адресою - АДРЕСА_1 .

Заява обґрунтована тим, що подружжя перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14.12.2022 року.

Після розірвання шлюбу сторони проживають разом у житловому будинку АДРЕСА_1 , який належить заявниці на праві власності.

ОСОБА_2 ніде не працює та систематично зловживає спиртними напоями, внаслідок чого психологічно принижує заявницю, знущається з неї, а іноді вдається до фізичного насильства - штовхає її, вивертає її особисті речі, забирає гроші та документи. Його поведінка непередбачувана, тому продовження співжиття з ним викликає постійне психологічне та фізичне насильство над заявником.

Заявниця зазначає, що вона неодноразово зверталась до органів Національної поліції України за фактом психологічного та фізичного насилля над нею.

Вказані обставини слугували підставою для звернення до суду з заявою про видачу обмежувального припису (а. с. 1 - 7).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 січня 2024 року відмовлено у задоволенні вищевказаної заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису.

Рішення суду мотивоване тим, що сам факт звернень заявниці до різних правоохоронних органів з підстав вчинення щодо неї, зокрема, психологічного домашнього насильства свідчить про наявність конфлікту між заявником та заінтересованою особою, неприємних стосунків з питань розподілу подружнього майна та виселення. Належних доказів вірогідності ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, які б стали необхідною умовою для можливості застосування судом спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом, заявницею суду не надано (а. с. 82 - 86).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі адвокат Теплякова Т.Є., діюча від імені ОСОБА_1 , просить скасувати рішення суду першої інстанції. Ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити вимоги заяви про видачу обмежувального припису.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт зазначає про те, що: 1) помилковими є висновки суду першої інстанції про те, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи не є легітимним заходом втручання у права та свободи особи, не відповідає гарантіям, встановленим Законом Україні «Про запобігання та протидію домашньому насильству» та практиці Верховного Суду. Судом не було надано оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства відносно заявниці; 2) судом не надано належної оцінки доказам неодноразового звернення заявниці до правоохоронних органів. Не звернення заявниці до органів поліції у 2023 році не свідчить про недоведеність вчинення психологічного насильства відносно неї, а лише підтверджує, що заявниця зневірилась у можливості органів поліції вплинути на протиправні дії колишнього чоловіка (а. с. 88 - 98).

Узагальнені доводи заінтересованої особи в апеляційному суді

Адвокат Брагарчук О.Р., діюча від імені ОСОБА_2 , у відзиві на апеляційну скаргу просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує на те, що видачі обмежувального припису стосовно кривдника передує встановлення судом факту вчинення домашнього насильства та реальності ризику його повторного вчинення щодо постраждалої особи, що встановлюється судом на підставі належних та достатніх доказів. При цьому, відсутність доказів чинення насилля відносно заявника на момент подання заяви та/або відсутність доказів існування ризику повторного вчинення насилля відносно заявника унеможливлює винесення судом рішення про видачу обмежувального припису, з огляду на проголошений у цивільному судочинстві обов`язок доказування стороною обставин та фактів в обґрунтування власних вимог та заперечень.

У 2022 році ОСОБА_1 тричі зверталась до органів Національної поліції України відносно ОСОБА_2 . Однак, останнього жодного разу не було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення відносно заявниці будь-якої з форм фізичного та/або психологічного насильства. Незважаючи на викладене, ОСОБА_1 наголошує на тому, що сам факт її звернення до органів Національної поліції України є доказом вчинення відносно неї насилля.

Подана ОСОБА_1 заява про видачу обмежувального припису обґрунтована виключно подіями 2022 року. Будь-яких актуальних обставин, які зумовили б звернення ОСОБА_1 до суду у січні 2024 року, заявником наведено не було.

Тобто, апелянтом не було доведено ані факт вчинення щодо неї будь-якої з форм насильства, ані ризику продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення. Відтак, підстави для видачі обмежувального припису відсутні (а. с. 122 - 127).

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 01.02.2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Теплякової Тетяни Євгенівни, діючої від імені ОСОБА_1 , на рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 січня 2024 року (а. с. 108 - 108 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 12.02.2024 року закінчено підготовку справи до апеляційного розгляду, справу призначено до розгляду в приміщенні Одеського апеляційного суду (а. с. 115).

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник - адвокат Теплякова Т.Є. підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Адвокат Приймачук С.І., діючий від імені ОСОБА_2 , у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив її залишити без задоволення.

3. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які взяли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга адвоката Теплякової Тетяни Євгенівни, діючої від імені ОСОБА_1 , не підлягає задоволенню.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , повторно перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 червня 1997 року. Шлюб зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Приморської райадміністрації виконкому Одеської міської ради, актовий запис № 332 (а. с. 12). Від шлюбу є повнолітній син - ОСОБА_3 , 1982 року народження.

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 14.12.2022 року шлюб між сторонами було розірвано. Вказане рішення набрало законної сили 17.01.2023 року (а. с. 17)

На праві власності ОСОБА_1 належить житловий будинок з надвірними спорудами, розташований за адресою - АДРЕСА_1 , на підставі Свідоцтва про право власності на домоволодіння, виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради, серії НОМЕР_2 від 23.02.2005 року. Однак, вказаний житловий будинок є спільною власністю подружжя (а. с. 23)

Крім того, із копії паспортів сторін вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 15.09.2003 року зареєстровані за адресою вищевказаного будинку - АДРЕСА_1 (а. с. 12, 16).

Заявниця посилається на те, що вона неодноразово на протязі 2022 року зверталась до органів Національної поліції України з приводу фактів психологічного та фізичного насильства над нею.

06.07.2022 року відносно ОСОБА_2 було складено Протокол про вчинення адміністративного правопорушення № 295826 від 06.07.2022 року за ч.1 ст.173-2 КУпАП (а. с. 27).

Інспектором СПДН ОРУП № 1 ГУНП в Одеській області було виписано ОСОБА_2 терміновий заборонний припис № 188912, відповідно до якого було заборонено в будь-який спосіб контактувати із постраждалою особою до 11.07.2022 року (а. с. 34).

Постановою Київського районного суду м.Одеси від 11.08.2022 року (справа № 947/14438/22), переглянутою Одеським апеляційним судом від 13.09.2022 року, провадження по справі було закрито на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП - за відсутності події та складу адміністративного правопорушення (а. с. 35, 38).

20.07.2022 року відносно ОСОБА_2 було складено Протокол про вчинення адміністративного правопорушення № 296315 від 20.07.2022 року за ч.1 ст.173-2 КУпАП (а. с. 44).

Інспектором СПДН ОРУП № 1 ГУНП в Одеській області було виписано ОСОБА_2 терміновий заборонний припис № 229245, відповідно до якого було заборонено в будь-який спосіб контактувати із постраждалою особою до 27.07.2022 року (а. с. 49).

Також було проведено оцінки ризиків вчинення домашнього насильства, відповідно до якого було встановлено низький рівень небезпеки.

Постановою Київського районного суду м.Одеси від 28.07.2022 року (справа № 947/15551/22) було визнано ОСОБА_2 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП. Водночас, постановою Одеського апеляційного суду від 28.10.2022 року постанову Київського районного суду м. Одеси від 28.07.2022 року було скасовано та провадження закрито на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП - за відсутності події та складу адміністративного правопорушення (а. с. 52, 54).

14.11.2022 року відносно ОСОБА_2 було складено Протокол про вчинення адміністративного правопорушення № 542772 від 14.11.2022 року за ч.1 ст.173-2 КУпАП. (а.с. 63)

Постановою Київського районного суду м.Одеси (справа № 947/27741/22) від 18.12.2022 року провадження по справі було закрито на підставі п.1 ст.247 КУпАП - за відсутності події та складу адміністративного правопорушення. (а.с. 64)

Заявниця зазначає, що станом на теперішній час ОСОБА_2 продовжує зловживати алкогольними напоями, вчиняє сварки, принижує та ображає її, створює нестерпні умови проживання, ніякі профілактичні бесіди органів поліції не мають результату.

По справі виникли правовідносини щодо видачі обмежувального припису.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для видачі обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 .

Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі та прийняття аргументів відзиву на апеляційну скаргу

Встановлено, що ОСОБА_1 та її колишній чоловік ОСОБА_2 з 15.09.2003 року зареєстровані та проживають за адресою - АДРЕСА_1 .

Заявниця посилається на те, що вона неодноразово на протязі 2022 року зверталась до органів Національної поліції України з приводу фактів психологічного та фізичного насильства над нею.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства, врегульовано Законом № 2229-VIII.

Згідно з пунктами 3, 14, 15 та 17 частини першої статті 1 Закону № 2229-VIII домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону № 2229-VIII до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи (пункт 7 частини першої статті 1 Закону № 2229-VIII).

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону № 2229-VIII рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду: від 17 квітня 2019 року у справі № 363/3496/18, провадження № 61-4830св19; від 26 вересня 2019 року у справі № 452/317/19-ц, провадження № 61-12915св19; від 17 червня 2020 року у справі № 509/2131/18, провадження № 61-271св19; від 23 грудня 2020 року у справі № 753/17743/19, провадження № 61-23053св19; від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20, провадження № 61-16103св20, від 14 липня 2021 року у справі № 643/15988/20, провадження № 61-5729св21.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина перша статті 81 ЦПК України).

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як на підставу для звернення до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 заявниця вказує, що останній систематично зловживає спиртними напоями, внаслідок чого психологічно принижує заявницю, знущається з неї, а іноді вдається до фізичного насильства, штовхає її, вивертає її особисті речі, забирає гроші та документи, його поведінка непередбачувана, тому продовження співжиття з відповідачем викликає постійне психологічне та фізичне насильство над заявником. Посилається на неодноразові звернення до правоохоронних органів стосовно вчинення таких дій у 2022 році (а. с. 28 - 30, 45 - 46, 60 - 62).

Верховним Судом у постанові від 12.10.2021 року у справі № 201/5512/20 зазначено, що неодноразові звернення заявника до правоохоронних органів та наявність термінового заборонного припису стосовно кривдника не підтверджують факт вчинення насильства, не є доказом вини у вчиненні кримінального правопорушення, враховуючи, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду (стаття 62 Конституції України), і не є доказом вчинення адміністративного правопорушення.

Звернення до різних органів державної влади, зокрема правоохоронних, свідчить про наявність конфлікту між сторонами, і самі по собі не підтверджують факт вчинення насильства заінтересованою особою щодо колишньої дружини та спільних дітей, що є необхідною умовою для застосування до особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені спеціальним законом.

Подібний висновок Верховного Суду викладений у постановах від 10 лютого 2021 року у справі № 761/49109/19 (провадження № 61-9144св20) та № 361/1110/20 (провадження № 61-10458св20).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що заявниця жодних об`єктивних даних, зокрема належних та обґрунтованих доказів на підтвердження своїх доводів не надала. Наявні в матеріалах справи докази стосуються лише періоду 2022 року. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві, однак судом не встановлено ризики продовження у майбутньому домашнього насильства, зокрема після 2022 року.

Так, заявницею було надано докази на підтвердження обставин, на які вона посилається щодо здійснення психологічного насильства з боку колишнього чоловіка, які виникли ще у 2022 році. Заява обґрунтована та надано докази щодо обставин, які відбулись тільки у 2022 році.

Тобто, про вчинення ОСОБА_2 будь-якого виду насильства по відношенню до ОСОБА_1 у період з початку 2023 року по день звернення із заявою до суду заявником не було надано доказів.

Отже, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 , звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису, не надала суду належних й допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог щодо факту вчинення домашнього насильства ОСОБА_2 , а також ризиків, які можуть настати у майбутньому, у зв`язку із відмовою у видачі обмежувального припису, що є процесуальним обов`язком саме заявника відповідно до змісту статей 12, 81 ЦПК України.

Посилання заявниці на те, що судом першої інстанції не було надано оцінки факту звернення ОСОБА_4 до правоохоронних органів, не заслуговують на увагу, оскільки судом першої інстанції під час розгляду справи надано оцінку наявним у матеріалах справи доказам та поясненням.

Крім того, матеріали справи містять відомості про наявність спору між колишнім подружжям з приводу поділу спільного сумісного майна.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, підтверджені доказами, які наявні в матеріалах справи та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про видачу обмежувального припису, навівши обґрунтовані мотиви, оскільки матеріали справи не містять доказів, які свідчать про вчинення ОСОБА_2 насильства по відношенню до ОСОБА_1 в період починаючи з 2023 року та на теперішній час.

Наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яке ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги адвоката Теплякової Тетяни Євгенівни, діючої від імені ОСОБА_1 , є недоведеними, а тому вона не підлягає задоволенню.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги адвоката Теплякової Тетяни Євгенівни, діючої від імені ОСОБА_1 , відсутні.

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Теплякової Тетяни Євгенівни, діючої від імені ОСОБА_1 , - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду міста Одеси від 11 січня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 09 квітня 2024 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе