ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Пікаловим Владиславом Сергійовичем, на додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування житловим приміщенням та за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

26 грудня 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Пікалов Владислав Сергійович звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що сторонам на праві спільної часткової власності належить квартира з адресою: АДРЕСА_1 . Позивачка є власницею 2/3 частки, а відповідачка - 1/3.

Квартира складається з 3-х ізольованих кімнат житловою площею 42,00 м. кв., а саме: 1 кімната - 11,9 м.кв., 2 кімната - 12,00 м.кв., 3 кімната - 18,1 м.кв. Третя кімната обладнана балконом площею 1,5 м.кв. Загальна площа нежитлових приміщень становить 33 м.кв.

Ідеальні частки у праві власності на квартиру наступні: частка позивача 28 м.кв. житлової площі, частка відповідачки - 14,00 м.кв.

Відповідачка з чоловіком проживають на всій площі спірної квартири та чинить позивачці перешкоди у користуванні майном, оскільки не звільняє окремі кімнати від особистих речей та не дає позивачці можливості проживати у квартирі.

Вимоги позивачки про звільнення від особистих речей кімнат площею 11,9 м.кв. та 18,1 м.кв. та пропозиції укласти договір про затвердження порядку користування квартирою відповідачка проігнорувала.

Оскільки у добровільному порядку сторони не дійшли згоди щодо порядку користування квартирою, позивач просила суд встановити наступний порядок користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 :

ОСОБА_1 виділити у користування першу кімнату площею 11,9 м.кв., третю кімнату 18,1 м.кв. та балкон площею 1,5 м.кв.;

ОСОБА_2 виділити у користування другу кімнату площею 12,0 м.кв.

Інші приміщення квартири: кухню - 8,2 м.кв., вбиральні - 1,3 м.кв., ванну кімнату - 3,0 м.в., коридор - 19 м.кв. залишити у спільному користуванні.

У судовому засіданні 26 червня 2023 року відповідачка ОСОБА_2 заперечувала проти заявлених вимог, вказала, що позивачка жодного дня не проживала у цій квартирі, хоча ключі від квартири є. Вона там робила ремонт за свої власні кошти, а тому наразі не проти продати цю квартиру для вирішення спору, бо разом проживати у квартирі вони не зможуть, та поділити гроші, відповідно до часток у власності, проте просила врахувати кошти, які були нею витрачені на ремонт квартири у розмірі 20 000,00 дол. США.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04 серпня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування житловим приміщенням задоволено. Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_2 , загальною площею 75 кв.м., загальною площею 75 кв.м, житловою площею 42 кв.м., виділено:

ОСОБА_1 у користування першу кімнату площею 11,9 кв.м, третю кімнату площею 18,1 кв. м з прилеглим до неї балконом 1,5 кв.м.;

ОСОБА_2 у користування другу кімнату площею 12 кв.м.

Залишено у спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 : кухню площею 8,2 кв.м., вбиральню площею 1,3 кв.м, ванну кімнату площею 3,0 кв.м, коридор площею 19,0 кв.м.

08 серпня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Пікалов Владислав Сергійович звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, у якій просив стягнути з відповідачки витрати на правову допомогу у розмірі 123 595,23 грн., з яких 74 906,20 грн. - гонорар успіху.

23 серпня 2023 року Дарницьким районним судом м. Києва постановлено додаткове рішення у справі, яким заяву адвоката Пікалова Владислава Сергійовича про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування житловим приміщенням задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 10 000 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції від 04 серпня 2023 року, відповідачка ОСОБА_2 12 вересня 2023 року подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій просила рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 серпня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідачка вважає рішення суду першої інстанції незаконним та ухваленим без дотримання норм матеріального права, які підлягають застосуванню до правовідносин, які виникли між сторонами. Зазначає, що стаття 358 ЦК України не передбачає можливості відхилення від частки, яка належить кожному зі співвласників. Враховуючи площі трьох ізольованих кімнат у трикімнатній квартирі, ідеальні частки у праві власності сторін на квартиру наступні: позивача - 28 кв.м., відповідача - 14 кв.м. При цьому, у квартирі відсутня ізольована кімната/ кімнати, які можна було б виділити кожній стороні так щоб це відповідало ідеальній частці, яка належить кожній із сторін. Відхилення від ідеальної частки на 3,5 кв.м., за обставин у цій справі, порушує права відповідачки у користуванні житловим приміщенням і загальною площею квартири.

Не погоджуючись з додатковим рішенням суду першої інстанції від 28 серпня 2023 року, представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Пікалов Владислав Сергійович, 29 вересня 2023 року подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просив додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 серпня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на правову допомогу у розмірі 123 595,23 грн.

Апелянт вважає додаткове рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим у зв`язку з неправильним застосуванням норм процесуального права та неврахуванням висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Зазначив, що правову допомогу позивачці надавали два адвокати: Пікалов В.С. та Каракаш В.М. , судовий розгляд справи тривав майже 8 місяців. Обґрунтування обставин справи, збирання та аналіз значного об`єму доказів, робота із нормативно-правовими актами вимагало від адвокатів виконання великого об`єму роботи та високої кваліфікації, що підтверджує складність справи. Встановлення порядку користування спірною квартирою дало можливість позивачці самостійно проживати у виділених їй судом кімнатах, що свідчить про значення результату вирішення цієї справи для комфортного життя ОСОБА_1 . Окремо вказує, що п. 4.1.2 Договору передбачено, що у разі якщо позов буде задоволено, довіритель сплачує виконавцю гонорар успіху у сумі, що еквівалентна 2 000,00 дол. США у гривні. З урахуванням комерційного курсу продажу долара США до гривні станом на 05 серпня 2023 року, гонорар успіху становить 74 906,20 грн.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Пікаловим Владиславом Сергійовичем, на додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування житловим приміщенням, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування житловим приміщенням, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

30 жовтня 2023 року адвокат Пікалов В.С., діючи в інтересах ОСОБА_1 , подав відзив у якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 серпня 2023 року у повному обсязі, а рішення суду залишити без змін.

Вказав, що за встановленого судом першої інстанції порядку користування квартирою забезпечується мінімальне відхилення від ідеальних часток у праві власності на квартиру. Іншого варіанту порядку користування квартирою відповідачка не запропонувала.

Виділення балкону у користування позивачці відповідає судовій практиці. Якщо залишити балкон у спільному користуванні не буде забезпечено роздільне користування виділеною кімнатою і це не вирішить конфлікт між сторонами, а створить суперечності з приводу проходу через кімнату 18,1 м.кв. для виходу на балкон.

Акцентував, що у справі вирішується питання про порядок користування квартирою, що жодним чином не впливає на розмір часток співвласників у праві власності на неї. При цьому, при розгляді справи судом першої інстанції, за ініціативи відповідачки, сторони обговорювали можливість продажу квартири, однак згоди з цього приводу не дійшли. Повідомив, що після ухвалення рішення, відповідачка продовжує чинити ОСОБА_1 перешкоди у користуванні майном, змінила замки та не впускає її до житла.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 грудня 2023 року справу призначено до розгляду з повідомленням учасників.

У судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник - адвокат Старов В.Ю. вимоги апеляційної скарги підтримали, просили скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 серпня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник - адвокат Пікалов В.С. вимоги апеляційної скарги підтримали, просили скасувати додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 серпня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 123 595,23 грн. Поряд з цим, заперечували проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 , вважаючи рішення суду першої інстанції від 04 серпня 2023 року законним та обґрунтованим.

Заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 серпня 2023 року та апеляційної скарги ОСОБА_1 на додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 серпня 2023 року, у зв`язку з наступним.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 серпня 2023 року.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є власницею 1/3 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі рішення Апеляційного суду м. Києва від 04 липня 2017 року у справі №753/22468/15-ц, що підтверджується довідкою з ДРРП від 28 жовтня 2022 року.

За відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень, у справі №753/22468/15-ц судами розглядався спір за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , треті особи: Житлово - будівельний кооператив «Ромашка - 3», Департамент державної реєстрації Міністерства юстиції України, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапчук Н.В., про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації права власності.

За результатами розгляду спору та апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, Апеляційний суд міста Києва ухвалив рішення, яким визнав квартиру АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .

Визнав за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_3 , а за ОСОБА_5 - право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_3 .

Визнав недійсним договір дарування квартири від 28 жовтня 2015 року зареєстрований в реєстрі за № 359, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапчук Н.В., за яким ОСОБА_5 передав ОСОБА_1 безоплатно квартиру АДРЕСА_2 .

Як вбачається з копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 6 жовтня 2021 року, позивач ОСОБА_1 стала власником 2/3 часток квартири АДРЕСА_3 після смерті ОСОБА_5 , та вказане додатково підтверджується довідкою з ДРРП від 28 жовтня 2022 року.

Отже, на час вирішення спору позивачка є власником 2/3 часток квартири за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідачка власником - 1/3 частки цієї квартири.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28 жовтня 2023 року квартира за адресою: АДРЕСА_1 є спільною частковою власністю та 2/3 частки вказаної квартири зареєстровано за позивачкою ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину, а 1/3 частка вказаної квартири зареєстрована за відповідачкою ОСОБА_2 на підставі рішення Апеляційного суду м. Києва від 04 липня 2017 року.

Спірна квартира, розташована на 5 поверсі 14-16-ти поверхового будинку та має 3 ізольовані кімнати, площа кожної з яких становить 11,9 м.кв., 12,00 м.кв., 18,1 м.кв. Додатково кімната площею 18,1 м.кв. обладнана балконом площею 1,5 м.кв. Загальна площа квартири - 75 кв.м, житлова - 42 кв.м.

Вирішуючи спір суд першої інстанції встановив, що позивачка у спірній квартирі не проживає, хоча і має ключі, які їй дала відповідачка у присутності працівників поліції, яких позивачка викликала через те, що відповідачка чинить перешкоди їй у користуванні власністю. За твердженням ОСОБА_1 , відповідачка забороняє їй приїжджати та заходи в квартиру без її присутності та відома. Відповідачка зайняла всі 3 кімнати у квартирі, проживає там з чоловіком, приїжджає син з невісткою. У всіх кімнатах речі відповідачки, позивачка не має можливості ані проживати, ані користуватись своєю частиною власності, та вказане порушує її права власника.

Поряд з цим, ОСОБА_2 не заперечувала, що позивачка не проживає у спірній квартирі та ніколи там не проживала. Вказала, що позивачка не цікавилась квартирою, проте ключі від квартири вона їй дала. Поряд з цим, вказала, що жити разом вони не зможуть, вона живе з чоловіком, зауважила, що робила в цій квартирі ремонт за власні кошти, брала кредити, сама сплачує комунальні послуги, а тому не розуміє, чому позивачка має проживати у цій квартирі та не бажає їй просто її «дарувати». Сторони намагались продати квартиру та поділити кошти, однак не дійшли згоди щодо ціни та оплати коштів брокеру.

Протягом часу розгляду справи, суд першої інстанції двічі надавав сторонам можливість домовитись та врегулювати спірне питання мирним шляхом, проте, порозуміння між сторонами не досягнуто. Зокрема позивачка та відповідачка не дійшли згоди щодо частки коштів, які має отримати кожна з них після продажу квартири. ОСОБА_2 наполягала на відшкодування їй в повному розмірі 20 000 доларів США вартості ремонту квартири, який був нею зроблений 15 років тому та, який саме нею й використовувався весь цей час, оскільки, як вказала відповідачка - позивачка жодного дня не проживала у квартирі. Поряд з цим, будь-яких обґрунтованих пояснень та доказів на підтвердження того, що відповідачкою на ремонт квартири було витрачено саме 20 000 доларів США особистих коштів та, що позивачка зобов`язана повністю відшкодовувати при таких обставинах цю суму відповідачці, суду першої інстанції не надано.

Також судом першої інстанції під час розгляду справи, встановлювалась можливість позивачу/ відповідачу викупити частки у спільній часткові власності одна одної, проте як позивачка так і відповідачка зауважили, що не мають можливості це зробити через брак коштів.

Таким чином, з урахуванням розміру житлової площі, часток кожного із співвласників у цій квартирі, з огляду на те, що відповідачем не запропоновано власного іншого варіанту виділення у користування кімнат, зважаючи на те, що відхилення від ідеальних часток співвласників є незначним, а в будь-який інший спосіб поновити порушене право позивача на користування власністю не вбачалося можливим, враховуючи позиції учасників справи у цій справі, підтвердження факту наявності конфлікту між сторонами та чинення відповідачкою перешкод позивачці у користуванні власністю, що, зокрема, не заперечувалось самою відповідачкою, суд вважав запропонований позивачем варіант користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 таким, що є найбільш прийнятним та не буде порушувати права співвласників, а тому дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та встановлення між співвласникам квартири порядку користування, запропонованого стороною позивача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Відповідно до статті 316 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України), правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із статтею 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Як передбачено статтею 319 цього ж кодексу, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Згідно із статтею 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 355 ЦК України встановлено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади (стаття 356 ЦК України).

Відповідно до статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Частиною першою статті 47 ЖК України визначено, що норма жилої площі встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу.

Разом з тим, відповідно до Порядку застосування в м. Києві Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм житлових приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів та Президії Київської міськради профспілок від 15 липня 1985 року № 582, в Києві рівень середньої забезпеченості жилою площею на одну особу дорівнює 9 кв.м, норма жилої площі для визнання особи такою, що потребує поліпшення житлових умов, - 7,5 кв.м. Отже, рівень середньої забезпеченості жилою площею на одну особу в м. Києві дорівнює 9 кв.м, а норма жилої площі для визнання особи такою, що потребує поліпшення житлових умов, - 7,5 кв.м.

Відповідно до роз`яснень пункту 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі посилається на порушення судом першої інстанції її прав у зв`язку з відхиленням від ідеальної частки у праві власності не на її користь.

Однак, з огляду на фактичні обставини справи колегія суддів відхиляє такі доводи апелянта, оскільки розмір ідеальних часток жилої площі у праві власності на квартиру кожної зі сторін наступні: 2/3 частки позивача ОСОБА_1 - 28 м.кв. житлової площі, 1/3 частка відповідачки ОСОБА_2 - 14,00 м.кв.

При цьому, у зв`язку з особливостями технічних характеристик та планування квартири, неможливо виділити у володіння та користування кожному із співвласників кімнати, які б за розміром відповідали його частці у праві спільної часткової власності, оскільки площа житлової кімнати 11,9 м.кв. менша від ідеальної частки відповідачки на 2,1 м.кв., а площа житлової кімнати 18,1 м.кв. перевищує її ідеальну частку на 4,1 м.кв.

У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі №6-1500цс15 зроблено висновок, що стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Колегія суддів зауважує, що сторонами як під час розгляду справи судом першої інстанції, так і під час апеляційного провадження згоди щодо порядку користування спільним майном не досягнуто, на поступки у позиціях щодо особистого бачення як порядку користування квартирою так і її продажу сторони не згодні. Тому, за відсутності інших, у тому числі, запропонованих відповідачкою, варіантів вирішення спору, суд першої інстанції з урахування принципів справедливості та розумність, дійшов обґрунтованого висновку про виділення у користування ОСОБА_2 кімнати площею 12,00 м.кв.

Разом з тим, на переконання колегії суддів, відмова у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 залишить сторони у стані невизначеності та не вирішить в юридичній площині існуючий між ними конфлікт, що не призведе до досягнення завдань цивільного судочинства в частині ефективного захисту їх порушених прав на вільне користування майном.

Також, хибним є врахування апелянтом площі балкону до житлової, оскільки балкон виконує допоміжну функцію, не є обов`язковим елементом житлового приміщення. Відсутність у частині квартири, яка виділяться відповідачу доступу до балкону не є підставою для відмови у визначенні порядку користування квартирою, запропонованого позивачем, оскільки такий варіант є єдиним можливим. Встановлення такого порядку користування спірною квартирою, за якого для відповідача зберігатиметься можливість користування балконом, який прилягає до житлової кімнати, якою користується позивач, є неможливим, оскільки в такому випадку не буде забезпечуватися роздільний (відособлений) режим користування позивачкою жилою кімнатою, яка виділяється їй у користування.

Тож, висновки суду першої інстанції про доцільність виділення балкону площею 1,5 кв.м. саме у користуванні позивачки є обґрунтованим та таким, що ґрунтується на правовій позиції Верховного Суду у постанові від 10 березня 2021 року у справі №760/21057/18, яка відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України підлягає врахуванню при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Отже, судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності та взаємозв`язку, та з урахуванням доведеності позовних вимог обґрунтовано задоволено позов.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки наданих сторонами доказів на підтвердження своєї правової позиції та не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Згідно ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу, а судове рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню, як таке, що ухвалене з додержанням вимог закону.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 на додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 серпня 2023 року.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд першої інстанції з урахуванням положень статті 141 ЦПК України, та зважаючи на підставу та предмет позову, зміст позовної заяви, з огляду на те, що позивачем було заявлено вимогу немайнового характеру, виходячи з обсягу фактично наданих послуг, з урахуванням заперечень представника відповідача та його заяву про відмову у стягненні витрат на правничу допомогу в повному обсязі чи зменшення їх до 8 000,00 грн, з огляду на кількість та тривалість судових засідань, задоволення позовних вимог, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також розумності їхнього розміру, вважав заявлені витрати представником позивача такими, що не відповідають критерію розумності, не співрозмірні із виконаною роботою, а їх відшкодування, за відсутності достатнього обґрунтування з огляду на обставини справи, матиме надмірний характер, у зв`язку з чим дійшов висновку про наявності підстав для часткового задоволення заяви представника позивача про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

З таким висновком суду першої інстанції щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу колегія суддів погоджується в повній мірі з наступних підстав.

У відповідності до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпечення доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Проте, згідно п. 6.51 висновку Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі №904/4494/18 разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, сформульованому в постанові від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі.

У рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (п. 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п.п. 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з вимогами частин 1, 2, 5, 6 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2021 року у справі №757/60277/18-ц.

У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі.

У Практичних рекомендаціях: вимоги щодо справедливої компенсації (стаття 41 Конвенції), виданих Головою Європейського суду з прав людини відповідно до Правил 32 Регламенту Суду від 28 березня 2007 року, з поправками від 09 червня 2022 року, ЄСПЛ зазначає, що витрати, понесені (як на національному рівні, так і під час розгляду справи в самому Суді) у спробі запобігти порушенню чи з метою отримання компенсації після того, як воно сталося, мають бути фактично понесені. Фактично понесені означає, що «заявник мав сплатити їх або бути зобов`язаним сплатити їх відповідно до юридичного або договірного зобов`язання. Документи, що підтверджують те, що заявник сплатив або зобов`язаний сплатити такі витрати, мають бути надані суду» (пункт 18).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладеної у постанові від 28 грудня 2020 року у справі №640/18402/19 склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом в постанові від 15 вересня 2021 року у справі №924/675/20, у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менше, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 126 ГПК України (ч. 4 ст. 137 ЦПК України). Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 14 жовтня 2022 року між ОСОБА_1 та АО «Стоїк» в особі голови об`єднання Васильєва В.А. укладено договір про надання правової допомоги №1.

За умовами договору виконавець зобов`язався з моменту підписання договору надавати довірителю юридичну допомогу з приводу захисту довірителя за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: визначення порядку користування вказаною квартирою та пов`язані із вказаною вимогою вимоги.

Пунктом 4.1.1 договору сторони визначили, що за підготовку, подачу позову, предметом якого є визначення порядку користування квартирою та подальше повне ведення справи у суді першої інстанції довіритель сплачує виконавцю суму в розмірі 75 000 грн. Орієнтовна вартість послуг виконавця становить сума еквівалентна 100 доларів США за годину роботи. У разі належного ведення справи, вказана сума винагороди в розмірі 75 000 грн. зменшенню не підлягає. Вказана сума сплачується довірителем частинами протягом всього часу ведення справи у суді першої інстанції.

Також, стороною позивача надано: ордер серії ВІ №1118061 від 21 грудня 2022 року на надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_1 адвокатом АО «Стоїк» - Пікаловим В.С.; ордер серії АН №1070373 від 17 квітня 2023 року на надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_1 адвокатом Каракаш В.М.; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Пікалова В.С.

Визначаючи порядок обчислення гонорару адвоката Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21 виходила з наступного.

За змістом частини третьої статті 237 ЦК України однією з підстав виникнення представництва є договір.

Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України.

З аналізу ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру; погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

При цьому, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 у справі №904/4507/18.

До заяви про ухвалення додаткового рішення у справі представником позивача було долучено акт про виконані роботи від 05 серпня 2023 року, який підписаний позивачкою та адвокатом Пікаловим В.С. та, в якому зазначений опис виконаної роботи адвокатом, витрачений час та загальна вартість послуг адвоката у сумі 48 689,03 грн.

Окремо, п. 4.1.2 Договору про надання правової допомоги №1 від 14 жовтня 2022 року передбачено, що у разі якщо позов буде задоволено, довіритель сплачує виконавцю гонорар успіху у сумі, що еквівалентна 2 000,00 дол. США у гривні.

Сторони договору погодили визначення комерційного курсу долару США до української гривні, який встановлено АТ КБ «Приватбанк» на день платежу.

Станом на 05 серпня 2023 року, гонорар успіху становить 74 906,20 грн.

При цьому, відповідно до квитанцій від 03 листопада 2022 року про перерахування коштів, позивачкою сплачено витрати на правову допомогу у загальному розмірі 8 000 грн.

За повідомленням представника позивача, ОСОБА_1 має заборгованість перед адвокатським об`єднанням у розмірі 115 595,23 грн.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат (відшкодування їх за рахунок іншої сторони) у формі «гонорару успіху», суд повинен виходити не з договору між адвокатом та клієнтом, який створює саме для них права та обов`язки, та погодженого ними розміру гонорару, а й з пропорційності цих витрат фактично понесеним судовим витратам, безпосередньо пов`язаним з розглядом справи, які оцінені судом, зокрема з точки зору складності цієї справи та розумної необхідності цих судових витрат для даної справи. Адже саме розмір витрат, понесених відповідачем на фактично надані реальні та неминучі послуги на правничу допомогу, і саме з метою досягнення певного правового результату вирішення конфлікту сторін - задоволення позову, кореспондується з витратами, які має право відшкодувати на свою користь позивач як судові витрати, понесені ним на сплату гонорару успіху, за рахунок відповідача.

Отже, колегія суддів вважає, що за результатами розподілу судових витрат витрати в формі «гонорару успіху» не можуть бути стягнуті в розмірі, який значно перевищує вартість фактично понесених судових витрат на професійну правничу допомогу, оскільки це не відповідає критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи, а також принципам справедливості, пропорційності та верховенства права.

Підсумовуючи, апеляційний суд виходить з того, що судові витрати, які за своєю суттю є додатковою оплатою за успішне завершення справи в суді («гонорар успіху») до оплати за фактично надані послуги, про яку сторони договору про надання правничої допомоги також домовились у договорі про надання правничої допомоги, не можуть покладатись на сторону, на яку судові витрати іншої сторони мають бути віднесені відповідно до процесуальних норм про розподіл судових витрат, виходячи лише зі зменшення судом гонорару, який визначено сторонами цього договору на власний розсуд, без одночасної оцінки відповідності його розміру всім критеріям судових витрат на правничу допомогу, у їх сукупності.

Ураховуючи наведене та критерії для здійснення розподілу судових витрат, безпосередньо та причинно пов`язаних з розглядом справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що розумним та справедливим у даному випадку буде покладення на відповідача витрат на правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн., які відповідають фактичному обсягу послуг, наданих позивачці, їх дійсності, необхідності, складності справи, є співмірними з часом, витраченим адвокатами на виконання відповідних робіт (надання послуг).

При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торія проти Іспанії», заява №18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява №49684/99).

Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення про часткове задоволення заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення.

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість судового рішення, порушення судом норм матеріального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що додаткове рішення суду першої інстанції щодо стягнення витрат на правову допомогу відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Пікаловим Владиславом Сергійовичем, на додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 серпня 2023 року - залишити без задоволення.

Додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування житловим приміщенням - залишити без змін.

Апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 серпня 2023 року - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування житловим приміщенням - залишити без змін.

Головуючий: Судді:Р.В. Березовенко О.Ф. Лапчевська Г.І. Мостова
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 12 квітня 2024 року.