ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3571/24 Справа № 193/921/22 Суддя у 1-й інстанції - Шумська О.В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2024 року м.Кривий Ріг

Справа № 193/921/22

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Тимченко О.О.

секретар судового засідання - Гладиш К.І.

сторони:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідач Вакулівська сільська рада,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, апеляційну скаргу Криворізької східної окружної прокуратури на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2023 року, яке ухвалено суддею Шумською О.В. у селищі Софіївці Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 14 лютого 2023 року, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Вакулівської сільської ради про визнання права на земельну частку (пай).

Позов обґрунтовано тим, що вона працювала в колгоспі ім. Шевченка з 28.07.1993 по 10.03.2000.

В члени колгоспу ім. Шевченка була прийнята 09.09.1994, що підтверджується архівним витягом № 14/і-14/01-36 від 04.02.2021 року, (протокол № 9 загальних зборів членів колгоспу ім. Шевченка.)

04.03.1995 року колгосп ім. Шевченка було перейменовано в КСП ім. Шевченка, згідно архівної довідки №59 від 25.03.2014 року.

В 1995 році, після проведення реорганізації колгоспу ім. Шевченка в КСП ім. Шевченка, позивачка стала членом КСП ім. Шевченка, і була внесена до списку до Державного акта на право постійного користування землею КСП ім.Шевченка під №83.

Державний акт на право постійного користування землею КСП ім. Шевченка Софіївського району виданий 11.10.1995 року.

Розмір земельного паю, згідно довідки Софіївського відділу земельних ресурсів, складає 10,0 га в умовних кадастрових гектарах і вартість його становить 241556,68 грн.

Термін звернення до суду позивачем пропущено по тій причині, що вона після звільнення з КСП ім. Шевченка, з 24 серпня 1999 року по 23 червня 2018 року проживала в Польщі, де працювала на заводі по виробництву миючих засобів.

Посилаючись на те, що, згідно ст.2 Указу Президента України № 720/95 від 08.08.95 року "Про порядок паювання земель переданих в колективну власність сільськогосподарським підприємствам та організаціям " вона має право на отримання земельної частки (паю), позивачка просила суд: поновити пропущений строк звернення до суду з позовною заявою та визнати за нею право на земельну частку (пай) в розмірі 10,0 га в умовних кадастрових гектарах, вартістю 241556,68 грн.

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2023 року позовні вимоги задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право на земельну частку (пай) в розмірі 10,0 га в умовних кадастрових гектарах вартістю 241556,68 грн.

В апеляційній скарзі Криворізька східна окружна прокуратура просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові ОСОБА_1 в повному обсязі та стягнути з ОСОБА_1 судовий збір на користь прокуратури Дніпропетровської області, сплачений за подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуваним рішенням суду було порушено право власності Вакулівської сільської об`єднаної територіальної громади Криворізького району Дніпропетровської області на спірну земельну ділянку, оскільки вказане рішення суду фактично є підставою для вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи земельної ділянки. Проте, Вакулівською сільською об`єднаною територіальною громадою Криворізького району Дніпропетровської області жодних заходів, спрямованих на захист та відновлення порушеного права, вжито не було. Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачка набула право на отримання земельної частки (паю), оскільки суд не звернув уваги на той факт, що сам факт включення громадянина до списку, що є додатком до Державного акту на право колективної власності на землю, не є достатньою підставою для виникнення у особи права на земельну частку (пай). Для цього також необхідно, щоб відповідне КСП отримало Державний акт у встановленому законом порядку, а громадянин дійсно перебував у членських відносинах з таким КСП на момент видачі Державного акту. В матеріалах справи відсутні докази, які свідчить про членство позивачки у КСП ім. Шевченка.

Також, на думку прокурора, позивачка звернулась до суду з позовом із пропуском строку позовної давності.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду, в судове засідання не з`явилися та про причини неявки суд не повідомили, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки сторін по справі в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позонихвимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 працювала в колгоспі ім. Шевченка з 28.07.1993 року по 10.03.2000 року.

В члени колгоспу ім. Шевченка була прийнята 09.09.1994 року, що підтверджується архівним витягом № 14/і-14/01-36 від 04.02.2021 року, (протокол № 9 загальних зборів членів колгоспу ім. Шевченка.)

04.03.1995 року колгосп ім. Шевченка було перейменовано в КСП ім. Шевченка, згідно архівної довідки №59 від 25.03.2014 року.

В 1995 році, після проведення реорганізації колгоспу ім. Шевченка в КСП ім. Шевченка, позивачка стала членом КСП ім. Шевченка, і була внесена до списку до Державного акта на право постійного користування землею КСП ім.Шевченка під №83.

Державний акт на право постійного користування землею КСП ім. Шевченка Софіївського району виданий 11.10.1995 року.

Розмір земельного паю, згідно довідки Софіївського відділу земельних ресурсів, складає 10,0 га в умовних кадастрових гектарах і вартість його становить 241556,68 грн.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права на земельну частку (пай), суд першої інстанції виходив з того, що на час видачі Державного акту на право колективної власності на землю ОСОБА_1 була включена до списку членів КСП ім. Шевченка Софіївського району Дніпропетровської області, які мають право на земельну частку (пай), однак сертифікат не отримувала, тому існують правові підстави для визнання за позивачкою права на земельну частку (пай), розміром 10,0 умовних кадастрових гектарів, вартістю 241 556,68 грн.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає, з огляду на наступне.

Статтею 129 Конституції України визначені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

У справі, яка переглядається, з апеляційною скаргою на рішення суду звернулася Криворізька східна окружна прокуратура, яка діє в інтересах держави в особі Вакулівської сільської об`єднаної територіальної громади Криворізького району Дніпропетровської області, і яка не брала участі у справі під час розгляду справи судом першої інстанції.

Колегія суддів апеляційного суду бере до уваги тлумачення частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру», яке дозволяє зробити висновок, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: (а) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; (б) у разі відсутності такого органу.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Згідно частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що в апеляційній скарзі прокурор, на підставі статті 23 Закону України «Про прокуратуру», обґрунтував виключну підставу для представництва інтересів Держави в особі яка діє в інтересах держави, в особі Вакулівської сільської об`єднаної територіальної громади Криворізького району Дніпропетровської області, як орган, до повноважень якого віднесено розпорядження землями, що перебувають в державній власності; суб`єкт владних повноважень не здійснив апеляційного оскарження рішення; інтереси держави порушуються визнанням в судовому порядку права на земельну частку (пай), оскільки порушується встановлений порядок набуття прав на землю та майнові інтереси держави, додав до апеляційної скарги повідомлення Вакулівській сільській раді про наявність підстави для представництва (а.с.59).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до частини дев`ятої статті 5 ЗК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.

За частинами шостою, сьомою статті 6 ЗК України (в редакції 1990 року) при обчислені розміру середньої земельної частки, що обчислюється сільською, селищною, міською Радою народних депутатів, враховуються сільськогосподарські угіддя (у тому числі рілля), якими користуються підприємства, установи, організації та громадяни у межах території даної Ради, крім тих підприємств, установ і організацій, землі яких не підлягають приватизації.

Загальний розмір обчисленої площі поділяється на кількість осіб, які працюють у сільському господарстві, пенсіонерів, які раніше працювали у сільському господарстві і проживають у сільській місцевості, а також осіб, зайнятих у соціальній сфері на селі.

Згідно з вимогами частини першої статті 22 ЗК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і документа, що посвідчує це право.

Відповідно до частини другої статті 23 ЗК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільсько-господарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян.

Пунктом 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» (далі - Указ Президента України № 720/95) встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.

Відповідно до пункту 2 Указу Президента України №720/95 право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства,сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

За висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 03 лютого 2021 року у справі №635/2831/17 (провадження №61-19827св19) за загальним правилом особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в числі членів колективного сільськогосподарського підприємства на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; 3) одержання колективним сільськогосподарським підприємством такого акта.

Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

Тобто, насамперед право на земельну частку (пай) виникає з моменту видачі акта на право колективної власності на землю у членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, зазначених у списку, що додається до державного акта.

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

Як установлено судом, ОСОБА_1 працювала в колгоспі ім. Шевченка, який було перейменовано в КСП ім. Шевченка, згідно архівної довідки №59 від 25.03.2014 року.

За даними Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, прізвище ОСОБА_2 в списках громадян членів КСП ім. Шевченка, наданий до Державного акта про право колективної власності на землю серії ДП СФ №00008, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право колективної власності на землю 11.10.2995 за №8, значиться під номером 83 (а.с. 51).

На підставі наведеного вище колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачка має право на земельну частку (пай), як особа, яка була включена до Списку осіб, що мають право на земельну частку та яка значиться в Списку під порядковим номером 83, який є додатком до державного акту на право колективної власності на землю, тому доводи апеляційної скарги про те, що позивачка не набула право на отримання земельної частки (паю) не заслуговують на увагу.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, з огляду на таке.

У відповідності до частини третьої статті 5 ЦК України, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відповідно до пункту 6 «Прикінцеві і перехідні положення» ЦК України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 01 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК Української РСР 1963 року.

Згідно зі статтею 71 ЦК Української РСР 1963 року, який діяв на час видачі державного акту на право постійного користування землею від 11 жовтня 1995 року, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється у три роки.

Відповідно до статті 75 ЦК Української РСР позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.

Статтею 76 ЦК Української РСР передбачено, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Згідно зі статтею 80 ЦК Української РСР закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Позовна давність забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав інших осіб, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. Механізм застосування позовної давності повинен корелювати із суб`єктивним фактором, а саме обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права.

Розпаювання земель колишніх колгоспів розпочалось з 1993 року і ці події є загальновідомими, а тому позивачка, як особа, яка була включена до Списку осіб, що мають право на земельну частку, повинна була дізнатись про порушення свого права на земельну частку (пай) ще з часу видачі КСП імені Шевченка зазначеного вище державного акту на землю.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) вказано, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов.

Велика Палата Верховного Суду погодилася з правовим висновком, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, а відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи, що право на позов у ОСОБА_1 виникло з 11 жовтня 1995 року, оскільки про порушення свого права на земельну частку (пай) позивачка, як особа, яка була включена до Списку осіб, що мають право на земельну частку, повинна була дізнатись ще з часу видачі КСП імені Шевченка Державного акта на право колективної власності на землю від 11 жовтня 1995 року, строк позовної давності за її вимогами закінчився 11 жовтня 1998 року.

З позовом до суду ОСОБА_1 звернулась лише 20 жовтня 2022 року, тобто з пропуском строку позовної давності на 24 роки, й поважних причин пропуску цього строку не навела.

Порівняльний аналіз термінів "дізналась" та «повинна була дізнатись", що містились в ст. 76 ЦК УРСР, так само, як і термінів "довідався" і "міг довідатись", застосованих у ст. 261 чинного ЦК України дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивачка не знала про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернулась за його захистом до суду, недостатньо.

Позивачка повинна також довести той факт, що вона не могла дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ч. 1 ст. 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Позивачкою ОСОБА_1 не надано суду доказів про те, що вона не знала та не могла знати про порушення свого права, а посилання на ту обставину, що з 24 серпня 1999 року по 23 червня 2018 року вона проживала в Польщі, де працювала на заводі по виробництву миючих засобів, не є поважними причинами пропуску позовної давності у данному випадку.

Отже, у задоволенні позову слід відмовити з підстав пропуску позивачкою позовної давності.

Строк звернення із цим позовом до суду закінчився до набрання чинності ЦК України, тому суд зобов`язаний самостійно застосувати наслідки його спливу без подання відповідної заяви сторонами спору.

Судова практика у спірних правовідносинах є сталою, Верховний Суд неодноразово висловлював подібну правову позицію, зокрема у постановах від 12 червня 2019 року справі № 702/962/17 (провадження № 61-40068св18), від 17 червня 2020 року у справі № 600/528/16 (провадження № 61-36780св18), від 09 вересня 2020 року у справі № 637/53/18 (провадження № 61-1048св19), від 03 листопада 2020 року справі № 530/1367/18 (провадження № 61-19378св19), від 29 вересня 2021 року у справі № 686/14921/19 (провадження № 61-3107св20), від 04 жовтня 2021 року у справі № 190/1185/20 (провадження № 61-7084св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 662/1660/18 (провадження № 61-6204св19), від 08 листопада 2021 року у справі № 615/870/20 (провадження № 61-4437св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 662/1660/18 (провадження № 61-6204св19), від 10 лютого 2022 року у справі № 132/1038/21 (провадження № 61-19793св21), 30 червня 2022 року у справі № 143/849/20 (провадження № 61-1089св21), від 01 лютого 2023 року у справі 289/624/21 (провадження № 61-21014св21), від 06 грудня 2023 року у справі № 190/391/22 (провадження № 61-9705св23).

За таких обставин рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що відповідно п.2 ч.1 ст. 376 ЦПК України є підставою для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду з ухваленням нового рішення по справі про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, колегія суддів стягує з позивачки ОСОБА_3 на користь Дніпропетровської обласної прокуратури судові витрати у справі, понесені на сплату судового збору за подання апеляційної скарги, у розмірі 2 898,68 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Криворізької східної окружної прокуратури задовольнити.

Рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2023 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Вакулівської сільської ради про визнання права на земельну частку (пай) відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Дніпропетровської обласної прокуратури судові витрати у розмірі 2 898 (дві тисячі вісімсот дев?яносто вісім) гривень 68 (шістдесят вісім) копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повне судове рішення складено 09 квітня 2024 року.

Головуючий:

Судді: