Провадження № 22-ц/801/768/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Іщук Т. П.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2024 рокуСправа № 127/34252/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Оніщука В. В. (суддя-доповідач),

суддів: Медвецького С. К., Копаничук С. Г.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Служба відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 лютого 2024 року, ухвалене у складі судді Іщук Т. П. у залі суду,

встановив:

Короткий зміст вимог

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_2 , про стягнення моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01 листопада 2021 року виконуючим обов`язки начальника Служби автомобільних доріг у Вінницькій області Жебелевим І. І. видано наказ №296 про застосування до ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення, яким оголошено йому догану за порушення трудової дисципліни (відсутність на робочому місці більше трьох годин).

05 листопада 2021 року в.о. начальника Служби автомобільних доріг у Вінницькій області - заступник начальника з будівництва доріг ОСОБА_2 видав наказ №135-к про звільнення позивача із займаної посади провідного уповноваженого з антикорупційної діяльності 05 листопада 2021 року.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15 вересня 2022 року у справі №127/31314/21, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 29 листопада 2022 року, визнано незаконним та скасовано наказ в.о. начальника Служби автомобільних доріг у Вінницькій області Жебелева І. І. від 01 листопада 2021 року №296 «про застосування дисциплінарного стягнення до ОСОБА_1 , провідного уповноваженого з антикорупційної діяльності».

Постановою Вінницького апеляційного суду від 01 серпня 2023 року у справі №127/33297/21 визнано незаконним та скасовано наказ в.о. начальника Служби автомобільних доріг у Вінницькій області - заступника начальника з будівництва доріг ОСОБА_2 від 05 листопада 2021 року №135-к про звільнення ОСОБА_1 05 листопада 2021 року, поновлено його на роботі та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу, з утриманням установлених законодавством України податків та зборів.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 03 серпня 2023 року виправлені описки у постанові суду від 01 серпня 2023 року, а саме: на аркуші 2 в абзаці 2, на аркуші 3 в абзаці 1 описової частини, на аркуші 9 в абзаці 9 мотивувальної частини та абзаці 5 резолютивної частини постанови замість слів «Служба автомобільних доріг у Вінницькій області» вважати вірним «Служба відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області» у відповідних відмінках.

09 серпня 2023 року Вінницьким міським судом Вінницької області видані виконавчі листи у справі №127/33297/21.

28 серпня 2023 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №72494470 з примусового виконання виконавчого листа №127/33297/21, виданого 09 серпня 2023 року, про поновлення позивача на посаді провідного уповноваженого з антикорупційної діяльності Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області; зазначено, що рішення суду не виконано, направлено повідомлення до органу досудового розслідування про вчинення боржником кримінального правопорушення.

01 вересня 2023 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинення кримінального правопорушення №0001298, що містить ознаки злочину, передбаченого ч. 2 ст. 383 КК України.

Однак на момент звернення до суду із позовом відповідач не поновлює ОСОБА_1 на роботі.

Унаслідок незаконного звільнення позивач ОСОБА_1 втратив авторитет серед своїх колег та близького оточення. Внаслідок тривалого розгляду справи щодо незаконного звільнення йому спричинені душевні страждання, у нього погіршився психоемоційний стан у зв`язку із позбавленням можливості працювати та отримувати кошти для утримання сім`ї, увесь час він перебував у стресовому становищі через втрату нормальних життєвих зав`язків, що наразі вимагає від нього значних додаткових зусиль для організації свого життя. Неправомірні дії та рішення відповідача були спрямовані на приниження його гідності, що спричинило погіршення стану здоров`я, зміни стилю життя, оскільки йому довелося протягом тривалого часу збирати докази на спростування фактів. В свою чергу незаконне звільнення позивача із займаної посади призвело до обмеження прав на працю.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 звернувшись в суд із даним позовом, просив стягнути зі Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області на його користь 100 000 грн в рахунок відшкодування завданої йому моральної шкоди.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02 лютого 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто зі Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 20 000 грн у відшкодування завданої моральної шкоди.

В решті позову відмовлено.

Мотивуючи таке рішення суд першої інстанції виходив із того, що у ході судового розгляду було встановлено, що дії відповідача щодо незаконного застосування дисциплінарного стягнення, незаконного звільнення позивача на підставі п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України, та зрештою бездіяльність Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області щодо поновлення працівника на роботі, наслідком якого стало внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками вчинення кримінального правопорушення за заявою позивача, безумовно призвели до порушення законних прав ОСОБА_1 , завдали йому переживань та страждань, пов`язаних з позбавленням його роботи і заробітної плати як джерела для існування, необхідністю вжиття додаткових зусиль для організації свого життя. Вказані ОСОБА_1 обставини відповідачем не були спростовані.

Водночас місцевий суд відхилив доводи позивача про погіршення у зв`язку із цим стану його здоров`я чи втрати авторитету, зважаючи на відсутність будь-яких доказів щодо цього.

Визначаючи розмір завданої позивачу моральної шкоди, суд врахував характер порушення його прав, тяжкість і істотність вимушених змін у житті внаслідок порушення трудових прав та зусиль, вжитих для їх відновлення, та виходячи з засад розумності та справедливості, визначив розмір відшкодування моральної шкоди у розмірі 20 000 грн, що є обґрунтованою та справедливою сатисфакцією за душевні страждання, яких зазнав позивач у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись із таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 01 березня 2024 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя - Оніщук В. В., судді: Копаничук С. Г., Медвецький С. К.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 06 березня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі та надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 19 березня 2024 року справу призначено до розгляду на 11 квітня 2024 року у порядку письмового провадження без виклику сторін.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що ОСОБА_1 не довів з посиланням на відповідні докази факт заподіяння йому моральної шкоди, її розмір, а також причинний зв`язок між його звільненням та завданням шкоди. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, якими ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги щодо відшкодування моральної шкоди.

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому він просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

01 листопада 2021 року виконуючим обов`язки начальника Служби автомобільних доріг у Вінницькій області Жебелевим І. І. видано наказ №296 «Про застосування дисциплінарного стягнення до ОСОБА_1 , провідного уповноваженого з антикорупційної діяльності», яким оголошено догану за порушення трудової дисципліни (відсутність на робочому місці більше 3-х годин).

Наказом від 05 листопада 2021 року №135-к, відповідно до п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України, положення про САД у Вінницькій області, затвердженого наказом ДААД України від 29 липня 2019 року №238, ОСОБА_1 , провідного уповноваженого з антикорупційної діяльності, звільнено з займаної посади 05 листопада 2021 року на підставі висновку за результатами перевірки стану антикорупційної діяльності САД у Вінницькій області від 28 жовтня 2021 року, листа погодження ДААД України від 04 листопада 2021 року №4977/1/16/13-4281/09-21.

Відповідно до наказу від 31 березня 2023 року №Н-112 перейменовано Службу автомобільних доріг у Вінницькій області на Службу відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області.

У силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України вказані обставини доказуванню не підлягають, оскільки встановлені рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15 вересня 2022 року та постановою Вінницького апеляційного суду від 29 листопада 2022 року у справі №127/31314/21, постановою Вінницького апеляційного суду від 01 серпня 2023 року та ухвалою апеляційного суду від 03 серпня 2023 року у справі №127/33297/21.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15 вересня 2022 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 29 листопада 2022 року, у справі №127/31314/21, визнано незаконним та скасовано наказ в.о. начальника Служби автомобільних доріг у Вінницькій області Жебелева І. І. від 01 листопада 2021 року №296 «Про застосування дисциплінарного стягнення до ОСОБА_1 , провідного уповноваженого з антикорупційної діяльності» (а. с. 15-24).

Постановою Вінницького апеляційного суду від 01 серпня 2023 року у справі №127/33297/21 скасовано рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 червня 2023 року та ухвалено нове рішення. Задоволено позов ОСОБА_1 до Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - начальника Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області ОСОБА_2 , про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Визнано незаконним та скасовано наказ в.о. начальника Служби автомобільних доріг у Вінницькій області - заступника начальника з будівництва доріг ОСОБА_2 від 05 листопада 2021 року № 135-к про звільнення ОСОБА_1 , провідного уповноваженого з антикорупційної діяльності з займаної посади 05 листопада 2021 року. Поновлено ОСОБА_1 на посаді провідного уповноваженого з антикорупційної діяльності Служби автомобільних доріг у Вінницькій області. Стягнуто з Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, за період з 08 листопада 2021 року по день ухваленого судового рішення, у розмірі 867323,52 грн, з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів. Допущене до негайного виконання рішення суду у частині стягнення середнього заробітку за один місяць та поновлення на роботі позивача (а. с. 25-30).

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 03 серпня 2023 року виправлено описки у постанові апеляційного суду від 01 серпня 2023 року, а саме: на аркуші 2 в абзаці 2, на аркуші 3 в абзаці 1 описової частини, на аркуші 9 в абзаці 9 мотивувальної частини та в абзаці 5 резолютивної частини постанови Вінницького апеляційного суду від 01 серпня 2023 року замість слів «Служба автомобільних доріг у Вінницькій області» вважати вірним «Служба відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області», у відповідних відмінках (а. с. 31-32).

28 серпня 2023 року головним державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Паращук В. В. винесена постанова про закінчення виконавчого провадження №72494470 з примусового виконання виконавчого листа №127/33297/21, виданого 09 серпня 2023 року Вінницьким міським судом Вінницької області про поновлення ОСОБА_1 на посаді провідного уповноваженого з антикорупційної діяльності Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області, на підставі п.11 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження».

28 серпня 2023 року за вих. №110463 головним державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Паращук В. В. надіслано повідомлення Вінницькому відділу поліції ГУНП у Вінницькій області із проханням внесення його до Єдиного реєстру досудових розслідувань, надання оцінки діям особи - директора Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області Жебелева І. І. та у разі виявлення ознак злочину притягнути до відповідальності згідно з чинним законодавством та повідомити про наслідки розгляду цього повідомлення та прийняте рішення.

Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 04 вересня 2023 року у кримінальному провадженні №0001298 01 вересня 2023 року внесені відомості за заявою ОСОБА_1 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України.

Відомостей про поновлення ОСОБА_1 на роботі матеріали справи не містять.

Позиція суду апеляційної інстанції

Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає у повній мірі.

Відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя (частина перша статті 237-1 КЗпП України).

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Суд визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (частини третя, четверта статті 23 ЦК України).

У постановах Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), від 24 січня 2024 року у справі № 755/3443/21 (провадження № 61-11295св23) зазначено, що зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом -моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18)).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження№ 61-1132св22).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21) вказано, що «абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати».

У постанові Верховного Суду від 17 листопада 2023 року у справі № 326/789/21 (провадження № 61-4995св23) зазначено, що: «У постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12 зроблено висновок, що «КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин, то висновок суду касаційної інстанції, викладений у судових рішеннях у справі, яка переглядається, є законним і обґрунтованим. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати».

Аналогічний висновок викладений у постанові від 24 січня 2024 року у праві № 755/3443/21 (провадження № 61-11295св23).

Звертаючись в суд із позовом, ОСОБА_1 зазначав, що незаконним наказом про притягнення до дисциплінарної відповідальності, незаконним звільненням, тривалим не поновленням на роботі йому завдано моральних страждань. У результаті протиправних дій відповідача йому спричинені душевні страждання, у нього погіршився психоемоційний стан у зв`язку із позбавленням можливості працювати та отримувати кошти для утримання сім`ї, увесь час він перебував у стресовому становищі через втрату нормальних життєвих зв`язків, що наразі вимагає від нього значних додаткових зусиль для організації свого життя. Неправомірні дії та рішення відповідача були спрямовані на приниження його гідності, що спричинило погіршення стану здоров`я, зміни стилю життя, оскільки йому довелося протягом тривалого часу збирати докази на спростування фактів. Незаконне звільнення позивача з займаної посади призвело до обмеження прав на працю.

Ураховуючи, що незаконність притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та його звільнення встановлені судовими рішеннями, які набрали законної сили, а також те, що відповідач досі не виконав рішення суду про поновлення позивача на займаній посаді, виходячи із обґрунтування позову щодо завданої моральної шкоди саме у зв`язку з порушенням трудових прав позивача відповідачем, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про стягнення зі Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області моральної шкоди на користь ОСОБА_1 , а визначений розмір відповідає засадам розумності та справедливості.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, зводяться до незгоди із ними та не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області задоволенню не підлягає, понесені судові витрати у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції слід залишити за відповідачем.

22 березня 2024 року адвокат Куций Р. А. в інтересах ОСОБА_1 подав клопотання про стягнення судових витрат, понесених позивачем на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 2 422,40 грн.

Відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, є однією з основних засад цивільного судочинства (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частина перша, пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (частини перша, друга статті 137 ЦПК України).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У ч. 3 ст. 137 ЦПК України зазначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі №925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі №317/1209/19 (провадження №61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі №554/2586/16-ц (провадження №61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі №753/1203/18 (провадження №61-44217св18).

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 №23рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №910/12876/19).

За змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України).

На підтвердження понесених ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу адвокат Куций Р. А. надав суду:

-угоду з адвокатом на правничу допомогу від 30 жовтня 2023 року, відповідно до п. 4.1 якої за послуги надані адвокатом, замовник сплачує виконавцю гонорар (винагороду) визначену у розмірі 40 відсотків мінімального прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який встановлений станом на 01 січня кожного поточного року в якому надавалися послуги адвокатом, за годину його роботи, на підставі підписаного сторонами акту про надані послуги на професійну правничу допомогу адвоката. Також, замовник сплачує виконавцю додатковий гонорар («гонорар успіху») у розмірі 20 відсотків від ціни позову за досягнутий адвокатом результат у справі (повне або часткове задоволення судом позову);

-акт про надані послуги на професійну правничу допомогу адвоката від 19 березня 2024 року;

-квитанцію до прибуткового касового ордера №20 від 19 березня 2024 року про оплату послуг у розмірі 2 422,40 грн.

Також до клопотання про стягнення судових витрат на правничу допомогу долучено докази його надсилання іншим учасникам справи.

Проте відповідач своїм правом на заперечення проти заявленого розміру судових витрат на правничу допомогу не скористався.

Водночас апеляційний суд звертає увагу на таке.

Відповідно до відомостей у акті про надані послуги на професійну правничу допомогу адвоката від 19 березня 2024 року адвокат Куций Р. А. надавав позивачу такі послуги:

-07 березня 2024 року - надання правової інформації, консультація та роз`яснення по апеляційній скарзі тривалістю 1 год.;

-11 березня 2024 року - надання правової інформації, консультація та роз`яснення із опрацюванням по апеляційній скарзі, а саме підготовка, написання та направлення відзиву на апеляційну скаргу та його копії іншим учасникам справи тривалістю 1 год.

Зі змісту зазначених послуг вбачається, що вони є тотожними за своєю суттю. При цьому відзив на апеляційну скаргу практично дублює зміст позовної заяви, яка також була складена адвокатом Куцим Р. А., що підтверджується актом про надані послуги на професійну допомогу адвоката від 02 лютого 2024 року (зворот а. с. 74).

Окрім того як вбачається із матеріалів справи відзив на апеляційну скаргу був поданий у електронному вигляді та підписаний електронним підписом позивача ОСОБА_1 . Окрім того іншим учасникам справи копія відзиву була також надіслана ОСОБА_1 із його офіційної електронної адреси ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За таких обставин, керуючись у тому числі такими критеріями, як реальність, обґрунтованість та пропорційність до предмета спору, а також враховуючи критерій розумності розміру судових витрат, виходячи з конкретних обставин справи, апеляційний суд, реалізуючи свої дискреційні повноваження, дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_3 1 211,20 грн понесених ним витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 лютого 2024 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені Службою відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, залишити за нею.

Стягнути зі Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 1 122,20 грн (одну тисячу сто двадцять дві гривні 20 копійок) понесених ним витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а - г пункту 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий В. В. Оніщук

Судді С. К. Медвецький

С. Г. Копаничук