П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2024 року

м. Рівне

Справа № 569/2923/24

Провадження № 22-ц/4815/499/24

Головуючий у Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Бучко Т.М.

Ухвалу суду першої інстанції постановлено

поза межами судового засідання 12 лютого 2024 року

в м. Рівне Рівненської області

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Андрошулік І.А.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач1: ОСОБА_2 ;

відповідач2: ОСОБА_3 ;

за участі: учасники справи та їх представники в судове засідання не з`явилися,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Семенюк Зоряни Михайлівни на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 12 лютого 2024 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви,

в с т а н о в и в:

У лютому 2024 року в суд звернувся ОСОБА_1 із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, в якій просив накласти арешт на все рухоме та нерухоме майно, яке перебуває у власності ОСОБА_3 , та на все рухоме та нерухоме майно, яке перебуває у власності ОСОБА_2 . Необхідність вжиття цього заходу позивач мотивував тим, що 17 лютого 2022 року між ним та ОСОБА_3 був укладений договір позики, згідно з яким позичальник отримав позику в розмірі 100 000 доларів США. Доказом укладення договору позики є розписка. За умовами договору ОСОБА_3 зобов`язався повернути позику в повному обсязі до 11 березня 2022 року. Однак позикові зобов`язання виконані не були. Між тим, на забезпечення зобов`язань ОСОБА_3 за договором позики був укладений 20 лютого 2022 року договір поруки з ОСОБА_2 на суму 200 000 гривень. Тобто він згідно зі ст. 554 ЦК України несе відповідальність перед позикодавцем за повернення боргу по договору позики. Однак ОСОБА_2 , як поручитель, також не сплатив заборгованість в строк до 11 березня 2022 року. Тому заборгованість відповідачів за договорами позики та поруки складає суму, що еквівалентна 100 000 доларів США, а саме 3 820 000 гривень. Стверджував про те, що в позасудовому порядку всі звернення та вимоги до відповідачів сплатити борг залишились без задоволення. Оскільки між сторонами існує майновий спір про стягнення коштів, вважає, що відповідачі зможуть вчиняти дії по відчуженню свого майна з метою уникнення відповідальності за повернення позичених коштів, що надалі унеможливить виконання судового рішення в справі.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 12 лютого 2024 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Відмовляючи в забезпечені позову, міський суд виходив із того, що заявник не надав жодних доказів та не навів переконливих аргументів, які би свідчили про дійсну і реальну імовірність того, що відповідачі приховують або мають намір приховати своє майно з метою ухилення від виконання можливого рішення суду про задоволення позову. Зважав на те, що доказів звернення позивача, як кредитора, до відповідачів з вимогою сплатити заборгованість за договором позики та договором поруки і відмови позичальників від добровільної сплати боргу, що могло б свідчити про їх ухилення від виконання своїх зобов`язань, до заяви не додано. Також не доведено співмірності обраного заходу позовним вимогам. Жодної інформації про належне відповідачам рухоме чи нерухоме майно не надав.

На ухвалу суду представником ОСОБА_1 адвокатом Семенюк З.М. подано апеляційну скаргу, де покликалася на її незаконність та необґрунтованість, які полягали в порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначала, що суд залишив поза увагою те, що згідно з розпискою, яка є доказом укладення договору позики і отримання коштів, а також договором поруки, відповідачі мали повернути позику в березні 2022 року. Проте позичальники не вчили жодних дій щодо повернення позики. Тобто між сторонами дійсно виник реальний цивільно-правовий спір. При цьому чинним законодавством України не передбачено обов`язку позикодавця вчиняти дії щодо досудового врегулювання даних правовідносин. Оскільки сума позики є достатньо значною, тому такий вид забезпечення позову як накладення арешту є співмірним та пропорційним із позовними вимогами, які будуть заявлені.

Тому просить скасувати оскаржувану ухвалу, задовольнивши заяву про забезпечення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказується, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, адже безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зроблено висновок про те, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема, тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Між тим, апеляційний суд не може погодитись з такою підставою відмови в задоволенні заяви, як ненадання позивачем інформації з приводу того, що невжиття заходів забезпечення позову може в подальшому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, чи призведе до порушення прав позивача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в т.ч. задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову

Частиною першою ст. ст.151 ЦПК України визначено вичерпний перелік того, що повинна містити заява про забезпечення позову.

При цьому саме суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, має пересвідчитися, зокрема, в існуванні реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду. Тому відмову в задоволенні заяви через не надання відомостей заявником про існування такої загрози колегія суддів вважає надмірно формальною.

Щодо висновків про неспівмірність вжитого заходу, то необхідно розуміти, що поняття самої співмірності передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Однак арешт майна (накладення арешту на майно) в розумінні п.1 ч.1 ст. 152 ЦПК України як спосіб забезпечення позову полягає в забороні розпоряджатися ним (забороні відчуження) до вступу рішення в законну силу або до зняття заборони, тобто без позбавлення відповідача права володіння і користування майном.

Тому колегія суддів дійшла переконання про задоволення зави про забезпечення позову в порядку п.1 ч.1 ст.150 ЦПК України, відповідно до якої позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, у межах спірної суми.

Такий захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі та при його застосуванні буде забезпечена збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками.

Спонуканням для прийняття нової постанови про часткове задоволення заяви про забезпечення позову відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є порушення норм процесуального права, що призвело до помилкового вирішення процесуального питання.

Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Семенюк Зоряни Михайлівни задовольнити частково.

Скасувати ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 12 лютого 2024 року.

Заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Накласти арешт на все рухоме та нерухоме майно у межах вартості 100 000 (сто тисяч) доларів США, яке перебуває у власності ОСОБА_3 .

Накласти арешт на все рухоме та нерухоме майно у межах 200 000 (двісті тисяч) гривень, яке перебуває у власності ОСОБА_2 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ).

Відповідач: ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ).

Відповідач2: ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_3 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ).

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.М. Ковальчук

С.С. Шимків