УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 626/2450-14-ц

провадження № 61-3956ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Пророка В. В.,

розглянув касаційну скаргу представника Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківського обласного управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» - Погорєлова Ігоря Сергійовича на постанову Полтавського апеляційного суду від 06 лютого 2024 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківського обласного управління Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Ощадбанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Ощадбанк», банк) звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивований тим, що згідно кредитного договору від 07 березня 2008 року № 542 та додаткової угоди до нього від 02 вересня 2008 року, укладених між Відкритим акціонерним товариством (далі - ВАТ) «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 , позичальник отримав кредит на суму 1 184 791,67 грн з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 06 березня 2016 року та зі сплатою 21,5 % річних у порядку, визначеному пунктом 1.5 договору - щомісячно ануїтетними платежами розміром 26 650,00 грн шляхом внесення готівки до каси банку або безготівкових переказів. За порушення зобов`язань за кредитом позичальник зобов`язався сплатити на користь банку пеню в розмірі 0,04 % від суми несплаченого платежу за кожний день прострочення платежу, 3 % річних та інфляційні нарахування в порядку частини другої статті 625 Цивільного кодексу (далі - ЦК України). Внаслідок неналежного виконання позичальником кредитних зобов`язань у порядку та строки, визначені умовами кредитного договору, станом на 23 жовтня 2014 року заборгованість складає 1 678 963,35 грн, із яких: 1 018 609,36 грн - прострочена заборгованість за тілом кредиту; 315 486,22 грн - відсотки; 30 415,24 грн - пеня за прострочення повернення кредиту та відсотків; 54 236,53 грн - 3 % річних за несвоєчасне повернення кредиту; 170 767,10 грн - інфляційні втрати за несвоєчасне повернення кредиту; 30 936,94 грн - 3 % річних за несвоєчасне повернення відсотків; 58 511,96 грн - інфляційні втрати за несвоєчасне повернення відсотків.

Позивач просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 07 березня 2008 року № 542 у розмірі 1 678 963,35 грн, судові витрати у розмірі 3 654,00 грн.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Заочним рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 27 січня 2015 року позовну заяву ПАТ «Ощадбанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ощадбанк» заборгованість у розмірі 1 678 963, 35 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що зобов`язання за кредитним договором банк виконав вчасно та повністю, надавши кредитні кошти. Відповідач зобов`язання за укладеним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим утворилася заборгованість у розмірі 1 678 963,35 грн, яку належить стягнути з відповідача на користь банку.

Ухвалою Красноградського районного суду Харківської області від 23 жовтня 2017 року заяву представника відповідача Билима О. М. про перегляд заочного рішення суду від 27 січня 2015 року за позовом ПАТ ««Ощадбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без розгляду.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 06 лютого 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Билима О. М. задовольно частково. Заочне рішення Красноградського районного суду Харківської області від 27 січня 2015 року скасовано. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ощадбанк» в особі філії Харківського обласного управління 3 % річних за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 54 236,53 грн; та інфляційні втрати за несвоєчасне повернення кредиту - 170 767,10 грн, а всього: 225 003,63 грн. В іншій частині заявлених позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд керувався тим, що заочним рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 23 грудня 2011 року (у справі № 2021/2-436/11) стягнуто із ОСОБА_1 на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» борг за кредитом у розмірі 1 372 753,71 грн шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки з подальшою реалізацією предмета іпотеки на прилюдних торгах. Банк захистив своє право у спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, пред`явивши відповідний позов у травні 2011 року з ціною позову у розмірі 1 213 697,32 грн. Звертаючись до суду з цим позовом у жовтні 2014 року, позивач просив стягнути заборгованість за кредитним договором за період з 30 квітня 2008 року по 01 жовтня 2014 рік у розмірі 1 678 963,35 грн. Доказів про те, що на підставі заочного рішення Красноградського районного суду Харківської області від 23 грудня 2011 року було реалізовано іпотечне майно, якого недостатньо для задоволення вимог кредитора, позивач не надав. Кредитор має право звернутися до суду з вимогою про стягнення заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, лише тоді, коли виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення. На момент звернення із повторним позовом у 2014 році відомостей про виконання судового рішення від 23 грудня 2011 року (у справі № 2021/2-436/11) не було, правові підстави для задоволення вимог позивача про повторне стягнення заборгованості за тілом кредиту, процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, відсутні.

Пред`явлення банком вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором змінило строк виконання зобов`язання та з 17 березня 2011 року банк не мав права здійснювати нарахування відсотків, пені, неустойки та інших платежів, передбачених умовами договору. Після спливу чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК Україниправа та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У задоволенні вимог банку про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту у розмірі 1 018 609,36 грн, відсотків у розмірі 315 486,22 грн, пені у розмірі 30 415,24 грн задоволенню не підлягають. Нарахована сума 3 % річних за несвоєчасне повернення відсотків у розмірі 30 936,94 грн та інфляційних витрат за несвоєчасне повернення відсотків у розмірі 58 511,96 грн не може бути стягнута, так як зазначені суми нараховані на відсотки, нараховані банком після зміни строку виконання зобов`язань, що є недопустимим. У цій частині в задоволенні позову слід відмовити.

Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах з урахуванням вимог частини другої статті 625 ЦК України підлягають захисту шляхом стягнення з ОСОБА_1 на користь банку 3 % річних за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 54 236,53 грн та інфляційні втрати за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 170 767,10 грн. Визначений позивачем розмір заборгованості відповідачем не спростовано.

12 березня 2024 року представник АТ «Ощадбанк»- Погорєлов І. С. засобами поштового зв`язку надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Полтавського апеляційного суду від 06 лютого 2024 року, в якій просить її скасувати, заочне рішення Краноградського районного суду Харківської області від 27 січня 2015 року залишити без змін.

Касаційна скарга містить клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження з посиланням на те, що оскаржувану постанову апеляційного суду отримано 12 лютого 2024 року. На підтвердження надано відповідні докази.

Згідно з положеннями частин першої та другої статті 390 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень

(далі - ЄДРСР) постанову Полтавського апеляційного суду ухвалено 06 лютого

2024 року, повний текст постанови складено 08 лютого 2024 року, оприлюднено в ЄДРСР 12 лютого 2024 року.

З доданої до касаційної скарги копії картки реєстрації вхідного документа встановлено, що АТ «Ощадбанк» отримало копію оскаржуваної постанови 12 лютого 2024 року.

З урахуванням дати прийняття оскаржуваного судового рішення, дати його отримання, дати подання касаційної скарги, заявник має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, як такого, що пропущений з поважних причин відповідно до статті 390 ЦПК України.

У касаційній скарзі наведені доводи стосовно оскарження постанови апеляційного суду на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду).

Зокрема, заявник у касаційній скарзі зазначає, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував висновки у постанові Верховного Суду від 14 червня 2023 року в цій справі, висновки у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 127/9918/14-ц (провадження № 61-12700св22), від 17 травня 2023 року у справі № 341/416/20 (провадження № 61-5611св22), від 01 вересня 2022 року у справі № 225/3427/15-ц (провадження № 61-18053св21); не врахував висновки у постановах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 759/4036/18 (провадження № 61-5601св19), від 22 травня 2019 року у справі № 640/18356/17 (провадження № 61-5007св19), від 05 грудня 2018 року у справі № 761/31346/13-ц(провадження № 61-3691св18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 2-1513/10(провадження № 61-25582св18).

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів виснувала про відмову у відкритті касаційного провадження, з огляду на таке.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи (частина перша статті 417 ЦПК України).

Оскаржуване судове рішення апеляційного суду відповідає критеріям законності й обґрунтованості судових рішень, апеляційний суд врахував як висновки Верховного Суду у постанові від 14 червня 2023 року (провадження № 61-10990св22) в цій справі щодо скасування попередньої постанови апеляційного суду, так і практику Верховного Суду про застосування норм права у подібних правовідносинах.

Згідно з частинами першою та другою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Суди встановили, що 07 березня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 542, окремі умови якого змінено додатковою угодою № 1 від 02 вересня 2008 року. За змістом кредитного зобов`язання сторони погодили, що банк зобов`язався надати позичальнику на умовах цього договору грошові кошти в сумі 1 184 791,67 грн, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути кредит в сумі 1 184 791,67 грн, а також сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 21,5 % відсотків річних в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором (пункт 1.1 договору).

Згідно пункту 1.2 кредитного договору кредит надається на 96 місяців з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 06 березня 2016 року на споживчі потреби.

Сторони погодили здійснювати погашення кредиту рівними частинами в сумі 26 650,00 грн та сплату нарахованих відсотків до 01 числа кожного місяця, починаючи з наступного місяця після видачі кредиту шляхом внесення готівки до каси банку або шляхом безготівкових перерахувань. Останній платіж в рахунок погашення кредиту здійснити не пізніше 06 березня 2016 року (пункт 1.5 договору).

Виконання позичальником зобов`язань за цим договором (у тому числі і додатковими угодами до нього) забезпечується нотаріально посвідченим договором іпотеки нерухомого майна: нежитлові будівлі літ. «Б» загальною площею 614,2 кв. м, літ. «В» загальною площею 100,1 кв. м, літ «Г» загальною площею 88,3 кв. м, літ. «Д» загальною площею 513,6 кв. м, літ. «Е» загальною площею 431,0 кв. м, літ. «Ж» загальною площею 9,2 кв. м, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (пункт 2.1 договору).

Згідно з пунктом 5.1 кредитного договору за невиконання або неналежне виконання взятих на себе зобов`язань по цьому договору, сторони несуть відповідальність в порядку та на умовах, обумовлених цим договором та чинним законодавством України та відшкодовують завдані збитки понад неустойку (пеню, штраф).

За порушення взятих на себе зобов`язань по поверненню основної суми кредиту та своєчасній сплаті процентів за користування кредитом, комісійних винагород та інших платежів за цим договором, позичальник зобов`язується сплатити на користь банку пеню в розмірі 0,04 % від суми несплаченого платежу за кожний день прострочення (пункт 5.2 договору).

Згідно розрахунку заборгованості за договором станом на 23 жовтня 2014 року заборгованість складається із: прострочена заборгованість за кредитом - 1 018 609,36 грн, прострочені відсотки - 315 486,22 грн, пеня за прострочення терміну повернення кредиту та відсотків - 30 415,24 грн, нарахована сума 3 % річних за несвоєчасне повернення кредиту - 54 236,53 грн, нарахована сума інфляційних витрат за несвоєчасне повернення кредиту - 170 767,10 грн, нарахована сума 3 % річних за несвоєчасне повернення відсотків 30 936,94 грн, нарахована сума інфляційних втрат за несвоєчасне повернення відсотків - 58 511,96 грн.

18 травня 2011 року ВАТ «Державний ощадний банк України» звернулося до Красноградського районного суду Харківської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу у розмірі 1 213 697,32 грн, із яких: відсотки - 27 600,13 грн; прострочені відсотки -152 485,45 грн; заборгованість за тілом кредиту - 933 497,73 грн; прострочене тіло кредиту - 85 111,63 грн; пеня - 15 002,38 грн, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки з подальшою реалізацією предмета іпотеки на прилюдних торгах, а саме на нежитлові будівлі, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , літ. «Б» загальною площею 614,2 кв. м, літ. «В» загальною площею 100,1 кв. м, літ «Г» загальною площею 88,3 кв. м, літ. «Д» загальною площею 513,6 кв. м, літ. «Е» загальною площею 431,0 кв. м, літ. «Ж» загальною площею 9,2 кв. м.

Заочним рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 23 грудня 2011 року (справа № 2021/2-436/11) стягнуто із ОСОБА_1 на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитом у розмірі 1 372 753,71 грн шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки з подальшою реалізацією предмета іпотеки на прилюдних торгах, а саме на нежитлові будівлі, розташовані в АДРЕСА_1 , літ. «Б» загальною площею 614,2 кв. м, літ. «В» загальною площею 100,1 кв. м, літ «Г» загальною площею 88,3 кв. м, літ. «Д» загальною площею 513,6 кв. м, літ. «Е» загальною площею 431,0 кв. м, літ. «Ж» загальною площею 9,2 кв. м.

Постановою приватного виконавця Родіна Г. В. від 19 березня 2019 року відкрито виконавче провадження ВП № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 2021/2-436/11 відносно боржника ОСОБА_1 .

Постановою приватного виконавця Родіна Г. В. від 02 жовтня 2019 року закінчено виконавче провадження ВП НОМЕР_1 на підставі пункту 15 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження». Установлено, що на рахунок обліку депозитних сум приватного виконавця надійшли грошові кошти після реалізації іпотечного майна, а саме нежитлової будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , та були перераховані на рахунок стягувача у розмірі 353 935,01 грн.

Верховний Суд у постанові від 14 червня 2023 року (провадження № 61-10990св22) в цій справі щодо скасування попередньої постанови апеляційного суду зазначив, що, змінюючи рішення суду першої інстанції від 27 січня 2015 року та зменшуючи загальний розмір заборгованості за кредитом на суму 353 935,01 грн, отриману від реалізації іпотечного майна, що мала місце під час виконання рішення у справі № 2021/2-436/11 в період з 19 березня 2019 року по 02 жовтня 2019 року, суд апеляційної інстанції вийшов за межі апеляційного перегляду, не з`ясував та не зазначив в судовому рішення конкретний розмір заборгованості за кредитом, відсотками та пенею, які підлягають стягненню з відповідача після зміни строку виконання зобов`язання, наявність підстав для нарахування та стягнення 3 % річних та інфляційних втрат відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Верховний Суд мотивував висновки посиланням на постанови Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 127/9918/14-ц (провадження № 61-12700св22), від 17 травня 2023 року у справі № 341/416/20 (провадження № 61-5611св22), від 01 вересня 2022 року у справі № 225/3427/15-ц (провадження № 61-18053св21), які заявник у касаційній скарзі вважає неправильно застосованими апеляційним судом за нового розгляду справи.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2023 року у справі № 127/9918/14-ц (провадження № 61-12700св22) зазначено, що відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) у разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 травня 2023 року у справі № 341/416/20 (провадження № 61-5611св22) зазначено, що постановою Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) відступлено від правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах: від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1252цс16, і зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 вересня 2022 року у справі № 225/3427/15-ц (провадження № 61-18053св21) зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Після спливу чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні. Якщо за рішенням суду про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана у повному обсязі, кредитор має лише право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а тому після вимоги про дострокове повернення всієї суми заборгованості за кредитним договором, банк мав право на стягнення з позичальника тільки сум, нарахованих відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не на стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом, комісії та пені.

До встановлених у справі обставин про те, що банк змінив строк виконання зобов`язання шляхом пред`явлення банком вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором наведені висновки Верховного Суду апеляційний суд застосував правильно.

Із 17 березня 2011 року (сплив тридцятиденного строку з дня направлення досудової вимоги) банк не мав права здійснювати нарахування відсотків, пені, неустойки та інших платежів, передбачених умовами договору.

Після цієї дати права та інтереси АТ «Ощадбанк» в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, що врахував апеляційний суд та стягнув на користь банку 3 % річних за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 54 236,53 грн та інфляційні втрати за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 170 767,10 грн.

Доводи касаційної скарги висновки апеляційного суду не спростовують, адже банк зазначає, що останнє нарахування за відсотками мало місце 31 грудня 2011 року, а пеня розрахована за період з 30 квітня 2011 року по 18 грудня 2011 року, тобто вказані суми нараховані після 17 березня 2011 року - спливу зміненого строку кредитування, що суперечить висновкам Верховного Суду, на які посилається заявник.

Стосовно посилань банку на те, що апеляційний суд не врахував висновки у постановах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 759/4036/18 (провадження № 61-5601св19), від 22 травня 2019 року у справі № 640/18356/17 (провадження № 61-5007св19), від 05 грудня 2018 року у справі № 761/31346/13(провадження № 61-3691св18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 2-1513/10 (провадження № 61-25582св18), необхідно зазначити таке.

За змістом пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України оскарження судових рішень з підстави, передбаченої цим пунктом, може мати місце за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих же норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, в якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

З метою оцінювання правовідносин на предмет подібності суд, насамперед, має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт. Такий правовий висновок викладено у пунктах 96, 97 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 у справі № 233/2021/19.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що в кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід визначати з огляду на те, які правовідносини є спірними, порівнювати права та обов`язки сторін цих правовідносин відповідно до правового чи їх договірного регулювання (пункт 31) з урахуванням обставин кожної конкретної справи (пункт 32).

Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

Постанови Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 759/4036/18 (провадження № 61-5601св19), від 22 травня 2019 року у справі № 640/18356/17 (провадження № 61-5007св19), від 05 грудня 2018 року у справі № 761/31346/13(провадження № 61-3691св18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 2-1513/10 (провадження № 61-25582св18), об`єднує загальний правовий висновок про те, що наявність рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом стягнення заборгованості за кредитним договором у непогашеній частині заборгованості, оскільки застосування кредитором іншого законного способу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не є подвійним стягнення заборгованості.

Однак на відміну від наведених постанов у цій справі на момент ухвалення рішення судом першої інстанції не був установлений обсяг непогашеної після звернення стягнення на предмет іпотеки частини зобов`язання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) від 04 липня 2018 року зазначено, що здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. У разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

У цій справі відсутні підстави вважати, що апеляційний суд не врахував наведені висновки Верховного Суду, адже підставою відмови у позові в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 1 018 609,36 грн, відсотків у розмірі 315 486,22 грн та пені у розмірі 30 415,24 грн (крім часткового нарахування цих сум поза строком кінцевого повернення кредиту) є відсутність на момент подання позову та ухвалення рішення судом першої інстанції доведених обставин щодо обсягу невиконання заочного рішення Красноградського районного суду Харківської області від 23 грудня 2011 року (у справі № 2021/2-436/11).

Апеляційний суд не мотивував відмову у позові в указаній частині тим, що звернення стягнення на предмет іпотеки виключає можливість стягнення заборгованості за основним зобов`язанням в інший спосіб.

У мотивувальній частині постанови апеляційного суду повинні бути зазначені встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини; доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу (стаття 382 ЦПК України).

Відповідно до частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце підчас розгляду справи судом першої інстанції (див. висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 756/1529/15-ц (провадження № 14-242цс18).

Таким чином, обсяг недостатності коштів, отриманих від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення, має підтверджуватися доказами на момент звернення кредитора з позовом та ухвалення рішення судом першої інстанції.

У справі реалізація іпотечного майна та часткове виконання заочного рішення Красноградського районного суду Харківської області від 23 грудня 2011 року (у справі № 2021/2-436/11) на суму 353 935,01 грн відбулися лише 02 жовтня 2019 року, тобто після ухвалення рішення судом першої інстанції.

З огляду на межі апеляційного перегляду справи суд апеляційної інстанції не мав ураховувати вказані обставини та стягувати різницю між стягнутим у 2011 році боргом та сумою, отриманою від реалізації предмета іпотеки, що свідчить про законність оскаржуваного судового рішення.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Таким чином, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника АТ «Ощадбанк» - Погорєлова І. С. необхідно відмовити, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

На підставі наведеного, колегія суддів висновує, що застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись статтею 390, пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

У Х В А Л И В:

Поновити представнику Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківського обласного управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» - Погорєлову Ігорю Сергійовичу строк на касаційне оскарження постанови Полтавського апеляційного суду від 06 лютого 2024 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківського обласного управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» - Погорєлова Ігоря Сергійовича на постанову Полтавського апеляційного суду від 06 лютого 2024 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківського обласного управління Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. М. Ситнік Є. В. Петров В. В. Пророк