Номер провадження 2/754/379/24
Справа №754/9150/23
РІШЕННЯ

Іменем України

08 квітня 2024 року м. Київ

Деснянський районний суд міста Києва

під головуванням судді Бабко В.В.

за участю секретаря судового засідання Негірьової О.Д.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача - адвоката Петришака А.Я.

представника відповідача - адвоката Жданової (Сєрокурова) О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої пошкодженням майна, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої пошкодженням майна.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що 05.05.2023 позивачем виявлено, що наглядно знайомий йому чоловік, як в подальшому виявилось це був ОСОБА_2 , цілеспрямовано завдає ударів по транспортному засобу «Peugeot 301», державний номер НОМЕР_1 , що належить позивачу на праві власності. У подальшому позивач ОСОБА_1 припинив протиправну діяльність відповідача ОСОБА_2 , викликав поліцію та склав у їх присутності заяву про вчинення кримінального правопорушення за фактом неправомірних дій відповідача. Після прибуття працівників поліції останніми зафіксовано, що під час виїзду за адресою: АДРЕСА_1 , виявлено громадянина ОСОБА_2 , який пошкодив належний позивачу припаркований автомобіль. В ході огляду транспортного засобу було виявлено, що автомобіль має ушкодження, які зафіксовані в протоколі огляду від 05.05.2023. З метою визначення розміру матеріальної шкоди, позивачем було проведено автотоварознавче дослідження автомобіля «Peugeot 301», державний номер НОМЕР_1 . Згідно звіту автотоварознавчого дослідження встановлено, що вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля становить 178551,28грн. На підставі наведеного просить стягнути з ОСОБА_2 матеріальну шкоду завдану пошкодженням майна в розмірі 178551,28грн, моральної шкоди в розмірі 100 000,00грн та витрати пов`язані з розглядом справи.

31.07.2023 ухвалою Деснянського районного суду м. Києва відкрито провадження у справі. Призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.

14.03.2024 до суду від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Жданової (Сєрокурова) О.В. надійшли письмові пояснення, відповідно до яких зазначено, що впевненість позивача, щодо наявності складу протиправних дій відповідача підкріплюється посиланням на презумпцію вини заподіювача шкоди. Однак особу заподіювача шкоди, з огляду на додані позивачем докази, не встановлено. Зазначає, що позивач не наводить детальний опис обставин завдання шкоди та спосіб у який було припинено протиправні дії відповідача. Вказує, що рапорт поліції не заслуговує на увагу, оскільки зі змісту рапорту вбачається, що за місцем виклику було виявлено особу відповідача. Проте висновок, про завдання саме відповідачем шкоди майну позивача, на думку відповідача, зроблений зі слів позивача, без підкріплення висновку іншими доказами. Також у своїх письмових поясненнях представник відповідача зазначає, що сторона відповідача критично ставиться до поданого позивачем доказу розміру майнової шкоди у вигляді звіту про оцінку колісного транспортного засобу. Оскільки звіт не містить досліджень на предмет моменту виникнення пошкоджень автомобіля, якими предметами пошкодження було завдане. На підставі зазначеного просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

25.03.2024 до суду від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Петришака А.Я., надійшли заперечення на письмові пояснення адвоката Жданової О.В. У запереченнях зазначено, що 05.05.2023 працівниками поліції зафіксовано, що під час виїзду за адресою: АДРЕСА_1 , виявлено громадянина ОСОБА_2 , який пошкодив належний позивачу припаркований автомобіль. А отже стороні позивача не зрозуміло, з яких підстав відповідач робить висновок, що рапорт, складений представником поліції саме виключно зі слів позивача, а не внаслідок встановлення поліцейським вказаних обставин з інших джерел, в тому числі, зі слів відповідача. Також зазначають, що в ході огляду належного позивачу транспортного засобу співробітником поліції виявлено, що транспортний засіб має пошкодження, про що зафіксовано в протоколі огляду від 05.05.2023, складеного дізнавачем ВД Деснянського УП ГУНП у м. Києві капітаном поліції Власенком О.В., зокрема: - пошкодження лобового скла в лівій частині, внаслідок його розбиття, у зв`язку з чим утворились сколи; - пошкодження капоту з правої сторони від невідомого предмету, внаслідок чого утворилась вм`ятина; - пошкодження правого крила від невідомого предмету, внаслідок чого утворилась вм`ятина; - пошкодження правої передньої дверки автомобіля від невідомого предмету, внаслідок чого утворилась вм`ятина; - пошкодження правої задньої дверки автомобіля від невідомого предмету, внаслідок чого утворилось дві вм`ятини; пошкодження правого заднього крила від невідомого предмету, внаслідок чого утворилась вм`ятина. За результатами розгляду заяви Деснянським УП ГУНП у м. Києві перевірку по вищевказаному факту припинено, оскільки діяння ОСОБА_2 хоча формально і містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 194 КК України, але не заподіяло шкоди достатньої для притягнення особи до кримінальної відповідальності. Вказують, що заперечення відповідача щодо фактичних обставин слід оцінити критично, зокрема, в силу застосування принципу заборони суперечливої поведінки. Так, відповідач вказує, що не має жодного відношення до завдання шкоди позивачу, однак вказує на необхідність проведення транспортно-товарознавчої експертизи з метою встановлення давності ушкоджень автомобіля позивача та, як наслідок, доведення або спростування наявності причинно-наслідкового зв`язку між можливими діями відповідача та завданими пошкодженнями. Зазначають, що слід критично оцінити доводи відповідача в тій частині, що наданий позивачем звіт про оцінку автомобіля не може бути належним, допустимим, достовірним доказом. Однак Звіт є документом і цей документ являється письмовим доказом у розумінні ч. 2 ст. 76 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_1 та його адвокат Петришак А.Я. в судове засідання, призначене на 28.03.2024 не з`явились. До суду подали заяву про розгляд справи без участі сторони позивача. Позов підтримують в повному обсязі та просять його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання, призначене на 28.03.2024 не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується довідкою про доставку смс-повідомлення. Причину неявки суду не повідомляв.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Жданова (Сєрокурова) О.В., в судове засідання, призначене на 28.03.2024 не з`явилась. Подала до суду 28.03.2024 клопотання про відкладення судового розгляду через зайнятість в іншому судовому засіданні. Однак жодних доказів, ні підтвердження участі її як захисника в іншому судовому процесі суду не надано.

За положеннями статті 129 Конституції України, статті 2 ЦПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

За змістом статей 43, 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладене, суд відмовляє в задоволенні клопотання представника відповідача про відкладення судового засідання. Оскільки справа тривалий час перебуває на розгляді в суді. Як у сторони позивача так і сторони відповідача було достатньо часу, протягом сімох судових засідань, подати до суду свої письмові пояснення та докази. Однак сторона відповідача проігнорувала визначені приписи цивільного процесуального кодексу України.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення по справі у відсутності учасників справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку що позов підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.

Судом встановлені такі факти та їх правовідносини.

23.02.2019 за ОСОБА_1 було зареєстровано транспортний засіб «Peugeot 301», державний номер НОМЕР_1 , що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу.

05.05.2023 працівниками Деснянського УП ГУ НП складено Протокол прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення, відповідно до якого у ОСОБА_1 було прийнято усну заяву про те, що 05.05.2023, приблизно о 21годин 15хвилин, за адресою м. Київ, вулиця Сержа Лифаря, 5, біля 4 під`їзду, невстановлена особа пошкодила його автомобіль «Peugeot 301», державний номер НОМЕР_1 .

Також з Протоколу від 05.05.2023, вбачається, що ОСОБА_1 , почувши гучний грохот на вулиці, вийшов з під`їзду та побачив чоловіка, який бив сміттєвою урною лобове скло його автомобіля. Оглянувши автомобіль, ОСОБА_1 виявив по всьому кузову пошкодження у вигляді вм`ятин та розбите лобове скло.

05.05.2023 працівниками Деснянського УП ГУ НП складено Протокол огляду автомобіль «Peugeot 301», державний номер НОМЕР_1 .

Під час огляду даного автомобіля було виявлено, що пошкоджене лобове скло в лівій частині, внаслідок його розбиття у зв`язку з чим утворились сколи; пошкодження капоту з правої сторони від невідомого предмету, внаслідок чого утворилась вм`ятина; пошкодження правого крила від невідомого предмету, внаслідок чого утворилась вм`ятина; пошкодження правої передньої дверки автомобіля від невідомого предмету, внаслідок чого утворилась вм`ятина; пошкодження правої задньої дверки автомобіля від невідомого предмету, внаслідок чого утворилось дві вм`ятини; пошкодження правого заднього крила від невідомого предмету, внаслідок чого утворилась вм`ятина.

Також в Протоколі огляду від 05.05.2023 зазначено, що біля автомобіля знаходиться особа, чоловічої статі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 .

05.05.2023 та 06.05.2023 у ОСОБА_1 працівниками поліції були відібрані пояснення, в яких останній зазначав, що 05.05.2023, приблизно о 21год 15хв він приїхав до будинку, та припаркував власний автомобіль «Peugeot 301», державний номер НОМЕР_1 . Далі, заходячи до під`їзду він побачив чоловіка, що проживає за адресою: АДРЕСА_2 , який забіг за ним до під`їзду із ножицями секаторами, замахувався на нього, схопив за сумку в якій знаходилась вогнепальна зброя, тому він його повалив, під час чого отримав удар ножицями по руці.

06.05.2023працівниками Деснянського УП ГУ НП складено Протокол огляду приміщення загального коридору, що розташований на 2 поверсі 4 під`їзду, будинку АДРЕСА_3 . Під час огляду на підлозі, біля дверей квартири АДРЕСА_4 виявлено металевий секатор.

Згідно із Рапорту о/у СКП ВП №2 Деснянського УП ГУ НП у м. Києві, лейтенанта поліції Дмитра Ілляшика , вбачається, що 05.05.2023 перебуваючи на добовому чергуванні, надійшов виклик на спец. лінію «102». В ході відпрацювання даного виклику було здійснено виїзд, де було виявлено громадянина ОСОБА_2 , який пошкодив припаркований автомобіль заявника. Однак опитати ОСОБА_2 з даного приводу не надалось можливим, так як останній поводив себе не адекватно та повідомляв нісенітниці.

16.05.2023 лейтенантом поліції Деснянського УП ГУ НП Русланом Ковтуном, за погодженням т.в.о. начальна сектору у складі відділу Деснянського УП ГУ НП Олександром Галузінським, було складено Довідку про проведення перевірки по заяві ОСОБА_1 від 05.05.2023 про пошкодження його автомобіля «Peugeot 301», державний номер НОМЕР_1 .

Так, в ході проведення перевірки було встановлено, що до даної події причетний громадянин ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Проведеною перевіркою було встановлено, що ситуація, яка склалася між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належить до категорії цивільно-правових відносин і вирішується в судовому порядку або шляхом взаємних переговорів, консультацій та прийняття відповідних рішень.

02.06.2023 за зверненням ОСОБА_1 , Товариством з обмеженою відповідальністю «Незалежна експертно-асистуюча компанія», було проведено автотоварознавче дослідження «Peugeot 301», державний номер НОМЕР_1 .

Відповідно до Звіту № 85-2023 про оцінку колісного транспортного засобу, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля, в результаті його пошкодження становить 178551,28грн. Вартість відновлюваного ремонту автомобіля, в результаті цього пошкодження становить 170383,71грн.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Зазначена норма визнає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнання права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування майнової та моральної шкоди.

Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК України необхідно довести такі факти: а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії; б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки ст. 22 ЦК України); в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

Частина 2 цієї статті встановлює презумпцію вини завдавача шкоди, що означає, що особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона сама не доведе відсутність своєї вини (у зв`язку із наявністю вини іншої особи або у зв`язку із дією об`єктивних обставин).

Відповідно до ч. 2 ст.1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 2 Постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Отже, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.

При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди).

Отже, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 03 грудня 2014 року у справі №6-183цс14 та Верховного Суду від 11 грудня 2018 року у справі №759/4781/16-ц, від 11 вересня 2019 року у справі №203/2378/14-ц та від 28 серпня 2019 року у справі № 638/20603/16.

Стаття 22 ЦК України передбачає, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільноправової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільноправової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому, такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причиннонаслідковому зв`язку з порушенням.

Загальні положення відшкодування шкоди, визначені Главою 82 ЦК України.

Згідно зі ст. 1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Зокрема частинами першою та другою статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Разом з цим, у постанові від 28 жовтня 2019 у справі № 554/1583/16ц Верховний Суд дійшов висновку про те, що аналіз норми статті 1166 ЦК України з урахуванням визначених цивільнопроцесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства дає підстави для висновку, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди; діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року у справі № 351гс14, підстав відступити від якого Верховний Суд не встановив. Потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У деліктних правовідносинах на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні шкоди.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

З урахуванням викладеного та наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача ОСОБА_2 і завданою шкодою позивачу, шляхом пошкодження автомобіля «Peugeot 301», державний номер НОМЕР_1 , який на праві власності належить позивачу. Та наявними доказами в матеріалах справи, а саме Рапортом, Довідками, Протоколами складеними працівниками Деснянського ВП ГУ НП у м.Києві, які підтверджують причетність ОСОБА_2 до пошкодження вищевказаного автомобіля, суд дійшов до висновку, що позов в частині стягнення з відповідача матеріальної шкоди завданої пошкодженням майна в розмірі 178551,28грн та 5800,00грн витрат на проведення звіту, що разом становить 184 351,28грн - підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд дійшов до такого.

Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Відшкодування шкоди - один з найважливіших інститутів сучасної правової науки. У законодавстві України передбачено два види шкоди, що підлягає відшкодуванню - шкоду матеріальну і шкоду моральну.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Частиною 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Закон пов`язує виникнення права на компенсацію моральної шкоди з випадками порушення прав особи.

Отже моральна шкода підлягає відшкодуванню незалежно від майнової шкоди, ЦК не встановлює ні мінімального, ні максимального розміру відшкодування моральної шкоди. Безумовно, моральну шкоду неможливо компенсувати в повному обсязі, оскільки немає і не може бути точних критеріїв майнового вираження щиросердечного болю, честі, гідності особи, тому будь-який її розмір буде мати суто умовне вираження. Критерії оцінки, якими можна керуватися при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, різноманітні. Головне - щоб за їх допомоги можна було вимірити глибину і тривалість страждань (для людей).

Оскільки відшкодування моральної шкоди є компенсацією за втрати немайнового характеру, вона відшкодовується одноразово.

Практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду).

Згідно практики Європейського суду з прав людини завжди призначається компенсація за порушення прав людини. Право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства.

Отже в судовому засіданні є доведеним той факт, що позивачу були спричинені моральні страждання відповідачем, які призвели до нервових напружень, душевних переживань, а тому, враховуючи конкретні обставини справи, глибину заподіяної моральної шкоди, характер та обсяг душевних, психічних страждань, яких зазнав позивач, суд вважає, що сума у розмірі 5000,00грн є достатнім розміром відшкодування спричиненої моральної шкоди.

Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).

Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.

Приймаючи до уваги викладене вище, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову, а саме до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 184 351,28грн та моральної шкоди в розмірі 5000,00грн, оскільки вважає, що відповідач повинен відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, як особа яка завдала шкоди майну позивача.

Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 та частин 1 - 3 ст. 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частини 1-3 статті 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

З матеріалів справи вбачається, що правову допомогу позивачу по справі здійснював адвокат Петришак А.Я., що підтверджується Ордером про надання правничої (правової) допомоги серії АІ №1394081, Свідоцтвом про право на зайняття адвокатської діяльності серії КС № 6491/40, посвідченням адвоката Петрищака А.Я.

Однак при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова ВС від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Таким чином, суд вважає, що витрати в розмірі 30000,00грн не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а також суперечить принципу розподілу таких витрат. Оскільки детальний опис виконаних робіт в матеріалах справи відсутній, також в матеріалах справи відсутній Звіт про надання правничої допомоги, з якого можливо було встановити співмірності часу витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та їх необхідністю, обсягом виконаної адвокатом роботи.

Однак, беручі до уваги, що рішенням суду позов задоволено частково, чим відновлено порушене право позивача, що дає суду зазначити про здійснення адвокатом належного захисту в суді, але судом враховується недотримання співмірності затрат на правничу допомогу і вважає, що необхідно зменшити розмір стягнень з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу до розміру в 5000,00грн, якавідповідає критерію розумності, встановлений їхньою дійсністю та необхідністю у цій справі.

У зв`язку з задоволенням позову в повному обсязі, судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 2785,51, відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на відповідача.

Керуючись Конституцією України, статтями 12, 15, 16, 22, 81, 1166, 1192 ЦК України, статтями 12, 13, 76-79, 134, 137, 141, 247, 263-268 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої пошкодженням майна - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду завдану пошкодженням майна в розмірі 184 351,28грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5000,00грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 5000,00грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 2785,52грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_5 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_6 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_3 .

Повний текст рішення складено та підписано 08.04.2024, у відповідності до частини 5 статті 268 ЦПК України.

Суддя В.В. Бабко