Головуючий у І інстанції Волошин В.О.
Провадження №22-ц/824/4325/2024 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Мельника Я.С., Гуля В.В.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування перевищення вартості предмета іпотеки,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування перевищення вартості предмета іпотеки, в якому просив суд стягнути з відповідача на свою користь 12 888 557 грн. 97 коп. у відшкодування перевищення 90% вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, а також понесені по справі судові витрати, посилаючись на те, що 31 липня 2010 року між сторонами було укладено договір позики грошей, відповідно до якого позивач отримав від відповідача у власність 3 059 194,00 грн. та зобов`язався повернути відповідачу суму позики у визначені договором порядку та строки.

З метою забезпечення виконання позичальником договору позики, 31 липня 2010 року між сторонами було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого позивач, як іпотекодавець, передав у заставу відповідачу, як іпотекодержателю, належну позивачу на праві приватної власності шестикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09 листопада 2012 року по справі № 2610/19772/2012, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволено частково, вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2 741 652,03 грн., у тому числі 2 066 198,79 грн. основного боргу; 123 625,12 грн. річних; 148 609,12 грн. інфляційних втрат; 400 000,00 грн. пені; 3 219,00 грн. судового збору.

Позивач у позові посилався на те, що встановлені зазначеним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва по справі № 2610/19772/2012 обставини мають преюдиційне значення для учасників справи, при цьому, даним рішенням суду визначено остаточну суму заборгованості ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 за договором позики грошей від 31 липня 2010 року.

Надалі ОСОБА_1 стало відомо про те, що 25.01.2016 року державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жицькою Я.Є. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 27925526, яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_2 (запис про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 25.01.2016 13:11:54 № 12999895).

У зв`язку з наведеним, 28.01.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - державний реєстратор прав на нерухоме майно приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жицька Я.Є., про скасування рішення про державну реєстрацію прав від 25.01.2016 року та запису про право власності.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 26.02.2020 року у справі № 761/4651/19 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 27925526 від 25.01.2016 15:33:02, прийняте приватним нотаріусом Жицькою Я.Є., Харківського міського нотаріального округу Харківської області, щодо державної реєстрації права власності на квартиру загальною площею 261,2 кв.м., житловою площею 148,2 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 , номер запису про право власності в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 12999895 від 25.01.2016. В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 08.12.2020 року у справі № 761/4651/19 рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 26.02.2020 року у справі № 761/4651/19 скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: державний реєстратор прав на нерухоме майно приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жицька Я.Є., про скасування рішення та запису про право власності, задоволено частково.Скасовано запис про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 12999895 від 25.01.2016 (13:11:54), внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 27925526 від 25.01.2016 (15:33:02), прийнятого приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Жицькою Я.Є., щодо державної реєстрації права власності на квартиру, загальною площею 261,2 кв.м, житловою площею 148,2 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 .

Разом з тим, постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 761/4651/19 постанову апеляційної інстанції скасовано в частині вирішення вимог позивача про скасування запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 12999895 від 25 січня 2016 року та відмовлено у задоволенні позову про скасування запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 12999895 від 25 січня 2016 року, внесеного на підставі рішення про державну реєстрацію прав від 25 січня 2016 року індексний номер: 27925526, прийнятого державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жицькою Я.Є.

Згідно з частиною 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» від 05.06.2003 № 898-IV (у редакції, чинній на день виникнення спірних правовідносин) іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Таким чином, відповідно до наведеної норми, ОСОБА_2 (іпотекодержатель) зобов`язаний відшкодувати ОСОБА_1 (іпотекодавцю) перевищення 90% вартості предмета іпотеки (квартири) над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя (сумою боргу за договором позики грошей), тобто різницю між 90% вартості квартири станом на момент звернення стягнення на неї (25.01.2016) та сумою боргу за договором позики грошей, що існувала станом на цей же момент.

Позивач у позові зазначав, що під час розгляду Шевченківським районним судом міста Києва та Київським апеляційним судом справи № 761/4651/19 встановлено обставини, які свідчать про те, що на момент звернення стягнення на предмет іпотеки ОСОБА_2 не замовляв проведення оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності та, відповідно, не подавав звіт про оцінку предмета іпотеки державному реєстратору під час реєстрації права власності на нього.

На замовлення позивача, суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «КОНСАЛТИНГОВА КОМПАНІЯ «ПАРЕТО» було складено звіт про оцінку майна від 28 червня 2022 року за № 1749/22, відповідно до якого станом на 25 січня 2016 року, ринкова вартість предмету іпотеки становила 17 366 900,00 грн.

Позивач вважає, що враховуючи вартість предмету іпотеки та беручи до уваги розмір забезпечених іпотекою вимог відповідача в розмірі 2 741 652,03 грн., відповідач, відповідно до ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» був зобов`язаний відшкодувати позивачу перевищення 90% вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог, а саме 12 888 557,97 грн. (17 366 900,00 грн. х 90%) - 2 741 652,03 грн. = 12 888 557,97 грн.

В досудовому порядку, позивач звертався до відповідача 20 липня 2022 року з вимогою про відшкодування перевищення вартості предмета іпотеки, однак відповідач не відшкодував позивачу перевищення 90% вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог.

Позивач у позові зазначав, що після того, як постановою касаційної інстанції по справі № 761/4651/19 було скасовано постанову Київського апеляційного суду від 08 грудня 2020 року та відмовлено позивачу у задоволенні позову про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за відповідачем, позивач не має іншого способу захисту своїх прав, аніж отримання відшкодування перевищення вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою зобов`язань позивача.

Також позивач посилався на те, що довідався про порушення своїх прав за договором іпотеки лише після того, як на виконання вимог ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 16 серпня 2019 року у справі № 761/4651/19 державний реєстратор надав до суду відповідні матеріали реєстраційної справи, з яких вбачається, що ОСОБА_2 не подав державному реєстратору ані оцінку предмета іпотеки (квартири) суб`єктом оціночної діяльності, ані повідомлення про набуття, ані докази на підтвердження розміру вимог до ОСОБА_1 .

Позивач стверджував, що до моменту отримання судом по справі № 761/4651/19 матеріалів реєстраційної справи щодо реєстрації права власності на квартиру (предмет іпотеки) за відповідачем, позивач не знав та не мав змоги довідатись про те, що набуття права власності на предмет іпотеки відбулось за відсутності оцінки предмета іпотеки та доказів на підтвердження розміру забезпечених іпотекою вимог, що, з об`єктивних причин не дозволяло визначити суму перевищення 90% вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог.

Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не виявилося за можливе, позивач звернувся до суду з вказаним позовом з метою захисту свого порушеного права.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2023 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 через представника - адвоката Мостового О.В. подав на рішенняапеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Обгрунтовуючи скаргу, позивач посилається на те, що суд необґрунтовано відмовив йому у задоволенні позову, визнавши недоведеними обставини, які безпосередньо встановлені у рішенні суду, яке набрало законної сили. Суд, ухвалюючи рішення, практично знехтував основними засадами цивільного судочинства, неправомірно переклав обов`язок доведення всіх обставин справи на позивача та зайняв відверто критичну до позивача позицію, повністю сприйнявши позицію відповідача у справі, жодним чином не піддаючи її критиці.

При ухваленні рішення суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права: ч. 1 ст. 35, ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»; ч. 2 ст. 533, ч. 1 ст. 1050 Цивільного кодексу України; порушив норми процесуального права: ч. 1, 2 ст. 12, ч. 1 ст. 18, ч. 2 ст. 77, ч. 2 ст. 78, частин 1, 6 ст. 81, ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України; не врахував умови договору іпотеки; неправильно витлумачив та застосував висновки Верховного Суду, викладені у постановах, на які посилався позивач.

Зокрема, позивач у скарзі посилається на те, що розмір заборгованості ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 встановлено рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09 листопада 2012 року, чому суд першої інстанції дав неправильну оцінку у своєму рішенні, дійшовши помилкового висновку стосовно можливості безкінечного збільшення забезпечених іпотекою вимог за рахунок неустойки, проігнорувавши сталі висновки Верховного Суду в частині того, що після ухвалення рішення про стягнення боргу за договором позики (кредиту) позикодавець (кредитор) втрачає право нараховувати відсотки, пені, штрафи, передбачені умовами договору позики (кредиту), оскільки ці суми можуть нараховуватися позикодавцем (кредитором) лише протягом визначеного договором строку кредитування (позики). Після закінчення такого строку, права та інтереси кредитора (позичальника) захищаються ч. 2 ст. 625 ЦК України, а не пенею.

Необгрунтованими є і висновки суду про недоведеність вартості предмета іпотеки на момент звернення стягнення на нього, оскільки на підтвердження цієї обставини позивачем було надано звіт про оцінку майна, який є належним та допустимим доказом на підтвердження того, що вартість предмету іпотеки станом на 25.01.2016 року склала 17 366 900,00 грн.

Таким чином, зважаючи на те, що позивачем доведено належними та допустимими доказами обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, зокрема, доведено розмір забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя станом на момент звернення стягнення на предмет іпотеки, а також вартість предмета іпотеки на момент звернення стягнення на неї, рішення суду про відмову у задоволенні позову, на думку позивача, ґрунтується на припущеннях, є незаконним та підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про задоволення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Качмара В.О., останній просив рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2023 року залишити без змін, а скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Мостовий О.В. апеляційну скаргу підтримав та просив про її задоволення з викладених у ній підстав.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Качмар В.О. в апеляційному суді проти задоволення апеляційної скарги позивача заперечив та просив рішення суду залишити без змін з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача, колегія суддів приходить до висновку про задоволення скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 31 липня 2010 року між позивачем ОСОБА_1 , як боржником, та відповідачем ОСОБА_2 , як кредитором, було укладено договір позики грошей, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. та зареєстрований у реєстрі за № 1734 (том 1, а.с.15-16).

Відповідно до п. 1 договору позики, відповідач передав у власність позивачу строком до 31 жовтня 2010 року грошові кошти в розмірі 3 059 194,00 грн., що за середнім курсом продажу доларів США приватним особам комерційними банками м. Києва складає 386 750,00 доларів США. В разі зміни курсу валют сума повернення повинна рівнятися сумі у гривні, еквівалентній 386 750,00 дол. США, за обмінним курсом комерційними банками, але не менше курсу валют на Українському міжбанківському ринку. Таку ж саму суму позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві наступним чином:

- 96 898,0 грн. до 31 серпня 2010 року, в разі зміни курсу валют сума повернення повинна рівнятися сумі у гривні, еквівалентній 12 250,00 дол. США, за обмінним курсом комерційними банками, але не менше курсу валют на Українському міжбанківському ринку;

- 96 898,00 грн. до 30 вересня 2010 року, в разі зміни курсу валют сума повернення повинна рівнятися сумі у гривні, еквівалентній 12 250,00 дол. США, за обмінним курсом комерційними банками, але не менше курсу валют на Українському міжбанківському ринку;

- 2 865 398,0 грн. до 31 жовтня 2010 року, в разі зміни курсу валют сума повернення повинна рівнятися сумі у гривні, еквівалентній 362 250,00 доларів США, за обмінним курсом комерційними банками, але не менше курсу валют на Українському міжбанківському ринку.

У випадку несвоєчасної сплати позичальник зобов`язується сплачувати позикодавцю неустойку в розмірі 0,5% (пів відсотку) від усієї суми позики за кожен день прострочення.

31 липня 2010 року, в забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, між позивачем та відповідачем було укладено договір іпотеки, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. та зареєстрований у реєстрі за № 1735 (том 1, а.с.17-22). Відповідно до умов цього договору іпотеки, позивач ОСОБА_1 , як іпотекодавець, передав у заставу відповідачу ОСОБА_2 , як іпотекодержателю, шестикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , в забезпечення виконання зобов`язань позивача за укладеним між позивачем та відповідачем договором позики грошей від 31 липня 2010 року.

Відповідно до п. 1.1. договору іпотеки, цим договором забезпечується виконання зобов`язання, що виникло в позивача на підставі договору позики на суму 3 059 194,0 грн., що за середнім курсом продажу доларів США приватним особам комерційними банками міста Києва складає 386 750,00 дол. США з обумовленим в основному договорі строком повернення боргу до 31 жовтня 2010 року. У випадку несвоєчасної сплати позивач (іпотекодавець) зобов`язується сплачувати відповідачу (іпотекодержателю) неустойку у розмірі 0,5% від усієї суми позики за кожен день прострочення.

Згідно п. 5.1. договору іпотеки, зобов`язання, забезпечене предметом іпотеки, вважається виконаним у повному обсязі, якщо іпотекодавцем фактично повернута позика, сплачена можлива неустойка та витрати, пов`язані з виконанням зобов`язань за основним договором.

Також встановлено, що у зв`язку з невиконанням боржником своїх зобов`язань за договором позики, 07 серпня 2012 року кредитор звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом про стягнення з боржника заборгованості за договором позики грошей, а саме 2 066 198,79 грн. основного боргу; 123 625,12 грн. - річних; 148 609,12 грн. - інфляційних втрат; 7 520 527,33 грн. - пені.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09 листопада 2012 року по справі № 2610/19772/2012, яке набрало законної сили, позов кредитора до боржника було задоволено частково, вирішено стягнути з боржника на користь кредитора 2 741 652,03 грн., у тому числі 2 066 198,79 грн. основного боргу; 123 625,12 грн. річних; 148 609,12 інфляційних втрат; 400 000,00 грн. пені; 3 219,00 грн. судового збору. Зазначеним рішенням суду було встановлено, що боржник виконав свої зобов`язання з повернення позики частково (том 1, а.с.63-64).

25 січня 2016 року державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жицькою Я.Є. було прийняте рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 27925526 (том 1, а.с.30), яким проведено державну реєстрацію права власності відповідача ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , про що вчинено запис про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 25 січня 2016 року 13:11:54 № 12999895 (том 1, а.с.31-34).

Підставами реєстрації права власності відповідача на зазначену вище квартиру є укладений між сторонами договір іпотеки, який містить застереження про задоволення вимог відповідача за рахунок переданої в іпотеку квартири АДРЕСА_1 у спосіб набуття кредитором права власності на таку квартиру.

28.01.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - державний реєстратор прав на нерухоме майно приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жицька Я.Є., про скасування рішення про державну реєстрацію прав від 25.01.2016 року та запису про право власності.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 26.02.2020 року у справі № 761/4651/19 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 27925526 від 25.01.2016 15:33:02, прийняте приватним нотаріусом Жицькою Я.Є., Харківського міського нотаріального округу Харківської області, щодо державної реєстрації права власності на квартиру загальною площею 261,2 кв.м., житловою площею 148,2 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 , номер запису про право власності в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 12999895 від 25.01.2016. В іншій частині позову відмовлено (том 1, а.с.42-51).

Постановою Київського апеляційного суду від 08.12.2020 року у справі № 761/4651/19 рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 26.02.2020 року у справі № 761/4651/19 скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: державний реєстратор прав на нерухоме майно приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жицька Я.Є., про скасування рішення та запису про право власності, задоволено частково.Скасовано запис про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 12999895 від 25.01.2016 (13:11:54), внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 27925526 від 25.01.2016 (15:33:02), прийнятого приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Жицькою Я.Є., щодо державної реєстрації права власності на квартиру, загальною площею 261,2 кв.м, житловою площею 148,2 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 (том 1, а.с.52-62).

В подальшому, постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 761/4651/19 постанову апеляційної інстанції скасовано в частині вирішення вимог позивача про скасування запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 12999895 від 25 січня 2016 року та відмовлено у задоволенні позову про скасування запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 12999895 від 25 січня 2016 року, внесеного на підставі рішення про державну реєстрацію прав від 25 січня 2016 року індексний номер: 27925526, прийнятого державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жицькою Я.Є.

Обгрунтовуючи підстави свого звернення до суду, ОСОБА_1 у позові посилається на те, що згідно вимог ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» у разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність позивачем розміру забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя на час звернення стягнення на предмет іпотеки та, як наслідок, недоведеність самого факту перевищення вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя на час звернення стягнення.

Однак звищенаведеними висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про іпотеку» в редакції, яка діяла станом на 25 січня 2016 року, за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Якщо вимога за основним зобов`язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов`язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов`язання.

Якщо інше не встановлено законом або іпотечним договором, іпотекою також забезпечуються вимоги іпотекодержателя щодо відшкодування: витрат, пов`язаних з пред`явленням вимоги за основним зобов`язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки; витрат на утримання і збереження предмета іпотеки; витрат на страхування предмета іпотеки; збитків, завданих порушенням основного зобов`язання чи умов іпотечного договору.

Таким чином, за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за забезпеченим іпотекою зобов`язанням у тому розмірі, який існує станом на день звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції, яка діяла станом на 25 січня 2016 року, іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу, шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Виходячи з аналізу змісту ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», на яку як на підставу своїх вимог, посилається позивач ОСОБА_1 , до предмету доказування у даній справі входять такі факти, як розмір забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя на час звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто 25.01.2016 року, та факт перевищення на момент звернення стягнення на предмет іпотеки вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи позивача про те, що у даній справі підтвердженням розміру забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя на час звернення стягнення на предмет іпотеки є рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 листопада 2012 року у справі № 2610/19772/2012, залишене без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 17 квітня 2013 року, по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики.

Так, з матеріалів справи вбачається, що у зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за договором позики, 07 серпня 2012 року ОСОБА_2 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом про стягнення з боржника заборгованості за договором позики грошей, а саме 2 066 198,79 грн. основного боргу; 123 625,12 грн. - 3% річних; 148 609,12 грн. - інфляційних втрат; 7 520 527,33 грн. - пені.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09 листопада 2012 року по справі № 2610/19772/2012, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 було задоволено частково та стягнуто з боржника на користь кредитора 2 741 652,03 грн., у тому числі 2 066 198,79 грн. основного боргу; 123 625,12 грн. 3% річних; 148 609,12 грн. інфляційних втрат; 400 000,00 грн. пені; 3 219,00 грн. судового збору (том 1, а.с.63-64).

Суд першої інстанції не взяв до уваги вищевказане судове рішення, як доказ розміру забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя на час звернення стягнення на предмет іпотеки, зазначивши у рішенні про право ОСОБА_2 нараховувати неустойку (пеню), передбачену умовами договору позики від 31 липня 2010 року, за весь строк прострочення повернення позики, аж до моменту звернення стягнення на предмет іпотеки - 25.01.2016 року.

При цьому, судом першої інстанції не враховано сталої практики Верховного Суду, неодноразово та послідовно викладеної у ряді постанов, згідно якої право кредитодавця нараховувати обумовлену у договорі неустойку припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України в момент, з яким у договорі пов`язана відповідна зміна строку.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12 суд касаційної інстанції розтлумачив такі категорії, як «строк кредитування», «строк дії (чинності) договору позики (кредиту)», «строк виконання зобов`язання», вказавши при цьому, протягом якого строку (строк дії договору чи строк кредитування) відбувається нарахування процентів та пені, зазначивши наступне:

«29. Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

…

35. З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема, коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

36. У цій справі сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строккредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання. Так, суди першої й апеляційної інстанцій встановили, що 3 червня 2006 року сторони уклали договір, за умовами якого відповідач отримав строком на 24 місяці, тобто до 3 червня 2008 року включно, кредитні кошти у національній валюті у розмірі 8 235,50 грн., які зобов`язався повернути зі сплатою відсотків у розмірі 25,08 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

37. Повернення кредиту та сплату відсотків відповідач мав здійснювати щомісячними платежами, надаючи позивачеві до 27 числа кожного місяця кошти у сумі 441,31 грн. (щомісячний платіж) упродовж строку кредитування. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання.

…

(1.3) Щодо нарахування та стягнення процентів від суми позики (кредиту) після спливу строку кредитування.

48. Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

…

51. За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на 24 місяці - до 3 червня 2008 року включно.

52. Відтак, у межах строку кредитування до 3 червня 2008 рокувідповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 27 числа кожного місяця. Починаючи з 4 червня 2008 року, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

…

54. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

55. З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду відхиляє аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом».

Аналогічний підхід до визначення категорії «строк кредитування», її співвідношення з категорією «строк дії договору кредиту» та стосовно умов правильного застосування частини 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України також відображено у постанові ВП ВСвід 05.04.2023 року у справі № 910/4518/16.

Таким чином, «строк позики» та «строк дії договору позики» - це не одне й те саме.

Важливим для вирішення даної справи є встановлення саме строку позики (строку кредитування), а не строку дії (чинності) договору позики. Адже саме від строку кредитування (кінцевого строку повернення позики) залежить період, у межах якого позикодавець має право нараховувати договірну неустойку (пеню).

Згідно п. 1 укладеного між сторонами 31 липня 2010 року договору позики сторони визначили строк позики (строк кредитування), зазначивши: «1. Позикодавець при укладенні цього договору передав у власність Позичальнику строком до тридцять першого жовтня дві тисячі десятого року, грошові кошти в розмірі 3 059 194,00 [...] гривні [...]»,

а також порядок виконання зобов`язання (повернення позики): «[...] Таку ж саму суму Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві наступним чином: 2 865 398,00 [...] гривень до 31 жовтня 2010 року [...]».

Таким чином, у спірних правовідносинах сторони визначили, що строком позики(строком кредитування) є період з 31.07.2010 (дата надання позики) до 31.10.2010 (кінцева дата/кінцевий строк повернення позики), що відповідає зазначеним вище висновкам Великої Палати Верховного Суду стосовного того, що є строком позики (строком кредитування).

З огляду на викладене, помилковим є висновок суду про можливість нарахування позичальником неустойки після спливу строку позики до моменту звернення стягнення на предмет іпотеки у січні 2016 року, оскільки таке його право припинилося після спливу визначеного договором позики строку повернення позики - 31 жовтня 2010 року, а після цього строку права та інтереси ОСОБА_2 , як позичальника, були забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

При цьому відповідач мав право на нарахування та стягнення неустойки за періоди прострочення позивача (щодо прострочення строків повернення позики, визначених в абзацах 2, 3 п. 1 договору позики: із 31.08.2010 до 29.09.2010, і з 30.09.2010 до 31.10.2010 відповідно), що існували під час строку позики. Відповідач скористався наданим йому правом та звернувся до суду з відповідним позовом, щопідтверджується рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 09.11.2012 у справі № 2610/19772/2012.

Таким чином, визначена у рішенні Шевченківського районного суду міста Києва від 09.11.2012 року у справі № 2610/19772/2012 сума пені - 400 000,00 грн., стягнута з ОСОБА_1 , не могла бути збільшена (донарахована) ОСОБА_2 до моменту звернення стягнення на предмет іпотеки 25.01.2016 року, оскільки це не відповідає вимогам закону.

Враховуючи викладені обставини, апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи позивача ОСОБА_1 про те, що розмір забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя встановлений рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09 листопада 2012 року у справі № 2610/19772/2012 та складає 2 741 652,03 грн., при цьому, цей розмір після набрання вищевказаним рішенням законної сили залишався незмінюваним і на момент звернення стягнення на предмет іпотеки - 25.01.2016 року.

Щодо вартості предмета іпотеки на час звернення на нього стягнення, то на підтвердження цієї обставини позивачем суду було надано Звіт про оцінку майна №1749/22 (том 1, а.с.65-103), згідно якого вартість шестикімнатної квартири загальною площею 261,2 кв.м., розташованої за адресою АДРЕСА_1 , станом на 25 січня 2016 року складала 17 366 900,00 грн.

Вищевказаний звіт, як доказ вартості предмета іпотеки, відповідачем під час розгляду справи спростований не був.

Даний звіт є законною та обґрунтованою підставою для висновку, що визначена у ньому вартість предмету іпотеки - 17 366 900,00 грн., перевищує на час звернення стягнення на предмет іпотеки розмір забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя - 2 741 652,03 грн.

Згідно з ч.ч.1, 2, 3, 4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За ч.ч. 1, 3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За вимогами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем суду було надано належні, допустимі та достовірні докази, достатні для висновку про обґрунтованість та доведеність обставин, на які він посилався, як на підставу своїх вимог, зокрема, позивачем доведено наявність підстав до застосування положень ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та стягнення на його користь з відповідача перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Надані позивачем належні та допустимі докази відповідачем спростовані не були. За таких обставин, висновки суду про відхилення доказів позивача за умови відсутності доказів відповідача на їх спростування, порушують принцип диспозитивності цивільного судочинства, за яким обов`язок по доведенню позовних вимог або по їх спростуванню покладається на сторони, а суд лише оцінюєналежність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оскільки позивачем суду на підтвердження обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, надано належні та допустимі докази, які відповідачем не спростовані, вимога позивача про стягнення з відповідача на свою користь 12 888 557 грн. 97 коп. у відшкодування перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателяє законною, обґрунтованою та підлягає до задоволення. При цьому, колегія суддів погоджується з розрахунком даної суми, наведеним у позовній заяві, оскільки він здійснений з дотриманням вимог закону, зокрема, ст. 37 Закону України «Про іпотеку» - (17 366 900,00 х 90%) - 2 741 652,03 грн. = 12 888 557,97 грн.

Щодо наявної у справі заяви відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Саме такої позиції дотримуються суди при розгляді спорів (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц тощо).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 лютого 2022 року у справі № 758/10335/16-ц (провадження № 61-17055св21) зазначено, що «сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави».

Апеляційний суд зауважує, що зі змісту ч. 1 ст. 261 ЦК України вбачається, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. При цьому позивач повинен довести той факт, що він не міг довідатись про порушення свого цивільного права, а відповідач, навпаки, що інформацію щодо порушеного права позивач мав можливість отримати раніше (постанова КЦС ВС від 04.07.2019 року по справі №146/294/16-ц, постанова КЦС ВС від 03.07.2019 року по справі №685/1098/17).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в наведеній правовій нормі, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Крім наведеного, позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого нормами процесуального закону, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Отже, якщо встановити день, коли особа довідалась про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права.

Під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатись про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив (постанова КГС ВС від 24.07.2019 року по справі №521/14384/16-ц, постанова КГС ВС від 02.07.2019 року по справі №925/271/18).

Матеріали справи містять надані відповідачем разом з відзивом копію ухвали Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 лютого 2016 року по справі № 826/2419/16 (витяг з Єдиного державного реєстру судових рішень); копію рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 21 травня 2018 року у справі № 826/2419/16 (витяг з Єдиного державного реєстру судових рішень); копію адресованої до Окружного адміністративного суду м. Києва позовної заяви позивача від 17 лютого 2016 року про визнання неправомірним та скасування рішення від 25 січня 2016 року № 27925526 державного реєстратора прав на нерухоме майно приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Жицької Я.Є.; копію адресованих до Окружного адміністративного суду м. Києва письмових пояснень представника позивача від 19 березня 2018 року у судовій справі № 826/2419/16.

Із зазначених доказів вбачається, що в період з 17 лютого 2016 року позивач був обізнаний про обставину набуття відповідачем права власності на квартиру АДРЕСА_1 та вважав, що відповідач набув право власності на квартиру незаконно, в тому числі без проведення оцінки вартості квартири станом на 25 січня 2016 року.

Вимоги позивача ОСОБА_1 у даній справі не обґрунтовуються посиланням на документи, що містяться в реєстраційній справі, тому відсутність у позивача доступу до реєстраційної справи не могла бути об`єктивною перешкодою для звернення до суду з позовом про стягнення суми перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, адже жодних об`єктивних перешкод для визначення вартості предмета іпотеки та співставлення її з розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, визначених у рішенні Шевченківського районного суду м. Києва від 09 листопада 2012 року, у позивача не було, і переконливих доказів наявності таких перешкод ним суду не надано.

При цьому, звернення до суду з позовом про скасування рішення державного реєстратора та скасування запису про право власності та розгляд такого позову судом - не є обставиною, яка перешкоджала позивачу звернутись до суду з вимогою про стягнення суми перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, адже відповідно до ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами відповідача про пропуск позивачем позовної давності за вимогою про стягнення з відповідача суми перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, адже позивач про порушення свого права, проявивши розумну обачність, міг дізнатись з 17 лютого 2016 року, тобто з того моменту, коли він дізнався про набуття відповідачем права власності на належну йому квартиру, яка була предметом іпотеки.

Разом з тим, під час розгляду справи стороною позивача висловлювалося клопотання про поновлення позовної давності, пропущеної з поважних причин, у разі, якщо суд дійде висновку про пропуск позивачем строку звернення до суду. Дане клопотання міститься у відповіді позивача на відзив відповідача, яка була подана місцевому суду 06.03.2023 року (том 2, а.с.1-19).

З матеріалів справи вбачається, що першу судову справу № 826/2419/16, за позовом ОСОБА_1 про оскарження рішення про державну реєстрацію прав від 25.01.2016 року (звернення стягнення на предмет іпотеки), закрито 24.12.2019 року постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

Друга судова справа № 761/4651/19, за аналогічним позовом ОСОБА_1 , остаточно завершилася 16.06.2021 року відмовою у задоволенні позову, що підтверджується постановою КЦС ВС від 16.06.2021 року.

За вказаних обставин, лише після ухвалення КЦС ВС постанови від 16.06.2021 року у справі № 761/4651/19, якою скасовано постанову Київського апеляційного суду від 08.12.2020 року та остаточно відмовлено у задоволенні позову про скасування рішення державного реєстратора від 25.01.2016 року, у ОСОБА_1 не залишилося іншого способу захисту своїх прав, як відшкодування перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки.

З огляду на наведені обставини (обставини справ № 826/2419/16 та № 761/4651/19), ОСОБА_1 , остаточно переконавшись у неможливості повернення у свою власність квартири (предмета іпотеки), дійшов єдино можливого у цій ситуації для захисту порушених прав рішення - звернутися до суду з позовом для отримання часткового відшкодування вартості квартири, що була примусово відчужена задля погашення значно менших (порівняно з її вартістю) грошових вимог.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (§1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пп. 62, 66 рішення від 20.12.2007 року у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Наведені вище обставини стосовно того, що як тільки ОСОБА_1 довідався про прийняття державним реєстратором рішення про реєстрацію прав від 25.01.2016 року року, він негайно оскаржив його в суді адміністративної юрисдикції (позов від 16.02.2016 року у справі № 826/2419/16), а потім у суді належної цивільної юрисдикції (позов від 28.01.2019 року у справі № 761/4651/19), і вказаний спір остаточно вирішився лише 16.06.2021 року ухваленням постанови КЦС ВС у справі № 761/4651/19, під час дії п. 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, яким продовжено строк позовної давності до червня 2023 року включно, у сукупності дають суду підстави для висновку про поважність причин пропуску позивачем позовної давності, що є підставою для поновлення цього строку з метою захисту порушених прав позивача.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Оскільки висновки суду про недоведеність позивачем підстав позовних вимог не відповідають обставинам справи та спростовуються її матеріалами, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням по справі нового рішення про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача 12 888 557 грн. 97 коп. у відшкодування перевищення 90% вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Оскільки позов підлягає задоволенню, з відповідача на користь позивача на підставі ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню сплачений ним за подачу позовної заяви та апеляційної скарги судовий збір на суму 31 012 грн. 50 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2023 року - скасувати та постановити по справі нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 12 888 557 грн. 97 коп. у відшкодування перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подачу позову та апеляційної скарги у розмірі 31 012 грн. 50 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: