Номер провадження: 22-ц/813/3271/24
Справа № 515/465/23
Головуючий у першій інстанції Зубов О. С.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.03.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Трофименка О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Дукіна Сергія Васильовича на ухвалу Татарбунарського районного суду Одеської області від 31 жовтня 2023 року про закриття провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Татарбунарська міська рада Білгород-Дністровського району Одеської області, як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання неповнолітньої дитини разом з батьком та стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду до ОСОБА_2 з позовом про визначення місця проживання дитини разом з батьком та стягнення аліментів.

Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 31 жовтня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с.Кулевча Білгород-Дністровського району Одеської області, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Ізмаїл Одеської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліменти у розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) матері, щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 23 березня 2023 року та до досягнення дитиною повноліття. Рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання. Вирішено питання про судові витрати.

Ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області від 31 жовтня 2023 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині позовних вимог про визначення місця проживання неповнолітньої дитини разом з батьком закрито за відсутності предмету спору.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, представник ОСОБА_1 адвокат Дукін Сергій Васильович подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Татарбунарського районного суду Одеської області від 31 жовтня 2023 року скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

У частині першій статті 130 ЦПК України зазначено, що у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки.

Аналіз частини шостої статті 128, частини першої статті 130 ЦПК України дає підстави для висновку, що судова повістка надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи лише у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси (Постанова Верховного Суду від 08.05.2023 року у справі № 201/9898/19).

У постанові Верховного Суду від 20 січня 2023 року у справі № 465/6147/18 сформульовано висновок про те, що якщо учасник надав суду електронну адресу (хоча міг цього і не робити), зазначивши її у заяві (скарзі), то потрібно припустити, що учасник справи бажає, принаймні не заперечує, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом. Це, в свою чергу, покладає на учасника справи обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них. З огляду на це, суд, який комунікує з учасником за допомогою повідомлених ним засобів, діє правомірно і добросовісно. Тому потрібно виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, відповідач ОСОБА_2 та представник третьої особи Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, як орган опіки та піклування, в судове засідання, призначене на 05.03.2024 року на 15-30 годину не з`явились, про причини не явки не повідомили, заяв про відкладення судового засідання не подавали.

Від представника ОСОБА_1 адвоката Дукіна Сергія Васильовича надійшла заява про розгляд апеляційної скарги без його присутності.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 п.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав, передбачених п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України для закриття провадження у справі за даною позовною вимогою, оскільки відсутній предмет спору.

Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

- сторони у справі з 2019 року перебували у незареєстрованому шлюбі, від якого у них народився син ОСОБА_3 , що підтверджується записами даних про батьків у свідоцтві про народження дитини серії НОМЕР_1 , виданого 10 грудня 2021 року Татарбунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса);

- з грудня 2022 року, після припинення спільного проживання сторін, відповідачка добровільно залишила дитину проживати разом з батьком, бабусею та прабабусею у квартирі останньої за адресою: АДРЕСА_2 ;

- відповідно до акта обстеження умов проживання сім`ї позивача від 20 червня 2023 року було з`ясовано, що матір дитини добровільно залишила сина батькові на виховання та утримання понад півроку тому;

- у своїй заяві від 21 червня 2023 року на ім`я начальника Служби у справах дітей, відповідачка ОСОБА_2 пояснила, що розійшлася з батьком дитини за різності характерів. У грудні 2023 року за скрутного матеріального становища поїхали до м.Одеси на заробітки, а сина залишила на виховання та утримання батьку. Не проти, щоб батько дитини самостійно виховував та утримував їх сина;

- згідно з висновком органу опіки та піклування Виконавчого комітету Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, затвердженого рішенням від 28 червня 2023 року №148, захищаючи інтереси дитини, орган опіки та піклування Татарбунарської міської ради вважає, що підстави для визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з батьком відсутні, у зв`язку з домовленістю та відсутністю предмета спору між батьками.

Колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Пунктом 2 ч.1 ст.255 ЦПК України встановлено, що суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Постановою Верховного Суду від 20 вересня 2021 року у справі №638/3792/20 (провадження №61-3438сво21) визначено що закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Предмет позову розуміють, як певну матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

З огляду на викладене вважається, що відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, з урахуванням підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, ЄСПЛ зазначив, що відповідно до духу Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

За даним позовом про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів, предметом спору передбачається визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на утримання дитини. Тобто за такими позовами вирішується спір який виник між батьками про визначення місця проживання дитини та розміру стягнення аліментів на утримання дитини на користь того з батьків з ким проживає дитина.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або спірні питання врегульовано самими сторонами.

Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і після відкриття провадження у справі, коли на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами дійсно відсутній предмет спору в частині визначення місця проживання їх спільної дитини, на що вказують наступні обставини:

- дитина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 мешкає лише разом з батьком (позивачем), оскільки мати дитини з грудня 2022 року пішла з сім`ї, добровільно залишивши дитину на утримання батька дитини;

- матеріали справи не містять жодних доказів, що відповідач будь-яким чином раніше оспорювала можливість проживання дитини разом з батьком, створювала перешкоди для цього або вчиняла передбачені або не передбачені законом дії, направлені на зміну місця проживання дитини. Навпаки, як вбачається з висновку органу опіки та піклування Виконавчого комітету Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, затвердженого рішенням від 28 червня 2023 року № 148 щодо визначення місця проживання дітей та визначення способу участі батька у спілкуванні з дітьми комісія з питань захисту прав дитини, після з`ясування всіх обставин справи, вважає, що спір між батьками, щодо визначення місця проживання малолітньої дитини, відсутній;

- у письмовій заяві до суду першої інстанції відповідач ОСОБА_2 просила розглянути по суті справу за позовом ОСОБА_1 до неї про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на утримання дитини за її відсутності. При цьому відповідач ОСОБА_2 не заперечувала проти задоволення позовних вимог та просила їх задовольнити;

- суд першої інстанції вирішив по суті позов в частині вимог про стягнення аліментів на утримання дитини у розмірі, який заявлений позивачем, про що постановлено рішення від 31.10.2023 року;

- на час перегляду справи в частині закриття провадження в частині позовних вимог про визначення місця проживання дитини, відсутні відомості про оскарження ОСОБА_2 рішення суду в частині стягнення аліментів.

Разом з тим, ч. 1 ст. 161 СК України передбачає сукупність наступних підстав, за яких питання щодо визначення місця проживання малолітньої дитини підлягає вирішенню в судовому порядку: 1) мати та батько дитини проживають окремо; 2) батьки не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, що свідчить про виникнення між ними спору.

За встановленого, саме на особу позивача покладається обов`язок доведення наявності спору про місце проживання дитини (а не навпаки).

При цьому, відсутність між батьками окремого договору щодо визначення місця проживання дитини жодним чином не свідчить про наявність спору між ними, оскільки закон не вимагає обов`язкового нормативного врегулювання цього питання, яке може бути вирішене й шляхом усної угоди (в тому числі мовчазної згоди).

Слід звернути увагу, що поведінка та дії відповідача не змінилися, як на час, що передував зверненню позивача до суду з позовом про встановлення місця проживання дитини з ним так і після звернення позивача до суду з позовом, а також вже під час перебування справи в суді першої інстанції.

За встановлених обставин, у зв`язку з доведеною відсутністю між сторонами на час розгляду справи предмета спору, суд першої інстанції обгрунтовано закрив провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Тобто судом враховано виважену та усвідомлену позицію матері дитини (відповідача) про місце проживання їх спільної з ОСОБА_1 дитини саме разом з батьком дитини (позивачем) і набуто висновку про відсутність спору про таке місце проживання дитини з того самого часу, як мати дитини пішла із сім`ї проживати окремо, залишивши добровільно дитину проживати разом з батьком і не вчиняючи протягом тривалого часу після цього будь-яких дій, спрямованих на зміну місця проживання дитини від батька до матері, підтверджуючи таким чином своє первісне добровільне рішення з наданням відповідних пояснень до органу опіки та піклування та до районного суду.

Доводи апеляційної скарги зведені лише до незгоди з висновком районного суду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Таким чином, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Дукіна Сергія Васильовича - залишити без задоволення.

Ухвалу Татарбунарського районного суду Одеської області від 31 жовтня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 02.04.2024 року.

Головуючий: О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова