Ухвала

03 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 950/1007/23

провадження № 61-4307ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Лебединського районного суду Сумської області від 25 вересня 2023 року у складі судді: Стеценка В. А.,та постанову Сумського апеляційного суду від 22 лютого 2024 року у складі колегії суддів: Собини О. І., Криворотенка В. І., Філонової Ю. О., у справі за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства «Водоканал» виконавчого комітету Лебединської міської ради про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до комунального підприємства «Водоканал» виконавчого комітету Лебединської міської ради (далі - КП «Водоканал») про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що розпорядженням голови Лебединської міської ради Сумської області № 15-ОД від 01 лютого 2022 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу на посаду директора КП «Водоканал» за контрактом на термін з 02 лютого 2022 року до 01 лютого 2023 року, який додатковою угодою від 01 вересня 2022 року був продовжений до 01 лютого 2027 року.

Розпорядженням голови Лебединської міської ради Сумської області № 182-ОД від 14 грудня 2022 року позивача було звільнено з посади директора КП «Водоканал» на підставі пункту 6 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку з поновленням на цій посаді ОСОБА_2 на підставі рішення Лебединського райсуду від 12 грудня 2022 року.

Проте, у зв`язку з скасуванням вказаного рішення суду постановою Сумського апеляційного суду від 28 березня 2023 року в частині поновлення особи на роботі, ОСОБА_1 вважає, що правова підстава дострокового припинення укладеного з ним контракту відпала. 31 березня 2023 року позивач звернувся до голови Лебединської міської територіальної громади із письмовою заявою про поновлення на роботі, на яку отримав відмову.

ОСОБА_1 просив поновити його на посаді директора КП «Водоканал» та стягнути з КП «Водоканал» середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 17 767,42 грн.

Рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 25 вересня 2023 року, залишеним без змін постановою Сумського апеляційного суду від 22 лютого 2024 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

ОСОБА_1 28 березня 2024 року засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Лебединського районного суду Сумської області від 25 вересня 2023 року та постанову Сумського апеляційного суду від 22 лютого 2024 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і передати справу на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, оскільки суди неправильно застосували положення статті 21 КЗпП України та частини сьомої статті 78 ГК України в частині правильного визначення роботодавця;

зі змісту частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» вбачається, що обов`язок з виплати заробітної плати нерозривно пов`язаний з правовим статусом роботодавця. Тобто, роботодавцем працівника є той, хто виплачує заробітну плату;

жодною нормою КЗпП України не визначено, що роботодавцем є особа, яка юридично оформлює трудові відносини працівника з реальним роботодавцем;

зобов`язання відносно позивача за час його роботи виконувало КП «Водоканал», а тому саме це підприємство у розумінні та у взаємозв`язку норм статті 21 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про організації роботодавців, їх об`єднання, права і гарантії їх діяльності» та статті 14 п. 1 п. п. 222 Податкового Кодексу України є роботодавцем і відповідно належним відповідачем у справі;

на сьогодні відсутній висновок Верховного Суду щодо правильного розуміння терміну «роботодавець» у взаємозв`язку норм статті 21 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про організації роботодавців, їх об`єднання, права і гарантії їх діяльності» та статті 14 п. 1 п. п. 222 Податкового Кодексу України, оскільки вказані норми не пов`язують наявність статусу роботодавця з фактом належності комунального підприємства на праві власності;

висновки судів про те, що виконавчий комітет Лебединської міської ради є роботодавцем позивача та належним відповідачем є помилковими, оскільки оформлення трудових відносин з позивачем було здійснено шляхом видання розпорядження міським головою, який не є роботодавцем позивача;

окрім цього, власником комунального підприємства є територіальна громада в особі Лебединської міської ради, а не в особі виконавчого комітету Лебединської міської ради, а тому дана особа невірно була визначена судами як належний відповідач.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023, зокрема, визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

У касаційному порядку може бути здійснений перегляд судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, проте лише у випадках, визначених Кодексом (абзац четвертий пункту 7.5. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023)

Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Внормування процесуальних відносин у спосіб визначення в Кодексі підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики (абзац другий пункту 7.8. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Припис пункту 2 частини третьої статті 389 Кодексу, що встановлює один із «фільтрів» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, - визнання справи малозначною - є зрозумілим за змістом та передбачним за наслідками застосування. Зазначений припис Кодексу також має правомірну мету - додержання принципу остаточності судового рішення (res judicata) як одного з аспектів вимоги юридичної визначеності (пункт 7.9. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом касаційного оскарження є судові рішення, ухвалені у справі пропоновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 17 767,42 грн.

Ця справа є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої, апеляційної чи касаційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюються й на стадію касаційного провадження.

З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 ЦПК України).

Таким чином, оскаржені судові рішення ухвалено у малозначній справі. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями260, 389, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити ОСОБА_1 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на рішення Лебединського районного суду Сумської області від 25 вересня 2023 рокута постанову Сумського апеляційного суду від 22 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства «Водоканал» виконавчого комітету Лебединської міської ради про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков