Справа №2-2633/11
Провадження № 22-ц/812/532/24
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 квітня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.,

за участі державного виконавця - Гаїбова Р.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 лютого 2024 року, постановлену у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Коваленком І.В., повний текст складено 21 лютого 2024 року, за скаргою ОСОБА_1 на рішення заступника начальника Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Гаїбова Руслана Ельшановича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на рішення заступника начальника Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (далі - Інгульський ВДВС) ОСОБА_2 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України та зобов`язання вчинити певні дії.

Мотивуючи скаргу вказував, що стягувач ОСОБА_3 06 квітня 2023 року звернулася до Інгульський ВДВС із заявою про прийняття до виконання виконавчого листа, виданого 15 листопада 2011 року Ленінським районним судом міста Миколаєва відповідно до рішення від 12 вересня 2011 року у справі № 2-2633 про стягнення з ОСОБА_1 , який на даний час проживає за кордоном, аліментів на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 07 червня 2011 року і до досягнення дитиною повноліття. Стягнення аліментів стягувач просила здійснити з 22 березня 2018 року.

Виконавче провадження № 71503756 відкрито постановою від 07 квітня 2023 року, про яку йому стало відомо коли приїхав в Україну з Литви, де з 27 травня 2019 року має постійне місце проживання, на поховання свого сина, який загинув в бойових діях в рядах ЗСУ.

Постановою від 27 жовтня 2023 року державний виконавець встановив тимчасове обмеження йому в праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі стягнення аліментів у повному обсязі згідно виконавчого листа.

Вказану постанову вважає необґрунтованою, так як відповідно до заяви стягувача від 20 квітня 2019 року, посвідченої приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ягужинською К.Т., ОСОБА_3 не має до нього вимог по виплаті аліментних платежів, договірних та інших не виконаних зобов`язань.

Крім того, вказував, що тільки за період з березня 2021 року по серпень 2022 року ним на користь доньки перераховано кошти в розмірі 5671,31 євро на валютний рахунок її повнолітньої сестри ОСОБА_5 .

Також 09 листопада 2023 року він звернувся до Ленінського районного суду м. Миколаєва про визнання правочину недійсним (цивільна справа № 489/7623/23).

Зазначає, що в період з березня по листопад 2022 року донька знаходилася разом з ним в Литві. Він продовжував утримувати доньку шляхом надіслання на валютний рахунок повнолітній доньки ОСОБА_5 платежів у євро. Також, будучи у відпустці в червні 2023 року, забезпечив за власний рахунок випуск доньки з 9-го класу та оплачував витрати доньки на купівлю одягу.

Враховуючи вищевикладене, просив визнати неправомірною постанову заступника начальника Інгульського ВДВС від 27 жовтня 2023 року у виконавчому провадженні № 71503756 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України та зобов`язати заступника начальника Інгульського ВДВС поновити його порушене право.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 лютого 2024 року відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 на рішення заступника начальника ВДВС ОСОБА_2 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України та зобов`язання вчинити певні дії.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність постанови про встановлення тимчасового обмеження боржнику у праві виїзду за межі України від 27 жовтня 2023 року, оскільки доказів відсутності у боржника заборгованості по аліментам останнім суду не надано, як не надано доказів невідповідності розрахунку державного виконавця положенням статті 71 Закону України «Про виконавче провадження».

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не погоджується з ухвалою суду першої інстанції та вказує, що вона є необґрунтованою, а тому просив про її скасування та ухвалення нового судового рішення про задоволення його скарги.

Так, вказує, що під час постановлення оскаржуваної ухвали суд першої інстанції не врахував, що в матеріалах справи є нотаріально посвідчена заява стягувача від 20 квітня 2019 року, яка на цей час не скасована та яка є доказом відсутності у стягувача до скаржника вимог по виплаті аліментів. Крім того вказана заява надавалась для безперешкодного перетину кордону.

У відзиві Інгульський ВДВС не погоджується з апеляційною скаргою та просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

ОСОБА_6 правом на подачу відзиву не скористалася.

У судовому засіданні державний виконавець ОСОБА_2 апеляційну скаргу не визнав, просив залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

Від ОСОБА_1 до апеляційного суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та відсутності його представника, апеляційну скаргу підтримує, просить її задовольнити.

ОСОБА_6 про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Зважаючи на викладене, справу розглянуто за відсутності вказаних учасників справи. Їх неявка, в силу частини 2 статті 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, особу, яка з`явилася у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна задоволенню не підлягає.

Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 стаття 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 стаття 4 ЦПК України).

Згідно зі статтею 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржувана ухвала суду першої інстанції в повній мірі відповідає.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено, що заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 вересня 2011 року по справі № 2-2633/11 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 стягнуто аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07 червня 2011 року і до по повноліття дитини.

06 квітня 2023 року ОСОБА_6 звернулася до відділу ДВС із заявою про примусове виконання виконавчого листа про примусове виконання вищевказаного рішення суду та просила стягнути аліменти починаючи з 22 березня 2018 року (а.с.97, 98-99).

Постановою заступника начальника Інгульського ВДВС від 07 квітня 2023 року відкрито виконавче провадження № 71503756, про яке, як вказує скаржник, йому стало відомо після приїзду на похорони сина в Україну з Литви, де має постійне місце проживання( а.с.108).

27 жовтня 2023 року заступником начальника Інгульського ВДВС винесено постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Із постанови вбачається, підставою її винесення послужило те, що з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання у ОСОБА_1 утворилася заборгованість зі сплати аліментів 200630,44 грн. сукупний розмір якої згідно розрахунку від 27 жовтня 2023 року за період з 21 березня 2018 року по 01 жовтня 2023 року перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці.

Цього ж дня державним виконавцем також було винесено постанови про арешт майна боржника, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користуванні вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами, встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання (а.с.124, 126,128, 130,132).

Також відомості про ОСОБА_1 внесені до Єдиного реєстру боржників( а.с.133).

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність постанови про встановлення тимчасового обмеження боржнику у праві виїзду за межі України від 27 жовтня 2023 року.

З таким висновком суду колегія суддів апеляційного суду погоджується у повній мірі з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року.

Так, згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду.

Європейський суд наголосив, що пункт 1 статті 6 вказаної Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін (пункт 43 рішення від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України»).

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень згідно зі статтею 5 Закону України «Про виконавче провадження» покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Закон України «Про виконавче провадження» встановлює обов`язок державного виконавця, відкрити виконавче провадження та прийняти виконавчий документ до виконання, вживати заходів щодо примусового виконання.

Статтею 71 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовані постанови:

1) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;

2) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;

3) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;

4) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

Суд першої інстанції встанови, що станом на 01 лютого 2024 року ОСОБА_1 , як боржник у виконавчому провадженні № 71503756, мав заборгованість зі сплати аліментів на утримання дитини, сукупний розмір якої перевищував платежі за 4 місяці та становив: 187143,50 грн.

Ані в ході розгляду скарги судом, ані в ході апеляційного перегляду справи ОСОБА_1 даний факт не був спростований.

Матеріали справи не містять доказів щодо скасування розрахунку заборгованості складеного заступником начальника відділу Русланом Гаїбовим.

За таких обставин, дії заступника начальника Інгульського ВДВС щодо встановлення тимчасових обмежень боржнику, а саме обмеження у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі відповідали статті 71 Закону України «Про виконавче провадження».

Доводи апеляційної скарги щодо сплати аліментів в добровільному порядку на рахунок повнолітньої сестри його доньки ОСОБА_5 не можуть бути прийняті до уваги, оскільки за рішенням суду отримувачем аліментів є мати неповнолітньої дитини ОСОБА_6 .

Із наданої нотаріальної заяви стягувача вбачається, що вона була надана боржнику для безперешкодного виїзду з України при перетині державного кордону.

Проте наявність такої заяви не обмежує стягувача в праві звернення до державної виконавчої служби із заявою про виконання рішення суду про стягнення аліментів на дитину, оскільки відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Україною 27.02.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Такий обов`язок покладений на батьків також статтею 180 СК України.

Суд першої інстанції належним чином мотивував відхилення доводів скаржника, які є аналогічними і в апеляційній скарзі, і не спростовують факту законності оскаржуваної постанови та відсутності підстав для її скасування за відсутності відповідного судового рішення, що набрало законної сили, про звільнення боржника від сплати заборгованості по аліментам у період нарахованої заборгованості.

Таким чином, аргументи апеляційної скарги правильності висновків місцевого суду не спростовують, а лише зводяться до незгоди останнього із такими висновками.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що ухвала місцевого суду постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для її зміни чи скасування відсутні.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, підстави для відшкодування судових витрат, понесених скаржником у зв`язку із апеляційним переглядом справи відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 03 квітня 2024 року.