Справа № 128/3258/23
Провадження № 22-ц/801/832/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шевчук Л. П.
Доповідач:Стадник І. М.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

02 квітня 2024 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача Стадника І.М.,

суддів: Матківської М.В., Сопруна В.В.,

з участю секретаря судового засідання Кахно О.А.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2

апеляційну скаргу представника Приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС» Кудрявського Сергія Миколайовича

на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 06 лютого 2024 року, ухвалене під головуванням судді Шевчук Л.П.,

у справі № 128/3258/23

за позовом ОСОБА_1 (позивач)

до Приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС»(відповідач)

про відшкодування шкоди, заподіяної смертю особи,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в районний суд з позовом до ПрАТ «Страхова Група «ТАС» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю особи, в обґрунтування якого посилався на те, що результаті ДПТ, яка мала місце 07.05.2023 біля 00-40 год та сталась за участі транспортних засобів під керуванням водіїв ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , останній загинув.

За фактом ДТП СУ ГУНП у Вінницькій області до ЄРДР внесено відомості за № 0000407 за ч. 2 ст. 286 КК України.

В рамках кримінального провадження проведено судово-медичну експертизу № 356 від 01.07.2023, згідно висновку якої ОСОБА_3 отримав тілесні ушкодження у вигляді сполучної травми тіла: відкритої черепно-мозкової травми (синців та ран голови крововилив в м`які тканини голови, множинних переломів кісток склепіння та основи черепа, поширеного субарахноїдального крововиливу, забою речовини головного мозку з крововиливом в шлункову систему); закритої тупої травми грудей (множинних переломів ребер з обох сторін, забою обох легенів, множинних розривів обох легенів з формуванням двобічного гемотораксу); розриву хребтового стовбура; саден лівої кисті. Ушкодження у ОСОБА_3 виникли від твердих предметів, що діяли зі значною силою, можливо при дорожньо-транспортній пригоді, що мала місце 07.05.2023. Смерть ОСОБА_3 настала від сполучної травми тіла, що ускладнилась травматичний шоком. Між смертю ОСОБА_3 та сполучною травмою тіла є причинний зв`язок. Сполучна травма тіла ОСОБА_3 мала ознаки тяжкого тілесного ушкодження, як небезпечного для життя в момент заподіяння та стоїть у причинному зв`язку із настанням смерті.

Крім того, в ході проведення досудового розслідування, органами досудового розслідування було встановлено, що водієм ОСОБА_2 вимог п. п. 2.3 (б), 12.3 ПДР знаходиться у прямому причинному зв`язку з виникненням даної ДТП і її наслідками.

31.07.2023 СУ ГУНП у Вінницькій області було складено обвинувальний акт за ч. 2 ст. 286 КК України та направлено його на розгляд до Вінницького міського суду Вінницької області. Станом на даний час судовий розгляд даного кримінального провадження триває.

Вважає, що в результаті вказаної ДТП йому, як сину загиблого ОСОБА_3 , було завдано шкоду, у зв`язку із чим виникло право на її відшкодування за рахунок відповідача..

Так, станом на момент ДТП цивільно-правова відповідальність пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу марки DAF FT XF 105.510», д.н.з. НОМЕР_1 , та спеціалізованого напівпричепа «Schmitz SKO 24/L-13/4», д.н.з. НОМЕР_2 , внаслідок якої загинув ОСОБА_3 була застрахована у відповідача відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АТ3013928.

Посилаючись на норми статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», статті 1200 ЦК України, просив стягнути із відповідача на свою користь моральну шкоду заподіяну внаслідок смерті батька в сумі 26 800,00 грн, страхове відшкодування пов`язане із втратою годувальника у сумі 241 200,00 грн, а також 53 600,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 06 лютого 2024 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» на користь ОСОБА_1 26 800 (двадцять шість тисяч вісімсот) гривень у відшкодування моральної шкоди; 241 200 (двісті сорок одну тисячу двісті) гривень страхового відшкодування шкоди, пов`язаного зі втратою годувальника та 25 000 (двадцять п'ять тисяч) гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Вирішено питання про стягнення в дохід держави судового збору в розмірі 2 680 (дві тисячі шістсот вісімдесят) гривень 00 копійок.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

11 березня 2024 року ПрАТ Страхова Група «ТАС» через свого представника Кудрявського С.М. , подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на необґрунтованість судового рішення та неправильне встановлення судом усіх обставин, що мають значення для справи, просить скасувати його та ухвалити нове про відмову в задоволенні вимог.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що позивач не звертався до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування, а відтак відповідачем не приймалося рішення про виплату позивачу страхового відшкодування. На думку апелянта порушення ним прав, свобод та інтересів позивача не відбулося, а звернення позивача до суду із даним позовом є передчасним та безпідставним.

Крім того вказує, що факт ДТП та факт розпочатого розслідування кримінального провадження внаслідок ДТП ніким не заперечується. Проте вважає посилання суду першої інстанції на норми статті 1187 ЦК України та практику Верховного Суду безпідставними, оскільки дані норми регламентують відшкодування шкоди внаслідок завдання шкоди джерела підвищеної небезпеки третім особам, тобто пішоходам або пасажирам, а разі завдання шкоди внаслідок взаємодії двох джерел підвищеної небезпеки застосовуються норми ст. 1188 ЦК України. При цьому позивачем не надано належних та допустимих доказів вини ОСОБА_2 в вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, тобто, факту настання цивільно-правової відповідальності страховика, оскільки в силу ст. 1188 ЦК України внаслідок взаємодії двох джерел підвищеної небезпеки, шкода відшкодовується саме винною особою, а отже вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими.

А тому на думку апелянта суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, оскільки вважає застосуванню підлягає частина 1 статті 1188 ЦК України, не врахував висновок щодо її застосування, викладений у постанові Верховного Суду від 16.08.2019 в справі № 927/120/18.

Щодо стягнутої суми страхового відшкодування та моральної шкоди, то вважає, що в силу приписів ч.1 ст. 1202 ЦК України відшкодування шкоди у зв`язку втратою годувальника, в межах страхової суми 320 000 грн, здійснюється в розмірі 36 мінімальних заробітних плат та виплачується всім непрацездатним особам, які були на утриманні рівними частинами щомісячними платежами після звернення із заявою про страхове відшкодування та після ухвалення вироку у кримінальному провадженні. Разом з тим, вважає, що позивачем не надано суду належних доказів перебування його на утриманні загиблого батька.

Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу суду не поданий, проте його відсутність не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції - частина 3 статті 360 ЦПК України.

Провадження у справі в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 14 березня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі, а ухвалою суду від 25 березня 2024 року закінчено підготовчі дії та призначено справу до розгляду.

Учасники справи, повідомлені в установленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання, до суду не з`явилися, проте це відповідно до частини 2 статті 376 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Встановлені судом першої інстанції обставини

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до обвинувального акта, копія якого міститься в матеріалах справи, ОСОБА_2 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Так, водій ОСОБА_2 біля 00-40 год 07.05.2023, керуючи технічно справним автопоїздом у складі вантажного автомобіля «DAF FT XF 105.510», д.н.з. НОМЕР_1 , та спеціалізованого напівпричепа «Schmitz SKO 24/L-13/4», д.н.з. НОМЕР_2 , рухаючись по об`їзній дорозі м. Вінниці, ділянка дороги «М-30», сполученням «Стрий -Тернопіль-Кропивницький-Знам`янка-Луганськ-Ізварине» (301 км + 600м) в напрямку м. Немирів Вінницької області, у правій смузі руху, був неуважний, не стежив за дорожньою обстановкою, не реагував на її зміну, та в момент об`єктивної появи в полі його зору автомобіля «Renault Traffic», д.н.з. НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_3 , який рухався тією ж смугою руху в попутному напрямку, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості руху аж до повної зупинки транспортного засобу, внаслідок чого допустив зіткнення із задньою частиною вказаного автомобіля, з подальшим його виїздом за межі проїзної частини та наїздом на металевий відбійник.

Внаслідок даної ДТП водій автомобіля «Renault Traffic», д.н.з. НОМЕР_3 , ОСОБА_3 від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці події, що також підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 .

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 356 від 01.07.2023, проведеної в рамках кримінального провадження, ОСОБА_3 отримав тілесні ушкодження у вигляді сполучної травми тіла: відкритої черепно-мозкової травми (синців та ран голови крововилив в м`які тканини голови, множинних переломів кісток склепіння та основи черепа, поширеного субарахноїдального крововиливу, забою речовини головного мозку з крововиливом в шлункову систему); закритої тупої травми грудей (множинних переломів ребер з обох сторін, забою обох легенів, множинних розривів обох легенів з формуванням двобічного гемотораксу); розриву хребтового стовбура; саден лівої кістки. Ушкодження у ОСОБА_3 виникли від твердих предметів, що діяли зі значною силою, можливо при дорожньо-транспортній пригоді, що мала місце 07.05.2023. Смерть ОСОБА_3 настала від сполучної травми тіла, що ускладнилась травматичний шоком. Між смертю ОСОБА_3 та сполучною травмою тіла є причинний зв`язок. Сполучна травма тіла ОСОБА_3 мала ознаки тяжкого тілесного ушкодження, як небезпечного для життя в момент заподіяння та стоїть у причинному зв`язку із настанням смерті.

Відповідно до висновку судової транспортно-трасологічної експертизи № СЕ-19/102-23/9251-ІТ від 29.05.2023, проведеної в рамках кримінального провадження, зіткнення автомобіля «Renault Traffic», д.н.з. НОМЕР_3 , та автопоїзда у складі вантажного автомобіля «DAF FT XF 105.510», д.н.з. НОМЕР_1 , та спеціалізованого напівпричепа «Schmitz SKO 24/L-13/4», д.н.з. НОМЕР_2 , відбулося на проїзній частині автодороги «М-30» сполученням «Стрий-Тернопіль-Кропивницький-Знам`янка-Луганськ-Ізварине», неподалік м. Вінниці, в межах правої смуги руху в напрямку м. Немирів, перед початком сліду бокового юзу коліс.

Відповідно до висновків судової автотехнічної, транспортно-трасологічної експертизи № 3981/3982/23-21 від 29.06.2023 та додаткової судової автотехнічної, транспортно-трасологічної експертизи № 4131/23-21 в заданій дорожній ситуації водій автопоїзда у складі вантажного автомобіля «DAF FT XF 105.510», д.н.з. НОМЕР_1 , та спеціалізованого напівпричепа «Schmitz SKO 24/L-13/4», д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_2 повинен був керуватися технічними нормами вимог п. п. 12.2, 12.3 ПДР. В діях водія автомобіля «Renault Traffic», д.н.з. НОМЕР_3 , ОСОБА_3 невідповідностей технічним нормам вимог ПДР, які б знаходилися у причинному зв`язку з виникненням події даної ДТП, не вбачається. В заданій дорожній обстановці водій ОСОБА_2 мав технічну можливість попередити подію даної ДТП шляхом виконання норм п. 12.3 ПДР. Попередження події даної ДТП від дій водія ОСОБА_3 не залежало. В заданій дорожній ситуації, в діях водія ОСОБА_2 вбачається невідповідності технічним нормам вимог п. 12.3 ПДР, які з технічної точки зору знаходилися у причинному зв`язку з виникненням події даної ДТП. Таким чином, воді ОСОБА_2 порушив вимоги п. п. 2.3б, 12.3 ПДР. Порушення водієм ОСОБА_2 п. 12.3 ПДР знаходяться у причинному зв`язку з виникненням події даної ДТП та її наслідками - настанням смерті ОСОБА_3 .

Відповідно до копії полісу № АТ3013928 транспортний засіб марки «DAF FT XF 105.510», д.н.з. НОМЕР_1 , застрахований в АТ «СГ «ТАС» .

З копії інформації про коло осіб першого ступеню споріднення по відношенню до загиблого вбачається, що право на відшкодування моральної шкоди мають ОСОБА_5 - мати, ОСОБА_6 - дружина, ОСОБА_1 - син.

З копії заяви ОСОБА_5 від 07.09.2023, адресованої АТ «СГ «ТАС» та отриманої адресатом 14.09.2023, вбачається, що вона є матір`ю ОСОБА_3 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 внаслідок ДТП. На час ДТП вона була особою пенсійного віку, проте проживала окремо від сина, на його утриманні не перебувала та звертатися до АТ «СГ «ТАС» із заявами про виплату страхового відшкодування по втраті годувальника не буде.

Відповідно до довідки № 233 від 27.06.2023 ОСОБА_1 є здобувачем освітнього ступеня «бакалавр» 3 курсу денної форми навчання, група ГРС-32л спеціальність 241 «Готельно-ресторанна справа» освітня програми «Готельно-ресторанна справа» та навчається за умовами договору про навчання на факультеті торгівлі, маркетингу та сфери обслуговування Вінницького торговельно-економічного інституту Державного торговельно-економічного університету. Термін навчання з 15.09.2020 по 30.06.2024, стипендію не отримує.

Позиція апеляційного суду

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд виходив з того, що вони є обґрунтованими, доведеними позивачем, відповідають матеріальному закону.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Спірні правовідносини виникли щодо відшкодування шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки, цивільно-правова відповідальність володільця якого є застрахованою.

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керувався, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з вимогами статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом (частина друга статті 1167 ЦК України).

Зазначена норма встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави - наявності моральної (немайнової) шкоди, а також інших умов відповідальності, а саме: неправомірної поведінки, причинного зв`язку між такою поведінкою і завданою шкодою та вини заподіювача(крім випадків відповідальності без вини).

Водночас, частиною другою статті 1168 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів, визначена Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

У пункті 1.3 статті 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що потерпілі - юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу.

Згідно із статтею 6 цього Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Пунктом 22.1 статті 22 Закону передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до пункту 23.1 статті 23 Закону, шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Статтею 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено порядок здійснення та розміри страхових виплат за шкоду, пов`язану зі смертю потерпілого.

Пунктом 27.1 статті 27 цього Закону передбачено, що страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.

Пунктом 27.2 статті 27 Закону визначено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Згідно з частиною першою статті 1200 ЦК України, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Шкода відшкодовується: 1) дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); 2) чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; 3) інвалідам - на строк їх інвалідності; 4) одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років; іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті.

Отже, коло осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, можна розділити на дві групи: а) непрацездатні особи, які були на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання утримання; б) дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач є сином загиблого ОСОБА_3 , смерть якого настала від тяжких тілесних ушкоджень, отриманих при зіткненні з джерелом підвищеної небезпеки - автопоїздом у складі вантажного автомобіля «DAF FT XF 105.510», цивільно-правова відповідальність пов`язана з експлуатацією якого була застрахована у ПрАТ «Страхова Група «ТАС».

На підтвердження перебування на утриманні свого батька ОСОБА_3 позивач додав копію довідку № 233 від 27.06.2023, згідно якої він є студентом денної форми навчання Вінницького торговельно-економічного інституту Державного торговельно-економічного університету з терміном навчання з 15.09.2020 по 30.06.2024; стипендію не отримує.

Відповідно до частин першої, другої статті 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.

Конструкція даної статті передбачає обов`язок батьків утримувати своїх дітей, які продовжують навчання та у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, надавати таку допомогу до досягнення ними двадцяти трьох років або до припинення навчання. Тобто нормами даної статті не передбачено обов`язку саме продовження навчання.

Таким чином, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Отже син загиблого (позивач у справі) в будь-якому випадку мав право на утримання від батька в силу закону.

Враховуючи наведене, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для відшкодування позивачеві, як моральної шкоди, спричиненої смертю його батька, так і шкоди, заподіяної втратою годувальника.

А тому колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про відсутність в матеріалах справи доказів перебування позивача на утриманні загиблого батька.

Безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу є доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин норм матеріального права, зокрема, статті 1187 ЦК України.

Апелянт наполягає на тому, що відповідно до вимог частини першої ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Отже за змістом цієї статті, вона врегульовує питання відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, і стосується розподілу обов`язку з такого відшкодування між її учасниками залежно від вини.

Разом з тим, відповідно до частини другої цієї статті якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

Підставами звільнення володільців джерел підвищеної небезпеки від обов`язку відшкодувати завдану шкоду іншим особам можуть бути дія непереборної сили або умисел самого потерпілого (ст. 1187 ЦК).

З огляду на презумпцію вини завданої шкоди, передбачену ч. 2 ст. 1166 ЦК України, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК України).

Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Саме з цих міркувань виходив суд першої інстанції приймаючи рішення про стягнення шкоди, і суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Відповідачем не доведено, що дорожньо-транспортна пригода трапилась внаслідок умислу потерпілого або непереборної сили. Навпаки, не доведення протилежного відповідачем та не встановлення судом першої інстанції окреслених винятків свідчить про існування безумовного обов`язку безпосереднього заподіювача шкоди відшкодувати її потерпілому у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги про відсутність доказів вини ОСОБА_2 , а відтак і причинно-наслідкового зв`язку між діями останнього та смертю потерпілого ОСОБА_3 також не заслуговують на увагу, оскільки відсутність обвинувального вироку щодо водія ОСОБА_2 не впливає на правильність вирішення спору судом першої інстанції, оскільки вина завдавача шкоди джерелом підвищеної небезпеки не має значення для вирішення заявлених позовних вимог.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», з огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (ч. 2 ст. 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст.1187 ЦК України, п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України) - пункт 4.

Отже головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від вини цієї особи. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відтак приймаючи рішення про наявність підстав для задоволення позову, суд першої інстанції, з урахуванням вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», дійшов до правильного висновку про розмір страхового відшкодування , що підлягає стягненню на користь позивача у зв`язку зі смертю годувальника - 241 200 грн (6 700,00 грн. * 36), оскільки до складу сім`ї загиблого ОСОБА_3 входили: дружина ОСОБА_6 , син ОСОБА_1 та мати ОСОБА_5 , і лише позивач перебував на утриманні потерпілого, як студент, який не досяг 23 річного віку.

Так, відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду (п. 27.5 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Вирішуючи питання про стягнення з відповідача судових витрат, зокрема, витрат на правову допомогу, суд з урахуванням обставин справи та враховуючи заперечення представника ПАТ «СК «ТАС» зменшив розмір витрат на надання професійної правничої допомоги визначивши його у розмірі 25 000,00 грн.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо судових витрат

По справі відсутні підстави для перерозподілу чи відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.

На підставі викладеного та керуючись ст. 367, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника Приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС» Кудрявського Сергія Миколайовича залишити без задоволення, а рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 06 лютого2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 03.04.2024

Головуючий І.М. Стадник

Судді М.В. Матківська

В.В. Сопрун