Тарутинський районний суд Одеської області
_________________________________________________________________________
Справа №514/404/24
Провадження по справі № 2/514/228/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2024 року смт Тарутине

Тарутинський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Тончевої Н.М.,

при секретарі Георгієвій О.А.,

розглянувши в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України у підготовчому судовому засіданні в залі суду смт Тарутине цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Бородінської селищної ради Болградського району Одеської області, ОСОБА_2 про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та визнання права власності на земельну ділянку,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідачів, в якому просить:

визнати недійсним Державний акт серії ЯИ №182688 на право власності на земельну ділянку площею 0.2500 га кадастровий номер :02:001:0066, виданий 13 листопада 2009 року Миколаївською сільською радою Тарутинського району Одеської області ОСОБА_3 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та скасувати його державну реєстрацію;

скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0.2500 га кадастровий номер :02:001:0066 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (запис про речове право № лютого 2023 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 247) з одночасним припинення приватної власності;

визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0.2500 га кадастровий номер :02:001:0066 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої вимоги мотивує тим, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується : свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 , виданим 22 січня 2007 року виконавчим комітетом Миколаївської сільської ради на підставі рішення виконкому №3 від 03 січня 2007 року; Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії ССВ №843405, виданим 30 січня 2007 року Тарутинським РБТІ.

На підставі рішення сесії №88-V від 27 січня 2009 року «Про надання у власність земельної ділянки громадянам для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та ведення особистого селянського господарства» надано у власність, зокрема ОСОБА_3 , земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та ведення особистого селянського господарства на території Миколаївської сільської ради Тарутинського району Одеської області.

27 жовтня 2009 року ОСОБА_3 на підставі рішення Миколаївської сільської ради Тарутинського району Одеської області №88-V від 27 січня 2009 року видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №182688, згідно якого ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0.2500 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою : АДРЕСА_1 та якій присвоєно кадастровий номер :02:001:0066.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав, право власності на земельну ділянку площею 0.2500 га кадастровий номер :02:001:0066 зареєстровано за ОСОБА_5 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 247, номер відомостей про речове право 49223415).

Тож, ОСОБА_6 отримала право власності на присадибну земельну ділянку, яке фактично має належати позивачу, як власнику житлового будинку, що в свою чергу порушує право позивача на володіння та користування спірною ділянкою. Зазначені обставини стали підставою для звернення до суду з вказаним позовом.

Позивачка та її представник в судове засідання не з`явились, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності. Позовні вимоги підтримують у повному обсязі.

Представник відповідача Бородінської селищної ради Болградського району Одеської області у судове засідання не з`явився. На адресу суду надійшла заява від представника відповідача, в якій він зазначив, що згоден з позовними вимогами позивача та просить розглянути справу без його участі.

Відповідач ОСОБА_6 у судове засідання не з`явилась. На адресу суду надійшла заява від відповідача, в якій вона зазначила, що згодна з позовними вимогами позивача та просить розглянути справу без її участі.

Частиною 3 статті 200 ЦПК України, передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Згідно зі ч. 4 ст. 200 ЦПК України, ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Частина 1 статті ст. 206 ЦПК України регламентує, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Так, відповідач на стадії підготовчого провадження звернувся до суду із заявою про визнання позовних вимог, тому дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, в зв`язку з чим є підстави для ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення по справі.

Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, то відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку.

ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується : свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 , виданим 22 січня 2007 року виконавчим комітетом Миколаївської сільської ради на підставі рішення виконкому №3 від 03 січня 2007 року; Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії ССВ №843405, виданим 30 січня 2007 року Тарутинським РБТІ.

На підставі рішення сесії №88-V від 27 січня 2009 року «Про надання у власність земельної ділянки громадянам для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та ведення особистого селянського господарства» надано у власність, зокрема ОСОБА_3 , земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та ведення особистого селянського господарства на території Миколаївської сільської ради Тарутинського району Одеської області.

27 жовтня 2009 року ОСОБА_3 на підставі рішення Миколаївської сільської ради Тарутинського району Одеської області №88-V від 27 січня 2009 року видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №182688, згідно якого ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0.2500 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою : АДРЕСА_1 та якій присвоєно кадастровий номер :02:001:0066.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав, право власності на земельну ділянку площею 0.2500 га кадастровий номер :02:001:0066 зареєстровано за ОСОБА_5 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 247, номер відомостей про речове право 49223415).

Згідно із ч. 1ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 118 ЗК України, громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм вказує на те, що орган місцевого самоврядування має повноваження щодо передачі земельних ділянок у власність виключно зі складу земель комунальної власності. Також орган місцевого самоврядування може передати у приватну власність земельну ділянку, яка перебуває в користуванні відповідної фізичної особи відповідно до положень п. «а» ч. 3 ст. 116 ЗК України.

Стаття 120 ЗК України визначає особливий правовий механізм переходу прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будівлю і споруду, які розміщені на цій земельній ділянці.

Так, ч. 1 ст. 120 ЗК України передбачає, що у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення..

Разом з тим, при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

При застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Тобто за загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 11.02.2015 у справі №6-2цс15, від 12.10.2016 у справі №6-2225цс16, від 13.04.2016 у справі №6-253цс16, і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.06.2020 у справі №689/26/17 не знайшла підстав для відступу від них.

Однак з доданих до позовної заяви доказів вбачається, що ОСОБА_6 отримала право власності на присадибну земельну ділянку, яке фактично має належати позивачу ОСОБА_1 , як власнику житлового будинку, який розташований на спірній земельній ділянці, що в свою чергу порушує право позивача на володіння та користування спірною ділянкою.

Так, за змістом ч. 2 ст. 90 ЗК Українипорушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Відповідно дост. 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно ч. 1 ст. 155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Дану правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 10.10.2018р. у справі N2362/884/16-4 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018р. у справі №2-3007/11, провадження №14-525цс18.

При цьому не вимагається визнання недійсним рішення Миколаївської сільської ради Тарутинського району Одеської області від 27 січня 2009 року №88-У, на підставі якого спірна земельна ділянка була передана у власність позивачу.

Зазначене рішення сільської ради є ненормативним правовим актом індивідуального характеру, яке вичерпало свою дію виконанням і на підставі якого у первісного набувача виникло право власності на спірну земельну ділянку. А тому оскарження такого рішення органу місцевого самоврядування не матиме жодних правових наслідків для відповідачів.

Відповідний правовий висновок викладено Великою палатою ВС у постанові від 26.03.2019р. у справі №911/2764/13.

Для витребування майна, оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, визнання права власності на спірне майно не є ефективним способом захисту прав; при цьому позивач у межах розгляду справи про витребування майна з чужого володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, без заявлення вимоги про визнання його недійсним; таке рішення за умови його невідповідності закону не тягне правових наслідків, на які воно спрямоване.

Даний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.12.2020р. у справі №915/1784/18.

Аналізуючи матеріали справи та наведені вище норми законодавства, суд дійшов до висновку, що виданий 27 жовтня 2009 року Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №182688 порушує права позивача щодо володіння та розпорядження належною йому земельною ділянкою, а тому його слід визнати недійсними.

Окрім визнання недійсними державного акту, якими посвідчується право власності відповідача на спірну земельну ділянку, ефективним способом захисту порушеного права позивача є припинення речових прав та скасування державної реєстрації спірної земельної ділянки.

Правова підстава виникнення у ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку є недійсною, оскільки судом констатовано недійсність Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №182688.

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ( далі - Закону України № 1952-ІV) .

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки, відповідно до ст. ст. 125, 126 ЗК України виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Згідно ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Державна реєстрація набуття, зміни чи припинення речових прав у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, проводиться без подання відповідної заяви заявником та справляння адміністративного збору на підставі відомостей про речові права, що містилися в Державному реєстрі прав. У разі відсутності таких відомостей про речові права в Державному реєстрі прав заявник подає оригінали документів, необхідних для проведення державної реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав.

Згідно з ч. 10 статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр», державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі, зокрема, ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки.

Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Ухвалення судом рішення про визнання нечинним рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, за якою була сформована земельна ділянка, щодо якої виникли речові права, а також про скасування державної реєстрації такої земельної ділянки, що допускається за умови визнання нечинним рішення про затвердження такої документації (за його наявності) та припинення таких прав (за їх наявності).

Відповідно до п. 114 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою КМУ №1051 від 17 жовтня 2012 року, державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі, зокрема, ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки, яке набрало законної сили в установленому законодавством порядку.

Пунктом 50 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою КМУ №1051 від 17 жовтня 2012 року передбачено, що поземельна книга закривається у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки у випадках, визначених пунктом 114 цього Порядку.

Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 79-1 ЗК України сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Відповідно до чинної редакції ч. 13 ст. 79-1 ЗК України земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі, зокрема, скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки.

Відповідно до ч. 6 ст. 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр» кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки.

Враховуючи викладене, оскільки ОСОБА_6 незаконно набула право власності на спірну земельну ділянку, державна реєстрація спірної земельної ділянки підлягає скасуванню з одночасним припиненням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо неї.

При цьому не вимагається залучення до участі у справі суб`єкта державної реєстрації, який приймав рішення про державну реєстрацію речових прав на спірні земельні ділянки за відповідачкою.

У постанові від 13.06.2018 р. у справі №361/4307/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що державний реєстратор і орган державної реєстрації не можуть бути належними відповідачами за позовними вимогами про скасування рішення по державну реєстрацію прав чи скасування запису про проведену державну реєстрацію.

У даній справі позивачем не оскаржується законність дій суб`єкта державної реєстрації речових прав та не пред`явлено жодних вимог зобов`язального характеру до нього. Відновлення порушених прав позивача в цьому випадку можливе шляхом скасування державної реєстрації спірної земельної ділянки.

В свою чергу з огляду на положення ч. 13 ст. 79-1 ЗК України та ч. 10 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» скасування державної реєстрації земельної ділянки як об`єкта цивільних прав можливе лише після припинення речових прав на цю земельну ділянку. А тому в цьому спорі вимога про скасування рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно фактично має похідний характер і не стосується прав та обов`язків суб`єкта державної реєстрації, рішення якого оскаржується.

Обраний позивачем спосіб захисту до реального відновлення порушеного права на землю, що в свою чергу забезпечує реалізацію права позивача на ефективний засіб юридичного захисту, яке гарантоване статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, набуття права власності на земельну ділянку, яка на законних підставах перебуває в постійному користуванні іншої особи, є прямим порушенням прав такої особи на належне користування землею, у зв`язку з чим підлягають задоволенню вимоги позову про визнання недійсним Державного акту, скасування державної реєстрації земельної ділянки та припинення права власності на земельну ділянку.

Відмовляючи в задоволенні вимоги позову про визнання права власності на земельну ділянку, суд керується наступним.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом ч. 2 ст. 373 Цивільного кодексу України, право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Згідно зі статтею 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Як вже зазначалося вище, статті 116, 118 Земельного кодексу України передбачають,що громадяни та юридичні особи набувають права власності або права користування земельними ділянками на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади.

Частиною 5 ст. 116 Земельного кодексу України визначено, що земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Таким чином, виходячи з вищенаведеного, чинним ЗК передбачений окремий порядок передачі у власність земельної ділянки, за умови дотримання якого земельна ділянка може бути набута в власність, та лише у разі відмови у передачі фізичній особі (позивачу) земельної ділянки у власність, порушені права підлягають судовому захисту.

На даний час позивач не вчинив дій, направлених на дотримання вказаного порядку, таким чином, підстави для задоволення даної вимоги позову відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 81,89, 136, 264, 265, 268, 272, 273, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до Бородінської селищної ради Болградського району Одеської області, ОСОБА_2 про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та визнання права власності на земельну ділянку задовольнити частково.

Визнати недійсним Державний акт серії ЯИ №182688 на право власності на земельну ділянку площею 0.2500 га кадастровий номер :02:001:0066, виданий 13 листопада 2009 року Миколаївською сільською радою Тарутинського району Одеської області ОСОБА_3 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та скасувати його державну реєстрацію.

Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0.2500 га кадастровий номер :02:001:0066 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (запис про речове право № лютого 2023 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 247) з одночасним припинення приватної власності.

У задоволенні позовних вимог щодо визнання за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0.2500 га кадастровий номер :02:001:0066, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.М. Тончева