Провадження №: 2/336/211/2024
РІШЕННЯ

іменем України

05 квітня 2024 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Петренко Л.В., за участі секретаря судового засідання Нагорних О.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду, за правилами загального позовного провадження, цивільну справу ЄУН № 336/3739/23 (провадження № 2/336/211/2024), за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Олександрівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжя Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса),

про оспорювання батьківства та встановлення батьківства,-

за участі:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_4 ,

відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

представників відповідачів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

встановив:

01 травня 2023 року до суду звернувся позивач ОСОБА_1 з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Вознесенівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжя Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), про оспорювання батьківства та встановлення батьківства.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7 , якого він вважав батьком. З раннього дитинства він не знав свого батька, жив з матір`ю ОСОБА_8 . У 1992 році вона познайомила його із ОСОБА_7 та повідомила, що він є його батьком, а ОСОБА_9 , який вказаний батьком у свідоцтві про народження, вписала вона, бо образилась на ОСОБА_7 , який знаючи про її вагітність пішов у плавання більше ніж на рік. З вказаного часу і до моменту смерті ОСОБА_7 , вони спілкувались як батько та син.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його мати. За життя мати повідомила йому, що ОСОБА_9 у 2000 році помер. До цього часу він бачив його двічі, коли йому було 3-4 роки, ніяких родинних відносин із ним ні в нього , ні в матері не було. Справжнім батьком він все життя вважав саме ОСОБА_7 .

ОСОБА_7 також визнавав його своїм сином, завжди підтримував та дарував подарунки. Вони разом відпочивали, ходили на риболовлю.

Останні роки ОСОБА_7 пропонував йому вирішити питання офіційного оформлення батьківства, але вони не поспішали з цим.

Потім ОСОБА_7 захворів і це стало не на часі.

Коли він дізнався про смерть ОСОБА_7 , то звернувся із заявою до відділу поліції № 2 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області із проханням провести посмертне дослідження для встановлення його споріднення із ОСОБА_7 . В проведенні експертизи йому відмовили.

28 грудня 2022 року він звернувся до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Бахматської Т.М. із заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_7 , у звязку з чим було заведено спадкову справу. Нотаріус повідомив йому про необхідність надати докази родинних відносин зі спадкодавцем.

22 березня 2023 року він звернувся до КУ «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» Запорізької обласної ради, де уклав договір щодо проведення комплексної судової медико-генетичної експертизи батькіства.

25 квітня 2023 року він отримав висновок № 876 від 11 квітня 2023 року комплексного судово-медичного молекулярно-генетичного дослідження виконаного фахівцями КУ «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» Запорізької обласної ради та КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» Дніпропетровської обласної ради. Відповідно до висновків вірогідність того, що ОСОБА_7 є його біологічним батьком складає не менше 99,999 %.

Виходячи з викладеного вище він вирішив звернутися до суду для встановлення батьківства ОСОБА_7 та вважає за необхідне просити суд про виключення відомостей про ОСОБА_9 як його батька з актового запису про народження.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 червня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання.

30 червня 2023 року ОСОБА_2 надала відзив на позовну заяву з доказами, що підтверджують її позицію.

ОСОБА_2 заперечує проти задоволення позовних вимог, вказує, що ОСОБА_7 ніколи не пропонував ОСОБА_1 встановити своє батьківство.

Вона проживала зі своїм цивільним чоловіком ОСОБА_7 , достовірно знала від нього, що він мав лише одного рідного сина ОСОБА_10 , який помер від розсіяного склерозу весною 2013 року у віці 30 років, та про якого він часто згадував з любов`ю. Більше рідних дітей у ОСОБА_11 не було.

Про ОСОБА_1 померлий ніколи не згадував, він не є його сином і ніколи ним не був, тим паче ОСОБА_7 не вважав його своїм сином та не відчував до нього батьківських почуттів.

ОСОБА_7 ніколи не зустрічався з померлою матір`ю ОСОБА_1 , не жив з нею, не мав спільного господарства, та не виховував з нею її сина. Про це відомо і рідній сестрі померлого ОСОБА_7 . ОСОБА_3 . Якби ОСОБА_7 прийняв ОСОБА_1 як власного сина, то він би обов`язково знайшов час та можливість для встановлення свого батьківства. ОСОБА_1 має в якості батька іншого чоловіка ОСОБА_9 , який записаний у свідоцтві про народження позивача. ОСОБА_1 надає суду неправдиві дані, його мета отримання спадщини після померлого ОСОБА_7 .

30 червня 2023 року ОСОБА_3 надала відзив на позовну заяву з доказами, направлення іншим учасникам справи.

ОСОБА_3 заперечує проти задоволення позовних вимог. Відповідач вказує, що ОСОБА_1 народився в 1985 році, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню відповідні положення КпШС України, чинні на час їх виникнення, тобто на час вчинення оспорюваного позивачем актового запису.

Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 17 вересня 2018 року у справі №757/36468/16-ц (касаційне провадження 61-33593св1 8). Подібні за своєю суттю правові висновки щодо застосування до вирішення спірних правовідносин законодавства, чинного станом на момент їх виникнення викладено у постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі №543/738/16-ц (касаційне провадження №61-4163св18), у постанові Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 641/9147/15-ц (касаційне провадження №61-26210св18). у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №225/6301/15-ц (касаційне провадження №61-30047св18) та у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі №336/2362/16-ц (касаційне провадження №61 -19794св18).

ОСОБА_1 не надав суду та учасникам справи жодного належного доказу утримання або виховання померлим ОСОБА_7 . ОСОБА_1 , або докази, що з достовірністю підтверджують визнання ОСОБА_7 свого батьківства відносно ОСОБА_1 , тим більше, що з матір`ю ОСОБА_1 . ОСОБА_7 ніколи не мав стосунків та не жив з нею.

Позов ОСОБА_1 спрямований на позбавлення її спадкових прав щодо майна, належного її рідному брату ОСОБА_7 , зокрема трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , за відсутності законних на те підстав. ОСОБА_3 просить відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Згідно з ухвалою суду від 07 грудня 2023 року замінено у даній цивільній справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Вознесенівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжя Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) на належну особу правонаступника Олександрівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжя Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), у зв`язку з чим підготовче судове засідання було відкладено зобов`язано позивача направити Олександрівському відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжя Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), копію позовної заяви з додатками, а докази такого направлення надати суду, роз`яснено право на подання пояснень щодо позову.

Згідно з ухвалою суду від 30 січня 2024 року в клопотанні позивача ОСОБА_1 про витребування доказів відмовлено, клопотання представника позивача про виклик свідків, - задоволено, а також задоволено клопотання представника відповідача про виклик свідків.

Відповідно до ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 січня 2024 року закрито підготовче провадження на призначено справу до судового розгляду по суті. Встановлено порядок дослідження доказів: заслухати вступне слово учасників справи, допитати свідків заявлених позивачем, після чого допитати свідків заявлених відповідачем, та дослідити письмові докази у даній справі.

Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити з підстав наведених у позовній заяві.

ОСОБА_3 та її представник заперечували проти задоволення позовних вимог та просили відмовити в задоволенні позову з підстав наведених у відзиві на позовну заяву.

ОСОБА_2 та її представник заперечували проти задоволення позовних вимог та просили відмовити в задоволенні позову з підстав наведених у відзиві на позовну заяву.

Представник Олександрівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжя Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, надав заяву про розгляд справи за відсутності представника.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 пояснив, що з 2000 року підтримує дружні стосунки з ОСОБА_1 . Зі слів позивача йому відомо, що ОСОБА_13 є біологічним батьком ОСОБА_1 . ОСОБА_14 він бачив разів 10, в період з 2002 року по 2020 роки, на різних заходах (двічі на дні народження позивача, декілька разів в гостях у ОСОБА_1 та на відпочинку на природі (збиралися друзі посмажити шашлик). У ОСОБА_14 вдома він жодного разу не був. Зі слів позивача йому відомо, що ОСОБА_1 спілкувався з ОСОБА_15 з приводу автомобілів, ОСОБА_13 іноді передавав йому деякі деталі для автомобіля, вони їздили на рибалку. Йому не відомо чи проживав ОСОБА_13 з матір`ю позивача, чи був у них спільний побут. Йому не відомо чи брав участь ОСОБА_13 у вихованні ОСОБА_1 ОСОБА_13 аліменти на утримання позивача не сплачував. Зі слів позивача йому відомо, що ОСОБА_13 іноді давав позивачу 100-200 доларів, проте він особисто свідком передання грошових коштів не був. Йому не відомо чи допомагав позивач ОСОБА_16 . Мати позивача та ОСОБА_13 не спілкувались. На передодні допиту позивач його ознайомив з матеріалами справи та нагадав про події, які необхідно повідомити суду.

Свідок ОСОБА_17 пояснила, що є тіткою позивача, їй відомо зі слів племінника, що останній спілкувався з ОСОБА_18 їздив до ОСОБА_14 допомагав йому. Він їй все розповідав про ОСОБА_7 дитинстві ОСОБА_13 водив ОСОБА_1 до парку, коли позивач підріс вони разом їздили на рибалку. ОСОБА_1 розповідав про автомобілі, які купував

ОСОБА_19 заходив до її сестри, ОСОБА_8 , в гості. Сестра їй повідомила, що ОСОБА_13 біологічний батько ОСОБА_1 . Їй не відомо чи проживав ОСОБА_13 з її сестрою, чи був у них спільний побут, вона не цікавилась її особистим життям. ОСОБА_13 постійно ходив в море. Аліменти на утримання позивача ОСОБА_13 не сплачував. З жовтня 1984 року ОСОБА_8 проживала разом з ОСОБА_1 . Сестра записала сина на іншу людину, ОСОБА_9 , який запропонував зареєструвати себе батьком дитини.

За життя ОСОБА_8 не оспорювала вчинений запис щодо батька дитини.

Свідок ОСОБА_20 пояснила, що є цивільною дружиною ОСОБА_1 їй відомо, що ОСОБА_1 спілкувався з ОСОБА_21 . Вперше побачила ОСОБА_14 в 2010 році. Він прийшов до кіоску розташованому в парку ОСОБА_22 , який орендував ОСОБА_1 , вона працювала в цьому кіоску. З 2012 року вона проживає з ОСОБА_1 . Вони разом навідували ОСОБА_14 за місцем його проживання та в лікарні. ОСОБА_13 називав позивача « ОСОБА_23 ». В 2019 році ОСОБА_13 захворів, в нього виявили багато хвороб. ОСОБА_1 бажав надати ОСОБА_24 матеріальну допомогу на лікування, але останній відмовився та пояснив, що в нього є автомобіль БМВ, який він може продати, а кошти витратити на лікування. Родичів ОСОБА_14 вона не знає. ОСОБА_13 дарував ОСОБА_25 светри. ОСОБА_25 дарував ОСОБА_24 телефон, ноутбук, коньяк, цукерки. ОСОБА_1 з ОСОБА_15 не проживав. Матір ОСОБА_1 вона не знає. Їй не відомо чи проживав ОСОБА_13 з матір`ю позивача, чи був у них спільний побут. За життя ОСОБА_13 дій щодо оформлення батьківства відносно ОСОБА_1 не вчиняв.

Свідок ОСОБА_26 пояснила, що вона знайома з ОСОБА_1 , в період з 2002 р. по 2005 р. у них були стосунки. За цей період разів 3 бачила ОСОБА_14 , один раз приїздили до нього додому, на дні народження ОСОБА_14 та на дні народження ОСОБА_1 . Мати ОСОБА_1 з ОСОБА_15 не спілкувалась. Їй не відомо чи проживав ОСОБА_13 з матір`ю позивача, чи був у них спільний побут. За життя ОСОБА_13 дій щодо оформлення батьківства відносно ОСОБА_1 не вчиняв.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_27 пояснив, що проживав в одному будинку з ОСОБА_15 , знав його з 1984 року. Вони близько 13 років разом працювали, ОСОБА_13 був його водієм. Між ними були дружні стосунки. Знає, що у ОСОБА_14 був син, який проживав в ОСОБА_28 на ім`я ОСОБА_29 , про ОСОБА_1 йому нічого не відомо. Про ОСОБА_8 чує вперше. Свідок повідомив, що з 2013 року ОСОБА_13 проживав з ОСОБА_2 спільно однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 , до 21 грудня 2022 року. До ОСОБА_30 він проживав зі ОСОБА_31 , а потім з жінкою на ім`я ОСОБА_32 в якої була донька. Інших жінок він не знає.

Свідок ОСОБА_33 пояснила, що проживала в одному будинку з ОСОБА_15 , знає його родину з 1985 року, спілкувалась з ОСОБА_34 матір`ю ОСОБА_35 . Вона відправляла посилки онуку в ОСОБА_28 , інших онуків вона не згадувала, про ОСОБА_1 їй нічого не відомо. З 2013 року ОСОБА_13 проживав з ОСОБА_2 спільно однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 , до 21 грудня 2022 року.

Свідок ОСОБА_36 пояснила, що ОСОБА_1 бачила двічі в 2023 році, коли той приходив до будинку, де жив ОСОБА_13 та хотів поспілкуватися з сусідами, які б підтвердили, що він син ОСОБА_14 та на поминках. Похованням ОСОБА_14 займались ОСОБА_37 (сестра померлого) та ОСОБА_38 (жінка з якою ОСОБА_13 проживав).

Знає, що у ОСОБА_14 був син, який проживав в ОСОБА_28 , інших дітей не знає, про ОСОБА_1 їй нічого не відомо. З 2013 року ОСОБА_13 проживав з ОСОБА_2 спільно однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 , до 21 грудня 2022 року. Похованням ОСОБА_7 займались ОСОБА_38 та ОСОБА_37 (сестра ОСОБА_7 ).

Суд, заслухавши вступне слово учасників справи, допитавши заявлених сторонами свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно з частинами першою, другою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України та частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Запоріжжі, що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Орджонікідзевським відділом ЗАЦС 22 січня 1985 року, актовий запис № 112, батьками ОСОБА_1 записані: батько ОСОБА_9 та мати ОСОБА_8 .

Відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 7 від 19 квітня 2023 року батьком ОСОБА_1 записаний ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , підставою запису відомостей про батька стало свідоцтво про встановлення батьківства відділу ЗАГС Орджонікідзевського райвиконкому м. Запоріжжя запис № 4 від 22 січня 1985 року, в результаті чого змінено прізвище дитини з ОСОБА_39 на ОСОБА_40 .

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_9 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим повторно Олександрівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис №150.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис №4656.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис №3363.

Позивач звертаючись з даним позовом посилається на те, що ОСОБА_7 є його батьком.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 р.

Підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст. 128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст. 53 КпШС, суди, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини.

ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , при розгляді вказаного спору підлягають застосуванню норми статті 53 КпШС.

Частиною третьою статті 53 КпШС України визначено чотири юридично значимі обставини встановлення батьківства, кожна з яких є необхідною і достатньою для задоволення позову: а) спільне проживання та ведення спільного господарства батьками дитини до її народження; б) спільне виховання батьками дитини; в) спільне утримання батьками дитини; г) визнання батьківства відповідачем.

Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо).

Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір`ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї.

Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 543/738/16-ц (провадження № 61-4163св18), від 29 серпня 2018 року у справі № 641/9147/15-ц (провадження № 61-26210св18), від 21 листопада 2018 року у справі № 225/6301/15-ц (провадження № 61-30047св18), від 19 грудня 2018 року у справі №336/2362/16-ц (касаційне провадження №61 -19794св18).

Таким чином, за змістом наведеної норми закону встановлення судом батьківства може мати місце в разі доведення хоча б однієї із зазначених обставин.

Частина третя статті 53 КпШС України не обмежує коло доказів, які можуть бути взяті судом до уваги, що з достовірністю підтверджують батьківство.

Рішення щодо визнання/встановлення батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них.

Тобто при вирішені спору про встановлення батьківства мають враховуватись усі докази в сукупності.

Для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин важливо встановити критерії її визначення.

Велика Палата Верхового Суду у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі N 233/2021/19 (провадження N 14-166цс20) звертає увагу на те, що у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

Згідно зі ст. 53 КпШС підставою для встановлення батьківства (факту батьківства) може бути не сам по собі факт біологічного походження дитини, а фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері й особи, яку та вважає батьком дитини, ведення ними спільного господарства до народження останньої, або спільне її виховання чи утримання, або ж докази, що достовірно підтверджують визнання особою батьківства.

Відповідно до частини 1 статті 56 КпШС України особа, записана як батько або як мати дитини в книзі записів народжень або особа, яка фактично є батьком дитини, в разі смерті матері чи позбавлення її батьківських прав має право оспорити проведений запис протягом року з того часу, коли їй стало або повинно було стати відомо про проведений запис. Якщо до цього часу особа, записана як батько або як мати, була неповнолітньою, річний строк обчислюється з часу досягнення нею вісімнадцяти років.

Якщо особа, яка записана як батько або мати дитини, не оспорила вчинений запис, то інші особи (крім фактичного батька дитини в разі смерті матері або позбавлення її батьківських прав) не вправі оспорити цей запис після її смерті.

В даному випадку ОСОБА_9 , який записаний батьком ОСОБА_1 помер, за життя не оспорював вчинений запис.

ОСОБА_8 , яка записана матір`ю ОСОБА_1 померла, за життя не оспорювала вчинений запис щодо батька дитини.

ОСОБА_7 за життя також не оспорював вчинений запис щодо батька ОСОБА_1 .

Матеріали справи не містять доказів того, що померлий ОСОБА_7 за життя оспорював своє батьківство відносно сина ОСОБА_41 .

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини.

Зібрані у даній справі докази в їх сукупності, а саме показання свідків зі сторони позивача: ОСОБА_12 , ОСОБА_17 , ОСОБА_20 та ОСОБА_26 не містять достовірного підтвердження визнання ОСОБА_7 себе батьком ОСОБА_1 , спільного проживання й ведення спільного господарства померлим та матір`ю позивача як до його народження так і після, спільного виховання або утримання ними дитини ОСОБА_1 .

Крім того, вказані свідки є зацікавленими особами.

Водночас ОСОБА_1 за 38 років з моменту його народження питання щодо батьківства не ставив, а фактично між сторонами наявний спір щодо спадкового майна померлого ОСОБА_7 .

Відповідно до листа Верховного Суду України від 01.01.2012 р., до заяви про встановлення факту батьківства, у якості доказів можна надавати такі документи: докази, які підтверджують наявність цього юридичного факту (акти, анкети, автобіографії, листівки, сімейні фотографії, листи ділового та особистого характеру, особові справи, рішення судів, ордери на вселення, обмінні ордери, погосподарські книги, виписки з домових книг та інші документи, які у собі містять відомості про родинні відносини осіб); довідки органів реєстрації актів цивільного стану (далі РАЦС) про неможливість поновлення втрачених записів, внесення змін і доповнень, виправлень у записи актів цивільного стану; пояснення свідків, яким достовірно відомо про взаємовідносини померлого із заявником тощо.

Спільні фотографії (у кількості 4 штук: 2 в 2002 році, 1 в 2003 році та 1 в 2004 році), факт спільно відпочинку не є підставою того, що ОСОБА_7 визнав своє батьківство щодо ОСОБА_1 .

Фото зі сторінки в соціальний мережі також не є підставою того, що ОСОБА_7 визнав своє батьківство щодо ОСОБА_1 .

Крім того, достовірно не відомо кому саме належить дана сторінка.

В матеріалах справи наявна довідка від 06 лютого 2023 року видана головою правління ОСББ ОСОБА_42 зі змісту якої слідує, що з 26 січня 2013 року ОСОБА_13 проживав з ОСОБА_2 спільно однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 , до 21 грудня 2022 року. Факт спільного проживання та ведення спільного господарства між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 підтвердили і допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_27 , ОСОБА_33 , ОСОБА_43 .

Вказані свідки також вказали, що про ОСОБА_1 їм нічого не відомо.

Для з`ясування факту батьківства необхідним є застосування спеціальних знань, зокрема призначення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи.

Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням статті 89 ЦПК України, згідно з якою жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 103 ЦПК України, суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (Калачова проти Російської Федерації № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року).

Таким чином, висновок судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи має важливе значення в процесі дослідження факту батьківства. Проте його необхідно оцінювати з урахуванням положень частин другої, третьої статті 89 ЦПК України.

Висновок спеціаліста № 876 (ім)/888 (мг) складений на підставі приватної письмової заяви ОСОБА_1 від 22 березня 2023 року по наданню послуг щодо встановлення батьківства не може бути визнаний належним та допустимий доказом з огляду на наступне.

Так, ст. 106 ЦПК України, передбачено можливість проведення експертизи на замовлення учасників справи.

Частиною 6 ст. 106 ЦПК України зазначено, що експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду.

Згідно з ч. 5 ст. 106 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Разом з тим, у висновку № 876 від 11 квітня 2023 року комплексного судово-медичного молекулярно-генетичного дослідження виконаного фахівцями КУ «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» Запорізької обласної ради та КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» Дніпропетровської обласної ради не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та те, що висновок підготовлено для подання до суду.

Вказаний висновок не може бути визнаний належним та допустимим доказом, оскільки відповідно до вимог статті 106 ЦПК України в ньому не зазначено, що він підготовлений для подання до суду.

Згідно п. 2.5.6 Правил проведення судове медичних експертиз (досліджень) у відділеннях судове медичної імунології бюро судово-медичної експертизи, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17.01.1995 року №6, експертиза спірного батьківства, спірного материнства і підміни дітей може бути проведена у випадку, коли одного з батьків чи дитини немає в живих, але є який-небудь біологічний матеріал від них (пляма крові, виділення, волосся, тощо) чи медична документація із зазначенням групи крові.

Судом враховується, що отримання біологічного зразка для експертного дослідження у вигляді медичного втручання, медичних маніпуляцій, може завдати родинні померлого, яка акумулюється в моральну шкоду, пов`язану з поширеним уявленням про неповагу до людської честі й гідності.

Право на фізичну (тілесну) недоторканість є варіантом права на свободу і особисту недоторканість. Це випливає із прав на повагу до гідності людини, яка є невід`ємною ознакою цивілізованого суспільства. Воно є загальновизнаним на міжнародному рівні.

Статтею 3 Конституції України закріплено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до статті 28 Конституції України неприпустимо піддавати особу без її згоди медичним науковим чи іншим дослідам.

Вище вказана норма Основного Закону відповідає і статті 7 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права.

Статтею 29 Конституції України, Загальною декларацією прав людини (1948 року), Європейською конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод (1950 року) додатково закріплено право кожного громадянина на свободу і особисту недоторканість.

ОСОБА_3 , сестра ОСОБА_7 , згоду на відібрання біологічного матеріалу померлого брата не надавала.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про поховання та похоронну справу» від 10 липня 2003 року № 1102-IV усі громадяни мають право на поховання їхнього тіла та волевиявлення про належне ставлення до тіла після смерті. Волевиявлення про належне ставлення до тіла після смерті може бути виражене у: згоді чи незгоді на проведення патолого-анатомічного розтину; згоді чи незгоді на вилучення анатомічних матеріалів для трансплантації та/або виготовлення біоімплантатів; побажанні бути похованим у певному місці, за певними звичаями, поруч з певними раніше померлими чи бути підданим кремації; дорученні виконати своє волевиявлення певній особі; іншому дорученні, що не суперечить законодавству.

Контроль за виконанням волевиявлення громадян про належне ставлення до їхнього тіла після смерті в частині надання згоди на проведення патолого-анатомічного розтину, згоди чи незгоди на вилучення анатомічних матеріалів для трансплантації та/або виготовлення біоімплантатів здійснюється відповідно до закону.

Вилучення органів та/або тканин тіла здійснюється з дозволу чоловіка, дружини, близьких родичів (батьків, дітей, сестри, брата, діда, баби, онуків). Такої згоди не отримано.

Доводи представника позивача про те, що висновок № 876 від 11 квітня 2023 року беззаперечно доводить, що ОСОБА_9 не є біологічним батьком позивача, суд відхиляє, оскільки спеціаліст не проводив експертне дослідження біологічних зразків ОСОБА_9 .

Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б із достовірністю підтверджували факт батьківства ОСОБА_7 щодо ОСОБА_1 , того, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 спільно проживали й вели спільне господарство до народження дитини ОСОБА_1 (у тому числі, в період з січня 1984 року по 21 грудня 2022 року), спільно виховували та утримували дитину, а також того, що померлий за життя визнавав його своїм сином.

Таким чином, суд, встановивши фактичні обставини справи та дослідивши зібрані у справі докази, дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про оспорювання батьківства та встановлення батьківства.

Щодо судових витрат

Згідно з ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Позивач за подання до суду позовної заяви сплатив судовий збір в розмірі 2147,20 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до п.2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України у резолютивній частині рішення зазначаються розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається судом на позивача.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 7, 12, 13, 76-81, 89, 247, 258-259, 263-265, 268, 273, 353-355 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Олександрівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжя Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про оспорювання батьківства та встановлення батьківства - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до Запорізького апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

Відповідачі:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 .

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Олександрівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжя Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), , місцезнаходження: 69095, м. Запоріжжя, пл. Пушкіна, 2.

Дата складання повного судового рішення 05 квітня 2024 року.

Суддя: