справа № 373/1102/23 головуючий у суді І інстанції Хасанова В.В.
провадження № 22-ц/824/418/2024 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф», поданою представником - адвокатом Бачинським Остапом Михайловичем, на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 01 серпня 2023 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

06 червня 2023 року представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» - адвокат Дзундза О. звернувся до Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Договором про надання позики на умовах фінансового кредиту № 72 (Договір позики №1) від 22 березня 2020 року в розмірі 21787,44 грн та заборгованості за Договором про надання позики на умовах фінансового кредиту № 3 (Договір позики №2) від 16 березня 2020 року в розмірі 59817,99 грн, разом - 81605 грн 43 коп, стягнення судових витрат у вигляді судового збору та витрат на правничу допомогу в сумі 10 000 гривень.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 22 березня 2020 року між ТОВ «КФ.ЮА» та відповідачем укладено договір про надання позики на умовах фінансового кредиту №72 (Договір позики №1). Договір укладено в електронній формі.

Згідно з умовами вказаного договору кредитодавець надав відповідачу грошові кошти на умовах, передбачених договором позики №72 від 22 березня 2020 року у розмірі 5000 грн, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами в строки та в порядку, що встановлені кредитним договором, з кінцевим терміном погашення не пізніше 20 квітня 2020 року, процентна ставка в день за користування коштами кредиту становила 1,39%, процентна ставка в день, у разі користування кредитом поза межами строку дії договору - 2,5%.

16 березня 2020 року між ТОВ «Фінансова компанія «Форза» та відповідачем укладено договір про надання позики на умовах фінансового кредиту №3 (Договір позики №2). Договір укладено в електронній формі.

Згідно з умовами вказаного договору кредитодавець надав відповідачу грошові кошти на умовах, передбачених договором позики №3 від 16 березня 2020 року у розмірі 14000 грн, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами в строки та в порядку, що встановлені кредитним договором, з кінцевим терміном погашення не пізніше 14 квітня 2020 року, процентна ставка в день за користування коштами кредиту становила 0,93%; процентна ставка в день, у разі користування кредитом поза межами строку дії договору - 2,5%.

26 лютого 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» та ТОВ «Фінансова компанія «Форза», яка є правонаступником вимоги за договором позики згідно договору факторингу № 20200430-К від 30 квітня 2020 року укладеного з ТОВ «КФ.ЮА», укладено договір факторингу № 20210226-К/2, згідно із яким ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» передано права вимоги до боржників, зокрема до ОСОБА_1 за Договором позики № 1, згідно Реєстру боржників, під № 10; також укладено договір факторингу № 20210226-Ф/2 згідно із яким ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» передано права вимоги до боржників ТОВ «Фінансова компанія «Форза», включно і до ОСОБА_1 за Договором позики № 2, згідно Реєстру боржників, під № 130.

Позивач зазначив, що після набуття права вимоги за договорами № 1 і № 2, 11 березня 2021 року повідомив відповідача про зміну кредитора та звертався з вимогою добровільно сплатити заборгованість, проте відповідач ці вимоги залишив без уваги.

Посилаючись на наведене, ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договорами №1 і №2, що складається з тіла кредиту, заборгованості по сплаті відсотків, заборгованості по простроченим відсоткам за користування кредитом та інфляційного збільшення, загальна сума якої становить за договором №1 - 21 787,44 грн, за договором №2 - 59 817,99 грн.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування зазначив, що жодного належного доказу на підтвердження заборгованості у заявленому позивачем розмірі до позовної заяви не долучено. Факт видачі йому кредиту первісним кредитором заперечив, вказував на відсутність доказів перерахування коштів на його поточний рахунок, виписки (розрахунки) з особових рахунків відповідача за договорами позики № 1 та № 2 не містять обов`язкових реквізитів, передбачених п.52 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління НБУ № 57 від 04 липня 2018 року, а отже, є взагалі недопустимими доказами.

Крім того, звернув увагу на невідповідність та неузгодженість сум боргу, зазначених позивачем у реєстрі прав вимоги згідно Договору факторингу, відповідно до якого сума боргу перед новим кредитором ТОВ "ФК "Артеміда-Ф" по договору позики № 1 - 7085,00 грн, за договором позики № 2 - 19040,00 грн, та сумами боргу, зазначених у позовних вимогах: по договору позики № 1 - 21787,44 грн, за договором позики № 2 - 59817,99 грн. Наголосив на тому, що позивач не мав правових підстав для стягнення з позичальника нарахованих після настання строків виконання основного зобов`язання прострочених відсотків за договорами №1 та №2 у зв`язку із пред`явленням вимоги про дострокове погашення боргу на підставі ст.1050 ЦК України.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 01 серпня 2023 року у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Артеміда-Ф" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф», через представника - адвоката Бачинського Остапа Михайловича, подало апеляційну скаргу.

У апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, неналежним дослідженням доказів та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт зазначає, що суд ухвалив рішення всупереч нормам процесуального права, неправильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, без урахування особливостей укладеного за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем договору, що призвело до порушення прав та законних інтересів позивача.

Апелянт вказав про порушення судом норм матеріального права, а саме статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», оскільки суду були надані оригінали виписки розрахунку заборгованості за договорами позики де відображена сума виданого кредиту та відображена заборгованість станом на 06 червня 2023 року.

23 лютого 2024 року відповідачем поданий відзив на апеляційну скаргу, в якій просить залишити без задоволення апеляційну скаргу як необґрунтовану та безпідставну, а рішення суду залишити без змін.

01 березня 2024 року до Київського апеляційного суду надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 22 березня 2020 року між ТОВ «КФ.ЮА» (первісний кредитор) та ОСОБА_1 був укладений договір позики (в електронній формі) № 72 (Договір позики № 1) на умовах строковості, зворотності, платності, із зобов`язанням клієнта повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором, кінцевий строк повернення кредиту - 20 квітня 2020 року. Згідно умов вказаного договору кредитодавець надав відповідачу грошові кошти у розмірі 5000 грн, процентна ставка в день за користування коштами кредиту становить 1,39%, процентна ставка в день, у разі користування кредитом поза межами строку дії договору 2,5%.

Відповідно до п.4.1 договору договір та зміни до нього укладаються в письмовій формі. У випадку оформлення договору чи здійснення інших дій, пов`язаних із його виконанням в онлайн-режимі на Офіційному сайті Товариства, за допомогою засобів електронного зв`язку, електронні документи, оформлені і підписані з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, відповідно до ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» вважаються такими, що мають рівну юридичну силу з документами, складеними на паперовому носієві і підписаними власноручним підписом.

Як додаток до Договору сторони погодили Графік платежів, згідно із яким дата платежу 20 квітня 2020 року, сума процентів 2085 грн, сума основного боргу 5000 грн.

Договір та додаток до нього укладені сторонами шляхом їх підписання електронними цифровими підписами. Відповідач підписав вказані документи з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором j683504о.

Крім того, між ТОВ «ФОРЗА» (первісний кредитор) та відповідачем ОСОБА_1 16 березня 2020 року був укладений договір позики (в електронній формі) № 3 (Договір позики № 2) на умовах строковості, зворотності, платності, із зобов`язанням клієнта повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором, кінцевий строк повернення кредиту - 14 квітня 2020 року. Згідно умов вказаного договору кредитодавець надав відповідачу грошові кошти у розмірі 14000 грн, процентна ставка в день за користування коштами кредиту становить 0,93%, процентна ставка в день, у разі користування кредитом поза межами строку дії договору 2,5%.

Відповідно до п.4.1 договору договір та зміни до нього укладаються в письмовій формі. У випадку оформлення Договору чи здійснення інших дій, пов`язаних із його виконанням в онлайн-режимі на Офіційному сайті Товариства, за допомогою засобів електронного зв`язку, електронні документи, оформлені і підписані з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, відповідно до ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» вважаються такими, що мають рівну юридичну силу з документами, складеними на паперовому носієві і підписаними власноручним підписом.

Як додаток до Договору сторони погодили Графік платежів, згідно із яким дата платежу 20 квітня 2020 року, сума процентів 3 906 грн, сума основного боргу 14 000 грн.

Договір та додаток до нього укладені сторонами шляхом їх підписання електронними цифровими підписами. Відповідач підписав вказані документи з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором q750829r.

Між ТОВ «Фінансова компанія «Форза» і ТОВ «КФ.ЮА» 30 квітня 2020 року укладено договір факторингу № 20201130-К, згідно з яким відступлено ТОВ «ФК «Форза» право вимоги за договором № 1. Згідно Розділу 4 договору права вимоги право переходить від клієнта до фактора з моменту підписання ними Реєстру прав вимоги у формі, наведеній в Додатку № 1 до цього договору.

До договору додано Реєстр прав вимоги № 1 без зазначення в ньому даних щодо боржників та сум, належних до сплати клієнту за цим Реєстром прав вимоги, та інших даних.

В наступному, 26 лютого 2021 року між ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» та ТОВ «ФК «Форза» укладено договір факторингу № 20210226-Ф/2, згідно із яким ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» передано права вимоги до боржників ТОВ «Фінансова компанія «Форза». Перехід права вимоги відбувається з моменту підписання сторонами відповідного Реєстру прав вимоги у формі, наведеній в Додатку № 1 до цього договору.

До позову додано витяги з реєстру прав вимоги до договорів № 1, до договору факторингу № 2010226-К/2 від 26 лютого 2021 року, де під № 110 зазначено - ОСОБА_1 , кредитний договір № 72 від 22 березня 2020 року, загальна сума заборгованості: 7085,00 грн; заборгованість по тілу кредиту: 5000,00 грн, заборгованість по відсотками та простроченим відсоткам: 2085,00 грн; до договору факторингу № 2010226-Ф/2 від 26 лютого 2021 року, де під № 130 зазначено - ОСОБА_1 , кредитний договір № 3 від 16 березня 2020 року, загальна сума заборгованості: 19040,00 грн; заборгованість по тілу кредиту: 14000,00 грн, заборгованість по відсотками та простроченим відсоткам: 50405,00 грн; оплата права грошової вимоги: 770,00 грн. Витяги сформовано ТОВ ФК "Артеміда-Ф" та підписано директором товариства.

Відповідно до копії платіжного доручення № 184 від 02 березня 2021 року ТОВ ФК "Артеміда-Ф" сплатило ТОВ "ФК "Форза" 30084,23 грн згідно договору факторингу № 20210226-К/2 від 26 лютого 2021 року.

Згідно з копією платіжного доручення № 185 від 03 березня 2021 року ТОВ ФК "Артеміда-Ф" сплатило ТОВ "ФК "Форза" 34158,24 грн за договором факторингу № 20210226-Ф/2 від 26 лютого 2021 року.

Згідно з копіями Виписок (розрахунків) з особового рахунку ОСОБА_1 , сформованих ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» станом на 06 червня 2023 року за договором про надання позики № 3 від 16 березня 2020 року останній має заборгованість в сумі 59817,99 грн, що складається з: заборгованості по тілу кредиту - 14000,00 грн, заборгованості по відсотках - 5040,00 грн, заборгованості по прострочених відсотках за користування - 31500,00 грн, інфляційне збільшення - 9277,99 грн. За договором про надання позики № 72 від 22 березня 2020 року у ОСОБА_1 наявна заборгованість в сумі 21787,44 грн, що складається з: заборгованості по тілу кредиту - 5000,00 грн, заборгованості по відсотках - 2085,00 грн, заборгованості по прострочених відсотках за користування - 11250,00 грн, інфляційне збільшення - 3452,44 грн.

Судом першої інстанції було досліджено копію повідомлення на ім`я ОСОБА_1 від 11 березня 2023 року щодо наявної заборгованості за договором про надання позики № 72 від 22 березня 2020 року в сумі 7085,00 грн та зміну кредитора; копію повідомлення на ім`я ОСОБА_1 від 11 березня 2023 року щодо наявної заборгованості за договором про надання позики № 3 від 16 березня 2020 року в сумі 19040,00 грн та зміну кредитора; копію вимоги про сплату заборгованості за договором № 72 від 22 березня 2020 року; копію вимоги про сплату заборгованості за договором № 3 від 16 березня 2020 року; копію досудових вимог оплатити заборгованість за зазначеними договорами про надання позик та копії чеку про направлення ОСОБА_1 18 січня 2023 року рекомендованого листа.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав доказів на підтвердження зарахування відповідачу кредитних коштів (первинних бухгалтерських документів); клопотань про витребування відповідних доказів судом ним заявлено не було. Натомість, виписок по особовим рахункам, що сформовані фінансовими установами, з якими відповідачем укладались договори позики і які б підтверджували факт списання/зарахування коштів з/на цей/ці рахунки, у матеріалах справи не міститься. Доказів щодо повної оплати відступлення права вимоги до нового кредитора, а саме, до ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф», суду не надано.

Враховуючи недоведеність права вимоги позивача за грошовим зобов`язанням відповідача за Договорами про надання позики на умовах фінансового кредиту № 72 від 22 березня 2020 року та № 3 від 16 березня 2020 року, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову та стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за вказаними договорами.

Однак, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Цивільний кодекс України у статтях 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги, а змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Апеляційним судом встановлено, що відповідач має зобов`язання за договорами позики, право грошової вимоги за яким належить позивачу.

У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

За умовами ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання.

Правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів в Україні регулюються Законом України «Про електронну комерцію» (надалі Закон №675-VIII), який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

У статті 3 Закону № 675-VIII зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків, оформлена в електронній формі.

Згідно із ч. ч. 3, 6 ст. 11 Закону № 675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Як передбачено ч. 1 ст. 12 Закону № 675-VIII, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

У постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19 Верховний Суд зазначив, що електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений.

З огляду на викладене вище, факт підписання ОСОБА_1 електронних договорів шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, укладення договору №-1 від 07.05.2019 р. узгоджуються з вимогами ст. ст. 6 , 627 ЦК України та ст. ст. 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію».

При цьому, відповідач не скористався, передбаченим п. 6.1. Договорів позики №1 та №2, правом протягом 14 календарних днів з дня укладення Договорів відмовитися від Договорів без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів, що свідчить про досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов правочинів та їх укладеність.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Матеріали справи не містять доказів щодо спростування презумпції правомірності договорів позики №1 та №2, зазначені договори недійсними не визнано.

При цьому встановлення обставин, за яких ці правочини може бути визнані недійсними (оспорюваними) за відсутності оспорення або визнання їх недійсними у встановленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час розгляду справи про стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки це суперечитиме презумпції правомірності правочину, визначеному статтею 204 ЦК України.

В абзаці 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України визначено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У частині першій статті 510 ЦК України передбачено, що сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлене договором або законом.

Тобто відступлення права вимоги за змістом означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

У статті 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому у зв`язку із заміною кредитора у зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише суб`єктний склад у частині кредитора.

За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Такі висновки Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18.

Згідно з частиною першою статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні (стаття 517 ЦК України).

Відповідно до статті 519 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.

Частиною 1 статті 1078 ЦК України встановлено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Отже, необхідною умовою для відступлення права вимоги є існування самого зобов`язання за яким відступається право, яке й підтверджує дійсність вимог (постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 761/33403/17 (провадження № 61-12551св20).

Права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача (пункт 132 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, пункт 90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 серпня 2023 року у справі № 910/19199/21 ).

З наведених норм вбачається, що права вимоги (майнові права) можуть бути відступлені (продані) лише за існуючим зобов`язанням; первісний кредитор може відступити (продати) тільки ті права вимоги (майнові права), які дійсно існують та йому належать; відступлення (продаж) прав вимоги (майнових прав) здійснюється виключно в межах того обсягу прав, який має в такому зобов`язанні кредитор.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що згідно з нормами чинного законодавства відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-459цс17, яка є актуальною, що підтверджено ухвалою Великої Палати Верховного Суду у справі № 761/33403/17 від 22 квітня 2021 року.

У розрізі викладеного, ураховуючи сталу практику Верховного Суду, яка регулює правовідносини із відступлення права вимоги (цесії) вбачається, що саме на первісного кредитора покладено обов`язок представити новому кредитору всі документі, які слугували підставою виникнення боргового зобов`язання у боржника, оскільки правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що відступлення права вимоги може здійснюватися лише відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав.

Разом з тим, та обставина, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, не позбавляє позивача обов`язку надати суду належні та допустимі докази щодо розміру заборгованості за договорами, оскільки саме таким чином діють принципи диспозитивності та змагальності сторін у цивільному процесі.

Так, відповідно до ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання йому доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

З урахуванням приписів ст. 517 ЦК України, доказами прав нового кредитора у зобов`язанні є документи, які засвідчують права, що передаються, та інформація, яка є важливою для їх здійснення. Договір про відступлення права вимоги є реальним договором, тому право вимоги виникає і може бути визнано судом лише після передачі документів (як майна) про право вимоги (ч. 1 ст. 517 ЦК України).

Передача таких документів має на меті перевірку існування у кредитора права вимагати виконання боржником відповідних обов`язків, а також змісту та обсягу таких обов`язків (п. 41 постанови Верховного Суду від 27.09.2021 у справі №5026/886/2012).

Тому обставина непередачі новому кредитору документів, які засвідчують права, що передаються, створює певні ризики для нового кредитора, пов`язані із невиконанням боржником своїх зобов`язань на користь саме нового кредитора. Однак відсутність передачі новому кредитору таких документів не може свідчити про відсутність передачі права вимоги взагалі.

Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Наявність у позивача Договору про надання позики на умовах фінансового кредиту №72 від 22 березня 2020 року та Договору про надання позики на умовах фінансового кредиту №3 від 16 березня 2020 року разом з усіма додатками, з урахуванням наданих договорів факторингу та реєстрів права вимоги, на переконання колегії суддів, за відсутності наданих відповідачем доказів протилежного, створює обґрунтовану презумпцію набуття позивачем прав вимоги за спірними договорами.

Відтак, ураховуючи вищевикладені положення закону, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів вважає, що відступлення (продаж) прав вимоги та майнових прав за Кредитними договорами у даній справі не суперечить статті 514 ЦК України.

Крім того, не відповідають Закону посилання суду першої інстанції на відсутність доказів щодо повної оплати відступлення права вимоги до нового кредитора (позивача - ТОВ «ФК «Артеміда-Ф») у зв`язку з невідповідністю заявленої до стягнення суми заборгованості за договорами позики (81605,43 грн.) сумі сплати за Договорами факторингу №20210226-К/2 від 26 лютого 2021 року та №20210226-Ф/2 від 26 лютого 2021 року (64242,47 грн.) у зв`язку з наступним.

Право вимоги є об`єктом цивільних прав, а саме майном, яке може вільно відчужуватися від однієї особи до іншої, в тому числі на підставі договору купівлі-продажу.

За змістом частини першої статті 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Як установлено у частині першій статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У свою чергу абзац 1 частини першої статті 632 ЦК України передбачає, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 серпня 2023 року у справі №910/8115/19 (910/13492/21) звертає увагу, що право вимоги, яка відступається (продається), може мати так звану номінальну вартість та реальну вартість.

Номінальною вартістю права вимоги в такому разі є розмір самої вимоги, що відступається (продається) за відповідним договором відступлення.

Реальна вартість права вимоги, як і будь-якого майна, формується з урахуванням ринкових умов, а саме попиту на такий вид вимоги, ліквідності такої вимоги, що залежить від імовірності її задоволення, зокрема, через наявність спору щодо вимоги або складний фінансовий стан боржника, а в процедурах банкрутства - через запровадження мораторію на задоволення вимог кредиторів, черговість задоволення таких вимог, недостатній обсяг ліквідної маси боржника для їх повного задоволення.

Реальна вартість права вимоги має динамічний характер (може змінюватися в будь-який момент залежно від низки обставин), на відміну від номінальної вартості, яка визначається лише розміром самої вимоги кредитора до боржника.

Відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути обумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не свідчить про наявність фінансової послуги, яка надається новим кредитором попередньому.

Звідси Велика Палата Верховного Суду зазначає, що сторони договору відступлення права вимоги, зокрема договору купівлі-продажу права вимоги, мають право на власний розсуд визначити ціну, за якою право вимоги продається, з огляду на реальну вартість права вимоги, що відступається (продається), яка може бути як більшою, так і меншою за номінальну вартість такої вимоги.

Тобто сторони договору відступлення права вимоги, зокрема договору купівлі-продажу права вимоги, не обмежені номінальною вартістю права вимоги та встановлюють ціну, за якою таке право вимоги продається, з огляду на реальну вартість права грошової вимоги, яка залежить від попиту на такий вид грошової вимоги та ліквідності конкретної вимоги, що відступається (продається).

Оскільки сторони договору відступлення права вимоги не обмежені номінальною вартістю права вимоги, сама по собі різниця між номінальною вартістю права вимоги, що відступається, та ціною продажу такої вимоги, визначеною сторонами в договорі купівлі-продажу права вимоги, не може вважатися платою за договором факторингу.

Також, на переконання колегії суддів, не свідчить про недоведеність заявленої до стягнення суми заборгованості її невідповідність сумам, зазначеним у Реєстрах прав вимоги №1 до Договорів факторингу №20210226-К/2 від 26 лютого 2021 року та №20210226-Ф/2 від 26 лютого 2021 року, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги №1 до Договору факторингу №20210226-К/2 від 26 лютого 2021 року позивач набув право вимоги за договором позики №1 станом на 26 лютого 2021 року на загальну суму 7085,00 грн., яка складається з: 5000,00 грн. - заборгованість по тілу кредиту та 2085,00 грн. - заборгованість по відсоткам (та прострочені відсотки).

Відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги №1 до Договору факторингу №20210226-Ф/2 від 26 лютого 2021 року позивач набув право вимоги за договором позики №2 станом на 26 лютого 2021 року на загальну суму 19040,00 грн., яка складається з: 14000,00 грн. - заборгованість по тілу кредиту та 5040,00 грн. - заборгованість по відсоткам (та прострочені відсотки).

При цьому, звертаючись до суду, ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» пред`явило вимогу до ОСОБА_1 про стягнення не лише заборгованості за тілом та відсотками за договорами позики №1 та №2, а й інфляційних втрат та відсотків за користування кредитними коштами за межами строку дії договору, право нараховувати які передбачено ст. 625 ЦК України.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з пунктом 6.23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №910/1238/17 плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У пункті 6.20. цієї постанови також зазначається, що термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Умови щодо нарахування процентів за правомірне та неправомірне користування кредитними коштами мають визначатися окремими пунктами договору.

Так, за умовами пунктів 5.12 Договорів позики №1 та №2 сторони погодили нарахування процентної ставки в день у разі користування кредитом поза межами строку дії договорів у розмірі 2,50.

Відтак нарахування позивачем процентів після закінчення строку кредитування, визначеного Договорами позики №1 та №2, є правомірним та не суперечить Договорами факторингу №20210226-К/2 від 26 лютого 2021 року та №20210226-Ф/2 від 26 лютого 2021 року.

На наведене суд першої інстанції увагу не звернув, у зв`язку з чим дійшов помилкових висновків при застосуванні норм права до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, що розглядається.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Отже, суд першої інстанції не встановивши фактичних обставин справи, від яких залежить правильне вирішення спору, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову.

Крім того, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» у позовній заяві та апеляційній скарзі просило суд стягнути з відповідача на свою користь витрати на правову допомогу.

Відповідно до ч. 1. п. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаний з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу

Відповідно до ч. 1 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При цьому, однією із особливостей процедури відшкодування витрат на професійну правову допомогу є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Саме такий висновок відповідає позиціям Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі №317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі №554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі №753/1203/18, у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 червня 2021 року у справі № 640/4126/19 та ін.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За висновками Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц при розгляді справи судом питання про відшкодування витрат на правничу допомогу учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань і саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладеної у постанові від 28 грудня 2020 року у справі №640/18402/19 склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Апеляційний суд, розподіляючи витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу, доходить висновку про те, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі з відповідача, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у додатковій постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 753/15687/15.

Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом в постанові від 15 вересня 2021 року у справі №924/675/20, у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менше, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 126 ГПК України (ч. 4 ст. 137 ЦПК України). Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

На підтвердження надання правової допомоги, апелянтом надано: копію договору про надання правової допомоги №20230605/1 від 25 червня 2023 року; копію ордеру серії ВС №1233174 від 04 жовтня 2023 року на надання правничої (правової) допомоги Товариству з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АРТЕМІДА-Ф» адвокатом Бачинським О.М.

Розділом 4 договору про надання правової допомоги №20230605/1 від 25 червня 2023 року, сторони обумовили порядок здійснення розрахунків.

Так, відповідно до п. 4.2 Договору у разі ухвалення судом рішення на користь клієнта (задоволення судом позовних вимог у повному обсязі), клієнт зобов`язується сплатити адвокату винагороду у розмірі 10000 (десять тисяч) гривень.

Сума вказана у п. 4.2. даного Договору є гонораром адвоката за надання правової допомоги та поверненню не підлягає. (п. 4.7. Договору).

За умовами п. 4.4. Договору, клієнт зобов`язується здійснити оплату наданої адвокатом правової допомоги впродовж 10 днів з моменту постановлення судом рішення суду.

Колегія суддів проаналізувала надані ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» докази на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу, а також правові висновки Верховного Суду щодо застосування норм права при вирішенні питання розподілу судових витрат, з урахуванням відсутності заперечень відповідача щодо заявленого розміру витрат, дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10 000,00 грн., оскільки саме цей розмір судових витрат доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат, з урахуванням складності справи.

Крім того, у зв`язку із скасуванням судового рішення і задоволенням позову відповідно до ст. 141, п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд покладає на відповідача витрати позивача по оплаті судового збору за подачу позову та апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф», подану представником - адвокатом Бачинським Остапом Михайловичем - задовольнити.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 01 серпня 2023 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» (, місцезнаходження: м. Львів, вул. С. Бандери, буд. 87, оф. 54) заборгованість за Договором про надання позики на умовах фінансового кредиту № 72 від 22 березня 2020 року в розмірі 21 787,44 гривень та заборгованість за Договором про надання позики на умовах фінансового кредиту № 3 від 16 березня 2020 року в розмірі 59 817,99 гривень, що разом становить - 81 605,43 (вісімдесят одна тисяча шістсот п`ять) гривень 43 копійки.

Стягнути з ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» (, місцезнаходження: м. Львів, вул. С. Бандери, буд. 87, оф. 54) понесені судові витрати в суді першої інстанції у вигляді судового збору в сумі 2 684,00 гривень та витрати на правничу допомогу в сумі 10 000,00 гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» (, місцезнаходження: м. Львів, вул. С. Бандери, буд. 87, оф. 54) понесені судові витрати в суді апеляційної інстанції у вигляді судового збору в сумі 4 026,00 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова