Справа №465/6089/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2024 року місто Львів Галицький районний суд міста Львова у складі:

головуючого судді Стрельбицького В.В.,

за участю секретаря судового засідання Рожко Ю.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

представник позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

(РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ;

e-mail: ІНФОРМАЦІЯ_1 )

до

ОСОБА_3

( АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_2 )

про поділ спільного майна подружжя та визнання права особистої приватної власності на квартиру,

встановив:

I. Позиції сторін та учасників справ, заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 , у якому просить здійснити поділ спільного майна подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності, шляхом визнання за ОСОБА_1 права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_3 , житловою площею 18,7 кв.м., загальною площею 31,1 кв.м, з яких 9,0 кв.м - комора.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 31.01.1998 між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено шлюб, який був зареєстрований Львівським міським відділом ЗАГС. 27.05.2010 Галицьким відділом реєстрації актів цивільного стану було зареєстровано розірвання шлюбу (актовий запис № 72, свідоцтво про розірвання шлюбу Серія НОМЕР_3 ). ОСОБА_1 вказує, що 27.12.1999 перебуваючи у зареєстрованому шлюбі між нею та ОСОБА_5 було укладено договір довічного утримання, який було посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кодлубай Н.П., зареєстрований у реєстрі за № 4328. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер. 01.08.2023 ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу для укладення договору купівлі-продажу спірної квартири. Однак, отримала відповідь, що оскільки вказана квартира набута під час зареєстрованого шлюбу, то для укладення договору купівлі-продажу необхідна згода чоловіка. Водночас, спірну квартиру ОСОБА_1 вважає особистою приватною власністю, а тому з метою захисту своїх майнових прав та інтересів змушена звертатись до суду.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 23.10.2023 відкрито провадження у справі та ухвалено про здійснення її розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 18.01.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

ОСОБА_6 подано до суду 06.03.2024, 11.03.2024 та 14.03.2024 заяви у яких останній вказує, що проти задоволення позовних вимог не заперечує, а розгляд справи просить здійснювати у його відсутності.

У судовому засіданні ОСОБА_1 заявлені вимоги підтримала, просила позов задовольнити у повному обсязі. Вказала, що у випадку задоволення позовних вимог, судові витрати просить залишити за нею.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, у відповідності до ст.128 ЦПК України.

Суд враховує, що відповідач обізнаний про дату, час та місце розгляду справи, однак у судове засідання не з`явився, матеріали справи містять клопотання останнього про розгляд справи у його відсутності, відтак, з врахуванням тривалості провадження у справі, забезпечення судом можливості сторонам у повній мірі реалізувати свої процесуальні права, суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи. При цьому, суд наголошує, що основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторони провадження, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

II. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, оцінка доводів учасників справи, норми права та мотиви їх застосування та незастосування

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно зі статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на судовий захист.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Пунктом1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд прийшов до наступного висновку.

Спір, який виник між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , стосується майна подружжя набутого під час зареєстрованого шлюбу. Майнові відносини, які складаються між подружжям врегульовано нормами Сімейного кодексу України, яким передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

Відповідно до пунктів 1-5 частини 1 статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Згідно ч.ч. 2-6 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є виплати (страхові виплати та виплати викупних сум), одержані за договорами страхування життя та здоров`я. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

З наведеного вище вбачається, що поряд із загальними положеннями, СК України містить перелік майна і обставин, що визначають певне майно особистою приватною власністю одного з подружжя, навіть якщо воно придбане в період шлюбу.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Отже, кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У сімейному законодавстві України встановлено презумпцію спільності майна подружжя, яка полягає у тому, що майно, набуте за час шлюбу, вважається об`єктом права спільної сумісної власності (виключення зазначені у ст. 57 СК України), допоки одним із подружжя, який це заперечує, не доведено інше.

Статтею 63 СК України, встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У ч. 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 520/1740/15-ц провадження № 61-4537св18 зроблено висновок, що «якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб». Відповідна позиція також викладена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 31.08.2022 у справі № 495/9036/16-ц (провадження № 61-18973св20).

Судом встановлено, що 27.12.1999 між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було укладено договір довічного утримання, який було посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кодлубай Н.П., зареєстрований у реєстрі за № 4328.

Статтею 744 ЦК України, встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Відповідно до умов укладеного договору довічного утримання, ОСОБА_5 передає у приватну власність ОСОБА_1 належну йому на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_3 . Вказана квартира складається з однієї житлової кімнати. Житлова площа становить - 18.7 кв.м, загальна площа - 31,1 кв.м, комора - 9,0 кв.м. Квартира належить ОСОБА_5 на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Виконавчим комітетом Львівської міської ради народних депутатів 18.05.1994 року за № Г-20197, зареєстрованого у Львівському міжміському бюро технічної інвентаризації за № 8872. ОСОБА_1 зазначену квартиру приймає і зобов`язується надавати ОСОБА_5 , довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла в квартирі АДРЕСА_3 , харчування, догляду та необхідної допомоги до смерті.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 , копія якого наявна у матеріалах справи.

Згідно зі Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_5 , шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 розірвано, про що у Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 72 від 27.05.2010 року.

Під час судового провадження, надаючи оцінку правовому режиму отриманої ОСОБА_1 за договором довічного утримання спірної квартири, суд враховує обставини, викладені позивачем в якості спростування презумпції спільності набутого майна, підтверджених письмовими доказами зібраними в матеріалах справи та усними поясненнями.

Судом встановлено, що умови вказаного договору з боку набувача майна фактично виконувались позивачем та її батьком - ОСОБА_7 . Також, встановлено, що договір довічного утримання укладено не в інтересах сім`ї, відповідач не визначений у договорі довічного утримання (догляду) як набувач та не виконував обов`язки за таким договором солідарно з набувачем. Окрім того, суд враховує, що ОСОБА_4 не заперечує щодо задоволення позовних вимог та підтримує такі.

У відповідності до вимог ст. 76, 77, ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, суд, на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності прийшов до висновку, що позов є обґрунтований та позовні вимоги підлягають задоволенню.

Ухвалюючи рішення у даній справі, суд також враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, зокрема у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04 від 10 лютого 2010 року).

Розподіл судових витрат слід провести відповідно до ст.141 ЦПК України. Водночас, вирішуючи питання розподілу судових витрат, враховуючи принцип диспозитивності процесу, суд приходить до висновку, що такі слід залишити за ОСОБА_1 , яка заявила відповідне клопотання у судовому засіданні.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України,

ухвалив:

Позов задовольнити.

У порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , право власності на квартиру площею 31, 1 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 .

Судові витрати залишити за позивачем.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач ? ОСОБА_1

(РНОКПП НОМЕР_1 ,

АДРЕСА_1 ; e-mail: ІНФОРМАЦІЯ_1 )

представник позивача - адвокат Ємельянова Анна Мирославівна

(79026, м. Львів, вул. Героїв Майдану, 28/3)

відповідач ? ОСОБА_8

( АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_2 )

Повний текст рішення складено 01 квітня 2024 року.

Головуючий суддя В.В. Стрельбицький