КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №755/8647/23 Головуючий у суді І інстанції: Катющенко В.П.
провадження №22-ц/824/7214/2024 Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Олійника В.І.,

секретар судового засідання: Максимук Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Луценка Євгена Петровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила суд позбавити ОСОБА_1 батьківських прав відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позов обгрунтованим тим, що з 04.02.2006 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який було розірвано рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07.06.2011 року. У сторін народилась спільна дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дитина проживає разом з матір`ю. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 04.07.2011 року у справі № 2-3489/11 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частини зі всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 28.04.2011 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. На підставі вказаного рішення було відкрито Дніпровським відділом державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) виконавче провадження № НОМЕР_1 від 21.09.2021 року, однак вказане рішення суду відповідачем не виконується. 07.12.2021 року до Дніпровського районного управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві було направлено повідомлення про кримінальне правопорушення в порядку ст. 214 КПК України, відповідальність за яке передбачена ст. 164 Кримінального кодексу України та Дніпровським районним управлінням поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві було відкрито кримінальне провадження № 0004363 від 11.12.2021 року. Вказала, що відповідач на зв`язок з дитиною не виходить з 2011 року, не проявляє інтерес до життя своєї ж дитини, не турбується про стан здоров`я, виховання та розвиток дитини, аліменти на утримання дитини не сплачує, точне місцезнаходження відповідача невідоме. Відповідач жодним чином не був позбавлений інформації стосовно її місця перебування та їх спільної доньки. Нею ніколи не створювалися перешкоди у спілкуванні дитини з батьком та прийнятті ним участі у вихованні, що свідчить про фактичну можливість, але вольове небажання відповідачем виконувати відносно дитини батьківські обов`язки, покладені на нього законом. Вважає, що нехтування батьківськими обов`язками з боку відповідача принижує гідність дитини, може в подальшому призвести до негативних наслідків у житті дитини як з моральної, так і з правової точки зору. Відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, а позбавлення останнього батьківських прав повністю відповідає інтересам дитини.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 12 грудня 2023 року позов задоволено.

Позбавлено ОСОБА_1 батьківських прав відносно його неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 1 073,60 грн.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, адвокат Луценко Євген Петрович, який діє в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що відповідач не усунувся від виконання батьківських обов`язків щодо дитини, суд при винесенні рішення неправомірно відмовив та не врахував пояснення відповідача, в якому була викладено його позиція з приводу даного спору.

Зазначав, що причиною того, що відповідач не займається вихованням, фізичним та духовним розвитком доньки є негативні установки позивача відносно нього.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги вказував на те, що надані докази сторони позивача підтверджують борг відповідача за виконавчим провадженням № 2-3489/11 від 06.09.2021 року, при цьому не містять інформації, щодо несплати аліментів боржником та наявності боргу з 2011 року по 2021 рік, які повинні були бути сплачені відповідно до рішення суду.

Відповідач зазначає, що сплачував аліменти до 2020 року. Під час судового розгляду справи в суді першої інстанції надати суду документи підтверджуючі факт сплати аліментів не мав можливості, оскільки отримати вказану інформацію у виконавчій службі не було можливим через втрату виконавчого провадження, квитанції які б могли підтвердити сплату аліментів, зі слів відповідача, були у нього в наявності до початку повномасштабної збройної агресії по відношенню до України та введення на території України воєнного стану. На даний час у зв`язку з військовими діями, періодичним вимушеним переїздом, частина документів були втрачені, включаючи квитанції по сплаті аліментів.

При цьому відповідач визнає, що останні декілька років перестав сплачувати аліменти, знає, що внаслідок цього утворився борг. Борг за аліменти пояснює важкою ситуацією, проблемами із здоров`ям та вимушеним звільнення із роботи.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги щодо долучених позивачем витягу з ЄРДР зареєстрований по факту несплати аліментів, представник апелянта вказував на те, що відповідач жодним чином не притягувався до кримінальної відповідальності за несплату аліментів чи до адміністративної відповідальності у зв`язку з невиконанням своїх обов`язків щодо виховання дитини.

Звернув увагу також на те, що в матеріалах справи відсутня будь-яка інформація про перебування відповідача на обліках психо-нарко диспансерах, наявні ознаки психіатричних розладів, тощо, що могло б нести загрозу дитині.

Також вважає, що саме по собі небажання дитини спілкуватися з одним із батьків не свідчить про ухилення від виконання батьківських обов`язків і не є підставою для позбавлення батьківських прав.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані також тим, що наданий позивачем висновок Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав не є безумовною підставою для задоволення позову та позбавлення батьківських прав, оскільки на підставі ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обгрунртованим, суперечить інтересам дитини.

06 березня 2024 року на електронну адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника позивача - адвоката Горбенко Альони Олександрівни, в якому просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач абсолютно самоусунувся від своїх батьківських обов`язків з виховання доньки ОСОБА_3 .. Відповідач впродовж тривалого часу не бере будь-якої участі у вихованні та утриманні дитини, її духовному та фізичному розвитку, становлення її свідомості та сприйняття світу.

Представник позивача зазначила, що ОСОБА_3 , якій на час розгляду справи у суду виповнилося 16 років, що є свідомим віком для надання оцінки діям та прийняття свідомих рішень вказувала, що звернення до суду з даним позовом її матері є свідомим рішенням, яке відповідає повністю її інтересам. Остання вказувала, що батько не вчинив жодних дій, спрямованих хоча б на спілкування з нею, відтак вважає, що він втратив абсолютне бажання брати участь в її житті, що повністю підтверджується обставинами та фактами, встановленими судом в межах розгляду даної цивільної справи.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги вказувала, що відповідач не визнаючи позовні вимоги про позбавлення його батьківських прав відносно доньки та зазначаючи про наміри брати участь у житті доньки, та в апеляційній скарзі не навів переконливих доводів на противагу аргументів позовної заяви, а також не надав належних та достатніх доказів, що б підтверджували зворотнє. Крім того, відповідач виявляючи намір щодо виховання доньки, вже під час розгляду справи судом не вчинив жодних дій щодо участі у житті доньки, що свідчить про абсолютне нехтування останнім батьківським обов`язкам, а також інтересам дитини.

01 квітня 2024 року на електронну адресу Київського апеляційного суду надійшло клопотання представника відповідача -адвоката Луценко Є.П. про відкладення розгляду справи, у зв`язку із зайнятістю представника відповідача у іншій справі (справа ОСОБА_8 ).

Колегія суддів вважає, що клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Разом з тим частина друга вказаної статті передбачає, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тобто, процесуальним законом суду апеляційної інстанції надано право розгляду справи за відсутності сторін, які належним чином повідомлені про розгляд справи.

Доказів того, що адвокат Луценко Є.П. саме 02.04.2024 року представляє інтереси іншої особи у іншій справі, останній суду апеляційної інстанції не надав. Отже суд апеляційної інстанції вважає, що представник відповідача не з`явився в суд апеляційної інстанції без поважних причин.

Крім того, суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що представник відповідача мав можливість скористатись своїм процесуальним правом на участь в даному судовому засіданні в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів. Однак таким правом не скористався.

Виходячи з наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про визнання неявки представника відповідача - адвоката Луценка Є.П. в судове засідання такою, що не перешкоджає розгляду апеляційної скарги, з огляду на те, що сторона відповідача належним чином повідомлена про судове засідання у справі. Тому колегія суддів ухвалила проводити розгляд справи за відсутності цього учасника справи на підставі наявних у справі доказів. Причини не прибуття в судове засідання апеляційної інстанції визнати не поважними, оскільки суду апеляційної інстанції не надано доказів на підтвердження цих обставин.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що відповідач абсолютно самоусунувся від своїх батьківських обов`язків з виховання доньки ОСОБА_3 . Останній упродовж тривалого часу не бере будь-якої участі у вихованні та утриманні дитини, її духовному та фізичному розвитку, становлення її свідомості та сприйняття світу. ОСОБА_3 , якій на час розгляду справи у суду виповнилося 16 років, що є свідомим віком для надання оцінки діям та прийняття свідомих рішень вказала, що звернення до суду з даним позовом її матері є свідомим рішенням, яке відповідає повністю її інтересам. Остання вказала, що батько не вчинив жодних дій, спрямованих хоча б на спілкування з нею, відтак уважає, що він втратив абсолютне бажання брати участь в її житті, що повністю підтверджується обставинами та фактами, встановленими судом в межах розгляду даної цивільної справи. Так, відповідач, не визнаючи позовні вимоги про позбавлення його батьківських прав відносно доньки та зазначаючи про наміри брати участь у житті доньки, не навів переконливих доводів на противагу аргументів позовної заяви, а також не надав належних та достатніх доказів, що б підтверджували зворотнє. Ба більше, останній виявляючи намір щодо виховання доньки, вже під час розгляду справи судом не вчинив жодних дій щодо участі у житті доньки, що свідчить про абсолютне нехтування останнім батьківським обов`язками, а також інтересами дитини. Наявність бажання, за відсутності будь-яких прямих та непрямих дій, не може свідчити про те, що батько має відповідне волевиявлення, яке буде спрямоване на виконання ним своїх батьківських обов`язків, за відсутності доказів, які б стверджували про зворотнє, зокрема під час судового розгляду даного спору. Зважаючи на викладене, беручи до уваги свідому думку дитини, суд дійшов переконливого висновку про задоволення позовних вимог про позбавлення батьківських прав, оскільки такий захід повністю відповідає інтересам дитини. Судом не було встановлено, що між дитиною та батьком були встановлені тісні зв`язки, розрив яких призведе до звуження існуючих прав та обов`язків батька та дитини.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази є достатніми та обґрунтованими для позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 батьківських прав відносно його неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 січня 2024 року у справі №735/308/21 (провадження №61-10098св23) наведені наступні правові висновки.

Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення наведених положень ст. 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», заява № 2091/13).

Також ЄСПЛ наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11).

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц та у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17.

Встановлено, що ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Києві, про що 21.02.2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві складено відповідний актовий запис № 458, батьками якої записані - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 10).

Неповнолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 та проживає разом із матір`ю, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 8, 11).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07.06.2011 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено та розірвано шлюб, зареєстрований 04.02.2006 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 165, між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 12-13).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 04.07.2011 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини зі всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 28.04.2011 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с. 14-15).

Встановлено, що на підставі вказаного рішення було відкрито Дніпровським відділом державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) виконавче провадження № НОМЕР_1 від 21.09.2021 року (а.с. 16-17).

Відповідно до інформації про виконавче провадження № НОМЕР_1, державним виконавцем:

- 28.10.2021 року винесено повідомлення про внесення відомостей про боржника (відповідача) до Єдиного реєстру боржників;

- 31.01.2022 року винесено постанову про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України;

- 31.01.2022 року винесено постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання;

- 31.01.2022 року винесено постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування зброєю;

- 31.01.2022 року винесено постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами (а.с. 18-21).

В матеріалах справи міститься висновок органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав (протокол засідання комісії від 29.08.2023 № 12), комісією було встановлено, що батьки дитини ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано в червні 2011 року. З того часу неповнолітня ОСОБА_3 постійно проживає з матір`ю ОСОБА_2 , яка самостійно займається її вихованням та утриманням. Батько дитини, ОСОБА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . З донькою не проживає з 2011 року, вихованням та утриманням не займається, не цікавиться її життям та здоров`ям, інтересами, не бере участі у фізичному, духовному та моральному розвитку дитини, матеріально не допомагає. На засіданні Комісії був присутній батько дитини ОСОБА_1 , заперечував щодо позбавлення його батьківських прав, однак будь-яких підтверджень щодо участі у вихованні та утримання доньки не надав. ОСОБА_1 жодного разу не звернувся до органу опіки та піклування чи до суду про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини. Це засвідчує, що батько самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків. Приймаючи до уваги зазначене вище, враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_1 відносно його неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з тим, що він ухилився від виховання та утримання дитини (а.с. 43-44).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що судом першої інстанції було вислухано думку неповнолітньої ОСОБА_3 , за участі представника Служби у справах дітей та сім`ї та за відсутності в залі судових засідань позивача, яка є заінтересованою у справі, ОСОБА_3 пояснила суду, що є ученицею одинадцятого класу. З 5 років себе пам`ятає, жила вона з мамою та бабусею. Тато тоді ще півроку приходив до неї, а потім - все. Пам`ятає як з мамою йшли від тата - вони сварилися і мама сказала, що йде жити до бабусі, запитала чи йду з нею, відповіла, що так. Бачила батька коли реєстрували місце її проживання, десь приблизно коли їй було 11 років, він мав дати згоду, однак батько її ні обійняв, ні говорив з нею. На засіданні опікунської ради навіть не привітався з нею. Мама дізнавалась її думку перед тим як звернутися до суду з цим позовом, вона погодилась, оскільки з батьком не спілкується, ніяких почуттів до нього не має. Пам`ятає з дитинства, що мама запитувала у батька про спілкування з нею, ніколи йому не забороняла та навіть зараз запитувала про наміри спілкуватися з донькою. Батьку не дзвонила, він теж не дзвонив, навіть після подачі позову. Одного разу, коли їй було 10 років та вона гуляла з хрещеною, то він підійшов привітався і пішов. Зазначила, що з п`яти років живе без батька, тому він їй не потрібен. Рішення про позбавлення батьківських прав є спільним рішенням з мамою, яке вони обговорювали та проти якого вона не заперечує. Вказала, що батька не засуджує, ймовірно, у нього немає бажання спілкуватися (а.с. 68-73).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач під час розгляду справи в суді першої інстанції та в суді апеляційної інстанції не вживав жодних дій щодо спілкування з дитиною, в судове засідання апеляційної інстанції не прийшов, тому вважає що така поведінка свідчить про байдужість та нехтування до своїх батьківських прав.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку задовольняючи позовні вимоги щодо позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки судом встановлено, що протягом тривалого часу, починаючи з 2011 року, відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток своєї доньки, не турбується про неї, не виявляє ніякого інтересу до фізичного і духовного розвитку дитини, її навчання, підготовки до самостійного життя, що є умисним ухиленням від виконання ним батьківських обов`язків.

Враховуючи встановлений законодавством обов`язок батьків виховувати дітей, наявність у матеріалах справи достатніх доказів про те, що протягом тривалого часу відповідач не спілкувався з донькою, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками по вихованню дитини, тому суд першої інстанції вірно вважав, що наявні виключні обставини для застосування крайнього заходу впливу на особу, яка не виконує батьківські обов`язки - позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не усунувся від виконання батьківських обов`язків щодо дитини, оскільки причиною того, що він не займається вихованням, фізичним та духовним розвитком доньки є негативні установки позивача відносно відповідача, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки відповідач не надав належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували факт того, що відповідач приймає участь у вихованні дитини, цікавиться її життям, прагне налагодити контакт з дитиною. З відповідним позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, про встановлення порядку участі у вихованні дитини відповідач до суду не звертався. Також в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач виявив бажання та звертався до органу опіки та піклування з заявою про встановлення порядку та способів участі у вихованні.

Апеляційний суд зауважує, що ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто період протягом якого відповідач повинен був виконувати відповідні батьківські обов`язки, нараховує більше 16 років (момент звернення позивачкою з позовною заявою), проте жодного доказу, зокрема щодо спілкування відповідачем з дитиною, приймає участь у вихованні дитини, матеріали справи не містять.

На думку колегії суддів, сам факт заперечення відповідача проти позбавлення його батьківських прав не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки в судом встановлено, що дійсно, відповідач зі своєю донькою не зустрічається та не спілкується, будь-якої участі у вихованні дитини не приймав. Дані обставини підтвердженні поясненнями неповновлітньої ОСОБА_3 , які були наді в судовому засіданні суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що борг за аліменти, який зі слів відповідача утворився саме з 2021 року, зумовлений важкою ситуацією яка склалась у відповідача, проблемами зі здоров`ям та вимушеним звільненням з роботи, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження вказаних обставин.

Доводи апеляційної скарги про те, що саме по собі небажання дитини спілкуватися з одним із батьків не свідчить про ухилення від виконання батьківських обов`язків і не є підставою для позбавлення батьківських прав, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки виходячи з пріоритету якнайкращих інтересів дитини, враховуючи надані пояснення безпосередньо дитиною ОСОБА_3 , якій на час розгляду справи у суді виповнилось 16 років (що є свідомим віком для надання оцінки діям та прийняття свідомих рішень), що відповідач не спілкується з нею, зокрема зазначивши, що з п`яти років живе без батька, тому він їй не потрібен. Рішення про позбавлення батьківських прав є спільним рішенням з мамою, яке вони обговорювали та проти якого вона не заперечує. Дані обставини розцінюються апеляційним судом як виключні обставини із якими закон пов`язує позбавлення батьківських прав.

Доводи апеляційної скарги про те, що висновок Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав не є безумовною підставою для позбавлення батьківських прав, суд апеляційної інстанції відхиляє, враховуючи наступне.

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів, зокрема щодо позбавлення та поновлення батьківських прав, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до ч. 6 ст. 19 Сімейного кодексу України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Так, суд апеляційної інстанції, враховує надані пояснення неповнолітньою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В процесі розгляду справи в суді першої інстанції представник органу опіки та піклування підтримала позовні вимоги та не заперечувала щодо позбавлення батьківських прав позивача. Висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 не оскаржував. Будь-яких переконливих доводів щодо його необґрунтованості не наводив.

З врахуванням вище наведених обставин справи, поведінку сторін в справі, пояснення неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , висновок органу опіки та піклування, пояснення сторін в справі, положення діючого законодавства, роз`яснення судів вищої інстанції, акцентуючи увагу на забезпеченні якнайкращих інтересів дитини, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що позбавлення батьківських прав відповідача відповідатиме інтересам дитини.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, не спростовують.

При вирішенні даного суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог та вірно застосував до правовідносин що виникли між сторонами положення ст. 164, 166 Сімейного кодексу України.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Луценка Євгена Петровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено «05» квітня 2024 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Д.Р. Гаращенко

В.І. Олійник