ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 466/2715/15

провадження № 61-1072св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Олійник А. С., Сердюка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - прокурор Шевченківського району м. Львова (Галицької окружної прокуратури м. Львова Львівської області) в інтересах Львівської міської ради,

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки»; реєстраційна служба Львівського міського управління юстиції; приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Сагайдак Оксана Павлівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , подану представником ОСОБА_5 , на постанову Львівського апеляційного суду від 12 грудня 2022 року у складі колегії суддів Шеремети Н. О., Ванівського О. М., Цяцяка Р. П.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2015 року прокурор Шевченківського району м. Львова, назву якої змінено на Галицька окружна прокуратура м. Львова Львівської області, в інтересах Львівської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» (далі - ОКП ЛОР «БТІ та ЕО»), реєстраційна служба Львівського міського управління юстиції, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Сагайдак О. П., про визнання реєстрації права власності та договорів недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор посилався на те, що на підставі рішення Залізничного районного суду м. Львова від 01 червня 2012 року (справа № 1-0715/12) право власності на спадкове майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1 визнано за ОСОБА_1 , однак Залізничним районним судом у м. Львові цивільна справа № 1-0715/12 за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради, ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 не розглядалася, судове рішення у такій справі судом не ухвалювалося. Тобто ОСОБА_1 набув у власність спірну квартиру на підставі рішення суду, яке судом не ухвалювалося, що свідчить про незаконність набуття ним права власності.

Надалі ОСОБА_1 відчужив зазначену квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 10 серпня 2012 року, укладеному між ним та ОСОБА_2 , який у свою чергу відчужив цю квартиру ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 01 листопада 2012 року.

Водночас 24 січня 2017 року право власності на спірну квартиру перейшло на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом до ОСОБА_6 , яка у свою чергу подарувала спірну квартиру у будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_4 .

Позивач вважає, що спірні правочини вчинено з порушенням вимог статей 203, 215 ЦК України, що є підставою для визнання їх недійсними, витребування квартири з чужого незаконного володіння та повернення квартири у власність територіальної громади.

Посилаючись на зазначені обставини та уточнивши позовні вимоги, прокурор просив суд:

- визнати неправомірною реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 ;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 10 серпня 2012 року, зареєстрований у реєстрі за № 674, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

- визнати неправомірною реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 ;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 01 листопада 2012 року, зареєстрований у реєстрі за № 875, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , згідно з яким продаж квартири здійснено за 92 000,00 грн;

- визнати неправомірною реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 ;

- скасувати рішення ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 28 грудня 2012 року про державну реєстрацію прав на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 ;

- витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 та повернути вказану квартиру територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради.

Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 07 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 15 листопада 2016 року, позов прокурора задоволено частково.

Визнано неправомірною реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 10 серпня 2012 року, зареєстрований у реєстрі за № 674, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнано неправомірною реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 10 серпня 2012 року, зареєстрований у реєстрі за № 875, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Визнано неправомірною реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 .

Скасовано рішення ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 28 грудня 2012 року про державну реєстрацію прав на квартиру на АДРЕСА_2 за ОСОБА_3 .

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 15 листопада 2016 року, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Скасовуючи судові рішення та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, суд касаційної інстанції вказав на те, що суди, вирішуючи спір, не визначилися з підставами позову та нормою права, яка підлягає застосуванню, у зв`язку з чим помилково одночасно застосували до спірних правовідносин норми статей 215, 216 та 388 ЦК України, що є взаємовиключним, а також не звернули уваги на те, що Львівська міська рада не є неволодіючим власником спірного майна, а правом на витребування майна з чужого незаконного володіння на підставі статті 388 ЦК України наділений лише неволодіючий власник цього майна.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова у складі судді Білінської Г. Б. від 23 квітня 2021 року прокурору відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що прокурор, звернувшись із позовом в інтересах Львівської міської ради, не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження порушення прав чи законних інтересів Львівської міської ради.

Львівська міська рада не скористалася правом, наданим їй статтею 1277 ЦК України, яка передбачає, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадкове майно, а саме спірна квартира, переходить у власність територіальної громади лише після визнання судом спадщини відумерлою.

Разом із тим Львівська міська рада не є неволодіючим власником квартири, а правом на витребування майна з чужого незаконного володіння на підставі статті 388 ЦК України наділений лише неволодіючий власник цього майна.

Рішення місцевого суду оскаржено в апеляційному порядку Львівською обласною прокуратурою в інтересах Львівської міської ради.

Постановою Львівського апеляційного суду від 12 грудня 2022 року, з урахуванням ухвали Львівського апеляційного суду від 22 грудня 2022 року про виправлення описки, рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 квітня 2021 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким частково задоволено позовні вимоги прокурора Шевченківського району м. Львова (Галицької окружної прокуратури м. Львова Львівської області), в інтересах Львівської міської ради.

Визнано неправомірною реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 10 серпня 2012 року, зареєстрований у реєстрі за № 674, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнано неправомірною реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 01 листопада 2012 року, зареєстрований у реєстрі за № 875, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Визнано неправомірною реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 .

Скасовано рішення ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 28 грудня 2012 року про державну реєстрацію прав на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 .

У задоволенні позовних вимог прокурора про витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 та повернення вказаної квартири територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської радивідмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що місцевий суд, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, правильнозазначив про те, що оскільки Львівська міська рада не є неволодіючим власником спірного майна, а правом на витребування майна з чужого незаконного володіння на підставі статті 388 ЦК Українинаділений лише неволодіючий власник цього майна, то позовна вимога про витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 спірної квартири та повернення її територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради не підлягає задоволенню.

Разом із тим суд першої інстанції не звернув уваги на ту обставину, що відповідно до частини другої статті 1277 ЦК України заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. За частиною другою статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Таким чином, право Львівської міської ради на звернення з заявою про визнання спадщини відумерлою виникло лише 08 квітня 2013 року (спірна квартира належала на праві власності ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

Водночас станом на 08 квітня 2013 року спірна квартира на підставі неіснуючого підробленого рішення суду була зареєстрована на праві власності за ОСОБА_1 , який відчужив її ОСОБА_2 , який надалі відчужив її ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 01 листопада 2012 року, яка 28 грудня 2012 року зареєстрована на праві власності за ОСОБА_3 .

Отже, після виникнення у Львівської міської ради права на звернення до суду щодо визнання спадщини відумерлою (08 квітня 2013 року) для реалізації права Львівської міської ради на визнання спірної квартири відумерлою спадщиною після смерті ОСОБА_7 необхідно було скасувати записи про незаконну державну реєстрацію права власності відповідачів на вказану квартиру, яка незаконно на підставі недійсних договорів вибула зі спадкової маси, що перешкоджало Львівській міській раді звернутися до суду з заявою про визнання спадщини, до складу якої входила спірна квартира, відумерлою. Визнання недійсними договорів, на підставі яких відбулося відчуження спірної квартири, та скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 є першим кроком для захисту інтересів територіальної громади міста Львова та набуття у власність відумерлої спадщини. Зокрема, задовольняючи позов у цій частині, суд фактично встановлює безспірні факти наявності у Львівської міської ради порушеного охоронюваного законом інтересу з приводу набуття у власність відумерлої спадщини та наявність підстав для визнання спірної квартири відумерлою спадщиною.

Крім того, задоволення позову в цій частині надає Львівській міській раді можливість подальшого звернення до суду у встановленому чинним ЦПК України порядку з позовом до ОСОБА_4 з метою захисту охоронюваного законом інтересу територіальної громади м. Львова та щодо визнання спадщини, до якої входить спірна квартира, відумерлою.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги прокурора про витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 та повернення вказаної квартири територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської, суд апеляційної інстанції виходив з того, що спірна квартира, набута ОСОБА_6 , а в подальшому ОСОБА_4 не на підставі послідовно укладених договорів купівлі-продажу, а на підставі договору купівлі-продажу від 10 серпня 2012 року, зареєстрованого в реєстрі за № 674, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та договору купівлі-продажу від 01 листопада 2012 року, зареєстрованого в реєстрі за № 875, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а набута ОСОБА_6 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 , та в подальшому набута ОСОБА_4 на підставі договору дарування. Тому за відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження набуття ОСОБА_6 та ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 без достатніх правових підстав, відсутні підстави для задоволення позовних вимог прокурора про витребування з незаконного чужого володіння ОСОБА_4 спірної квартири та повернення вказаної квартири територіальній громаді м.Львова в особі Львівської міської ради.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У січні 2023 року ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_5 , подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 12 грудня 2022 року та залишити в силі рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 квітня 2021 року.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі заявниця вказує про те, що апеляційним судом рішення у справі ухвалено без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 761/29966/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі № 320/4938/17, від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17 та від 29 жовтня 2019 року у справі № 905/2236/18.

Апеляційний суд не встановив факт порушення прав та інтересів Львівської міської ради та не встановив наявність чи відсутність вироку щодо обставин використання підробленого судового рішення. На відсутність підстав вважати Львівську міську раду неволодіючим власником, а відповідно і на відсутність порушення інтересів Львівської міської ради звертав увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 12 липня 2017 року, постановленій у цій справі. При цьому апеляційний суд не врахував, що згідно із частиною п`ятою статті 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, у зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Провадження у суді касаційної інстанції

13 березня 2023 року ухвалою Верховного Суду поновлено ОСОБА_3 строк на касаційне оскарження постанови Львівського апеляційного суду від 12 грудня 2022 року та відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

Відмовлено ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_5 , у задоволенні клопотання про зупинення виконання постанови Львівського апеляційного суду від 12 грудня 2022 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку.

29 січня 2024 року у зв`язку зі звільненням у відставку судді Верховного Суду ОСОБА_11 у касаційному провадженні № 61-1072св23 здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями. Суддею-доповідачем у зазначеній справі визначено ОСОБА_8 , суддями, які входять до складу колегії, визначено ОСОБА_9 та ОСОБА_10

29 січня 2024 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Інші учасники справи не скористалися правом на подання до Верховного Суду відзиву на касаційну скаргу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що квартира АДРЕСА_1 , яка складається з однієї житлової кімнати та кухні, житловою площею 12,2 кв. м, загальною площею 21,2 кв. м, належала на праві власності ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після смерті ОСОБА_7 на підставі рішення Залізничного районного суду м. Львова від 01 червня 2012 року (справа № 1-0715/12р) право власності на квартиру АДРЕСА_1 27 червня 2012 року ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» зареєстровано за ОСОБА_1 .

Із тексту рішення Залізничного районного суду м. Львова від 01 червня 2012 року (справа № 1-0715/12р) вбачається, що позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , яка належала ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 28 липня 1995 року, виданого Львівською міською радою згідно з розпорядженням № 493 від 28 липня 1995 року. Зобов`язано ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» зареєструвати за ОСОБА_1 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , яка належала ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 28 липня 1995 року, виданого Львівською міською радою згідно з розпорядженням № 493 від 28 липня 1995 року.

Із листа Залізничного районного суду м. Львова № 768 від 19 січня 2015 року вбачається, що цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради, ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 у Залізничному районному суді м. Львова за період з 2011 року до часу надання відповіді не розглядалася, судове рішення у такій справі судом не ухвалювалося.

Встановлено, що рішення Залізничного районного суду м. Львова від 01 червня 2012 року, яким за ОСОБА_1 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 та зобов`язано ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» зареєструвати право власності на спірну квартиру за ОСОБА_1 , судом не ухвалювалося, а тому набуття ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру на підставі вказаного судового рішення, яке судом не ухвалювалося, свідчить про те, що ОСОБА_1 набув квартиру у власність без достатньої правової підстави, а реєстрація за ним права власності на цю квартиру є неправомірною.

10 серпня 2012 року ОСОБА_1 продав квартиру ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сагайдак О. П. за реєстровим № 674.

16 серпня 2012 року ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .

01 листопада 2012 року ОСОБА_2 відчужив спірну квартиру ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сагайдак О. П. за реєстровим № 875.

28 грудня 2012 року ОК ЛОБ «БТІ та ЕО» прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 .

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 20 червня 2018 року вбачається, що 24 січня 2017 року за ОСОБА_6 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, серія та номер 3-104, виданого 24 січня 2017 року П`ятою львівською державною нотаріальною конторою.

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 20 червня 2018 року вбачається, що спірна квартира зареєстрована на праві власності за ОСОБА_4 . Підстава виникнення права власності - договір дарування квартири, серія та номер 2276, виданий 08 грудня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пшеничною У. В.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення

від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує як наслідок постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Ухвалюючи нове рішення у справі про часткове задоволення позовних вимог прокурора Шевченківського району м. Львова (Галицької окружної прокуратури м. Львова Львівської області) в інтересах Львівської міської ради, апеляційний суд вказав на те, що з урахуванням положень статей 46, 1220 ЦК України право Львівської міської ради на звернення з заявою про визнання спадщини відумерлою виникло лише 08 квітня 2013 року, але станом на 08 квітня 2013 року спірна квартира на підставі неіснуючого рішення суду була зареєстрована на праві власності за ОСОБА_1 , який у подальшому її відчужив.

Апеляційний суд вважав, що після виникнення у Львівської міської ради права на звернення до суду щодо визнання спадщини відумерлою для реалізації права Львівської міської ради на визнання спірної квартири відумерлою спадщиною після смерті ОСОБА_7 необхідно скасувати записи про незаконну державну реєстрацію права власності відповідачів на вказану квартиру, яка незаконно на підставі недійсних договорів вибула зі спадкової маси, що перешкоджає Львівській міській раді звернутися до суду із заявою про визнання спадщини, до складу якої входила спірна квартира, відумерлою.

На думку апеляційного суду, визнання недійсними договорів, на підставі яких відбулося відчуження спірної квартири, та скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 є першим кроком для захисту інтересів територіальної громади міста Львова на набуття у власність відумерлої спадщини. Зокрема, задовольняючи позов у цій частині, суд фактично встановлює безспірні факти наявності у Львівської міської ради порушеного охоронюваного законом інтересу з приводу набуття у власність відумерлої спадщини та наявність підстав для визнання спірної квартири відумерлою спадщиною. Задоволення позову в цій частині надає Львівській міській раді можливість звернутися до суду з позовом до ОСОБА_4 з метою захисту охоронюваного законом інтересу територіальної громади м. Львова, та щодо визнання спадщини, до якої входить спірна квартира, відумерлою.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України).

Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм. Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) та Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц (провадження № 61-13667сво21).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - право на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18).

При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект щодо відновлення відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.

Обраний позивачем спосіб захисту має бути передбачений законом або договором.

Суду завжди необхідно враховувати, до яких наслідків призведе застосування того чи іншого способу захисту: чи призведе це до тієї кінцевої мети, яку прагне досягнути позивач, звертаючись до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21, провадження № 61-20968сво21).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, провадження № 61-2417сво19).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частина перша та третя статті 13 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 705/3876/18 (провадження № 61-697св20), зазначено, що порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

У мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду (пункт 4 частини четвертої статті 265 ЦПК України).

Звертаючись до суду з позовом в інтересах Львівської міської ради,прокурор, стверджуючи про те, що ОСОБА_1 набув у власність спірну квартиру на підставі підробленого судового рішення, яку без достатньої правової підстави відчужив ОСОБА_2 , який надалі відчужив її ОСОБА_3 , а Львівська міська рада має право на звернення до суду щодо визнання спадщини відумерлою, просив суд:

- визнати неправомірною реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 ;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 10 серпня 2012 року, зареєстрований у реєстрі за № 674, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

- визнати неправомірною реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 ;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 01 листопада 2012 року, зареєстрований у реєстрі за № 875, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , згідно з яким продаж квартири здійснено за 92 000,00 грн;

- визнати неправомірною реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 ;

- скасувати рішення ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 28 грудня 2012 року про державну реєстрацію прав на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 ;

- витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 та повернути вказану квартиру територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради.

Водночас прокурор долучив до позовної заяви довідку завідуючої П`ятою львівською державною нотаріальною конторою Т. М. Кірілової № 3416/02-14 від 16 листопада 2012 року про те, що єдиним спадкоємцем ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_6 .

У справі, яка переглядається, суди встановили, що Львівська міська рада не є неволодіючим власником спірного майна і з питанням щодо визнання спадщини відумерлою до суду не зверталася.

Встановлено, що 12 жовтня 2012 року СВ Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВСУ у Львівській області порушено кримінальну справу за фактом використання підробленого рішення Залізничного районного суду м. Львова за ознаками вчинення злочину, передбаченого частиною четвертою статті 358 КК України. Вирок, який би набрав законної сили, у цьому кримінальному провадженні відсутній.

Також встановлено, що ОСОБА_6 оформила право власності на спірну квартиру на підставі свідоцтва про спадщину за законом, виданого 24 січня 2017 року П`ятою львівською державною нотаріальною конторою, а надалі на підставі договору дарування від 08 грудня 2017 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пшеничною У. В., власником квартири АДРЕСА_1 стала ОСОБА_4 .

Згідно із відкритими відомостями із Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що у квітні 2013 року прокурор Шевченківського району м. Львова звертався до суду з позовом в інтересах ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», реєстраційна служба Львівського міського управління юстиції, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Сагайдак О. П., про визнання реєстрації права власності недійсною та витребування майна від добросовісного набувача (справа № 466/3099/13-ц).

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 10 жовтня 2013 року (справа № 466/3099/13-ц) позов прокурора задоволено частково.

Визнано неправомірною реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .

Визнано неправомірною реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 01 листопада 2012 року, зареєстрований у реєстрі за № 875, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Визнано неправомірною реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 .

Скасовано рішення ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 28 грудня 2012 року про державну реєстрацію прав на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 .

Визнано право власності в порядку спадкування внаслідок смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ОСОБА_6 .

Вказане заочне рішення скасовано ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 31 жовтня 2013 року, а справу призначено до розгляду в загальному порядку.

Відомості про подальший розгляд справи № 466/3099/13-ц в Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутні.

Також із квітня 2013 року у провадженні Шевченківського районного суду м. Львова перебувала справа № 466/8424/13-ц за позовом прокурора Шевченківського району м. Львова в інтересах ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», реєстраційна служба Львівського міського управління юстиції, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Сагайдак О. П., Львівська міська рада, про визнання неправомірною реєстрації права власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна з чужого незаконного володіння.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 18 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 18 червня 2015 року, позовні вимоги прокурора залишені без задоволення.

Відомості про оскарження судових рішень у справі 466/8424/13-ц у касаційному порядку в Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутні.

Водночас у лютому 2013 року ОСОБА_6 зверталася до суду із заявою про встановлення факту її постійного проживання з ОСОБА_7 на момент її смерті, а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 (справа № 466/1387/13).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 20 березня 2013 року заяву ОСОБА_6 задоволено. Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_6 з ОСОБА_7 з 2005 року по день смерті останньої - ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 23 жовтня 2013 року рішення суду першої інстанції скасовано, а заяву ОСОБА_6 залишено без розгляду з підстав, передбачених частиною шостою статті 235 ЦПК України.

Також із Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, щоу листопаді 2013 року ОСОБА_6 зверталася до суду із позовом до Львівської міської ради, треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання права на прийняття спадщини (справа № 466/9017/13).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 листопада 2014 року залишено в силі рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 03 квітня 2014 року, яким ОСОБА_6 відмовлено у задоволенні заявлених позовних вимог.

Отже, ОСОБА_6 не є спадкоємцем померлої ОСОБА_7 та не мала правових підстав для дарування спірної квартири ОСОБА_4 .

Разом з тим державна реєстрація права власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на спірну квартиру відбулась на підставі неіснуючого судового рішення.

ЦК України запобігає таким ситуаціям, коли відсутність спадкоємців має наслідками відсутність власників спадкового майна та його занепад. А тому передбачає у такому випадку перехід прав на це майно до територіальної громади за місцем знаходження цього майна (стаття 1277 ЦК України). Відтак у разі відсутності спадкоємців за заповітом чи за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття у територіальної громади виникає інтерес щодо переходу спадкового майна у власність громади.

Зокрема, частини перша та друга статті 1277 ЦК України в редакції, чинній на час подання позову до суду, визначає, що в разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини.

Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини (частина третя статті 1277 ЦК України та частина перша статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» у редакції, чинній на час подання позову до суду).

Однак відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається з моменту реєстрації цього права.

Зміст зазначених норм права свідчить про те, що спадщина набуває статусу відумерлої саме після набуття чинності рішенням суду про визнання її такою, а право власності на зазначене майно набувається у територіальної громади з моменту реєстрації цього права за громадою. При цьому слід зауважити, що якщо спадкоємці повинні заявити про прийняття спадщини у строк шість місяців із часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України), то територіальна громада зобов`язана подати заяву про визнання спадщини відумерлою лише після спливу одного року із часу відкриття спадщини (частина друга статті 1277 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20), зазначено, що:

«…спадщина набуває статусу відумерлої саме після набуття чинності рішенням суду про визнання її такою, а право власності на зазначене майно набувається у територіальної громади з моменту реєстрації цього права за громадою. При цьому слід зауважити, що якщо спадкоємці повинні заявити про прийняття спадщини у строк шість місяців із часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України), то територіальна громада зобов`язана подати заяву про визнання спадщини відумерлою лише після спливу одного року із часу відкриття спадщини (частина друга статті 1277 ЦК України).

[…] орган місцевого самоврядування не є спадкоємцем у справі та не залучається до спадкування. Однак у зв`язку з відсутністю інших спадкоємців у нього виникає цивільний інтерес на визнання спадщини відумерлою та отримання її у власність територіальної громади. Зазначене надає підстави місцевій раді звертатись до суду як із заявами про визнання спадщини відумерлою у порядку окремого провадження та у подальшому оформити своє право власності на таке майно, так і з належним позовами в порядку позовного провадження на захист свого інтересу. […] Разом з тим законодавство не містить положень про можливість територіальної громади отримати відчужене майно в натурі та/або способи захисту інтересів територіальної громади у випадку, якщо спадщина була незаконно передана особі-спадкоємцю, зокрема, на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасоване, та у випадку, коли спадщина такою особою була вже відчужена іншій особі, що позбавило територіальну громаду отримати майно у свою власність як відумерле в порядку, передбаченому цивільним процесуальним законодавством.[…]

Проаналізувавши зміст законодавчих норм у системі з установленими судами правовідносинами, Велика Палата вважає, що у цій справі підлягає застосуванню аналогія закону, що регулює подібні правовідносини, зокрема положення статті 1280 ЦК України, виходячи з таких міркувань. Інтерес територіальної громади в отриманні спадкового майна у власність громади в разі відсутності спадкоємців є наслідком неотримання спадщини будь-ким зі спадкоємців або наслідком їх відсутності взагалі. За таких обставин слід дійти висновку, що такі правовідносини є подібними до спадкових, хоч до них у цілому не відносяться. На користь цього висновку свідчить також розміщення норм права про можливість визнання спадщини відумерлою саме у книзі шостій ЦК України «Спадкове право». Відтак захист інтересу територіальної громади щодо відумерлого майна повинен регулюватись та здійснюватися таким самим способом, виходячи з тих самих принципів, як і можливість захистити своє право спадкоємцем, який своєчасно спадщину не прийняв, вона була визнана відумерлою та продана іншій особі.

Як зазначалось, стаття 1280 ЦК України передбачає, що якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі ж продажу такого майна спадкоємець має право на грошову компенсацію.

Аналіз змісту зазначеної норми свідчить про те, що право на отримання спадкового майна в натурі виникає у спадкоємця лише якщо майно, що було визнане відумерлою спадщиною, збереглося і не було відчужене територіальною громадою. Якщо ж воно було відчужене іншій особі за договором або не збереглося, то спадкоємець має право лише на компенсацію його вартості у грошовому еквіваленті. А тому, застосовуючи аналогію закону й територіальна громада в разі відчуження спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, або незбереження цього майна, на користь добросовісного набувача, має право на отримання лише грошової компенсації. Велика Палата Верховного Суду вважає, що закон передбачає саме такий спосіб захисту порушеного інтересу територіальної громади та спосіб відновлення її інтересу на спадкове майно за відсутності спадкоємців (стаття 16 ЦК України) та у разі продажу спадкового майна іншій особі, якщо остання є добросовісним набувачем».

Отже, захист прав чи інтересів територіальної громади у цьому випадку також має бути реальним, спрямованим на дійсне відновлення порушеного права та/або інтересу, а відтак з метою захисту порушеного права чи інтересу територіальної громади при відчуженні спадкового майна розмір грошової компенсації вартості цього майна визначається, виходячи з його ринкової вартості на час розгляду спору в суді або на час добровільного врегулювання спору між сторонами цих правовідносин.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі № 206/2616/21 (провадження № 61-13665св23).

Таким чином, виходячи із конкретних обставин цієї справи, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права про визнання неправомірною реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 ; визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 10 серпня 2012 року, зареєстрованого у реєстрі за № 674, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнання неправомірною реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 ; визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 01 листопада 2012 року, зареєстрованого у реєстрі за № 875, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; визнання неправомірною реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 ; скасування рішення ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 28 грудня 2012 року про державну реєстрацію прав на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 - є неефективним.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (статті 387, 388 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його із чужого незаконного володіння.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частини перша та третя статті 388 ЦК України).

Отже, саме власнику або законному користувачу майна належить право на витребування майна з незаконного володіння (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2110/15-ц, провадження № 14-247цс18; від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13, провадження № 12-158гс19).

У справі, яка є предметом перегляду, апеляційний суд встановив, що Львівська міська рада не є власником або законним користувачем спірного майна, яке незаконно вибуло з його володіння, а тому у неї немає підстав для витребування майна на свою користь як неволодіючого власника або користувача.

Саме з цих підстав виходив апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про витребування з незаконного чужого володіння спірної квартири, і такі висновки відповідають нормам матеріального права.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) за наслідками визнання договору недійсним застосовується лише в разі наявності між сторонами спору укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені в статті 388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно від добросовісного набувача. Витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем.

Вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Аналогічний висновок виклала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 674/31/15-ц (провадження № 14-288цс18).

Враховуючи, що Львівська міська рада не є власником або законним користувачем спірного майна, яке незаконно вибуло з її володіння, то й вимога про визнання недійсними правочинів, на підставі яких здійснена реєстрація права власності на спірну квартиру, не може вважатись ефективним способом захисту порушеного права та інтересу.

Верховний Суд неодноразово вказував про те, що вимоги про скасування рішень про державну реєстрацію прав чи скасування рішень і записів про державну реєстрацію права власності на майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення порушеного права, оскільки вимога про скасування такого рішення після внесення на його підставі відповідних відомостей (записів) до Державного реєстру прав не відповідає належному способу захисту.

Зокрема такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18, (пункти 86, 147); від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18, провадження № 12-148гс19, (пункт 34); від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, провадження № 14-256цс18, (пункт 100); від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13, провадження № 12-158гс19, (пункт 10.29); від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, провадження № 14-2цс21, (пункт 152).

За таких обставин, постанова апеляційного суду не відповідає вимогам законності й обґрунтованості у частині вирішення позовних вимог про:

визнання неправомірною реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 ;

визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 10 серпня 2012 року, зареєстрованого у реєстрі за № 674, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

визнання неправомірною реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 ;

визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 01 листопада 2012 року, зареєстрованого у реєстрі за № 875, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;

визнання неправомірною реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 ;

скасування рішення ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 28 грудня 2012 року про державну реєстрацію прав на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 .

Враховуючи наведене, суд першої інстанції в цій частині із додержанням норм процесуального права дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог, але ухвалив рішення на підставі помилкових мотивів, тому колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення касаційної скарги, скасування постанови Львівського апеляційного суду від 12 грудня 2022 року в означеній частині та залишення в силі в цій частині рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 квітня 2021 року з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Суд апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог про витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 та повернення вказаної квартири територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради обґрунтовано скасував рішення місцевого суду, відмовивши в цій частині в задоволенні позовних вимог з інших підстав. Тому в означеній частині постанова Львівського апеляційного суду від 12 грудня 2022 року підлягає залишенню без змін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно із частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Таким чином, Верховний Суд враховує висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20), яка оприлюднена 21 лютого 2023 року, тобто після подання касаційної скарги.

За приписами частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Згідно із статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки суд першої інстанції дійшов правильного по суті висновку щодо відмови в задоволенні позову прокурора в частині визнання неправомірною реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 ; визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 10 серпня 2012 року, зареєстрованого у реєстрі за № 674, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнання неправомірною реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 ; визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 01 листопада 2012 року, зареєстрованого у реєстрі за № 875, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; визнання неправомірною реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 ; скасування рішення ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 28 грудня 2012 року про державну реєстрацію прав на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 , але на підставі помилкових мотивів, а суд апеляційної інстанції помилкового скасував рішення суду першої інстанції в цій частині, яке відповідає вимогам закону, то касаційна скарга підлягає задоволенню частково, постанова апеляційного суду в означеній частині підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції в цій частині - залишенню в силі з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

В решті позовних вимог постанова Львівського апеляційного суду від 12 грудня 2022 року підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 413, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 , яка подана представником ОСОБА_5 , задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного суду від 12 грудня 2022 року в частині вирішення позовних вимог про визнання неправомірною реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 ; визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 10 серпня 2012 року, зареєстрованого у реєстрі за № 674, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнання неправомірною реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 ; визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 01 листопада 2012 року, зареєстрованого у реєстрі за № 875, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; визнання неправомірною реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 ; скасування рішення Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 28 грудня 2012 року про державну реєстрацію прав на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 скасувати, рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 квітня 2021 року в цій частині залишити в силі з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Постанову Львівського апеляційного суду від 12 грудня 2022 року в частині вирішення позовних про витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 та повернення вказаної квартири територіальній громаді міста Львова в особі Львівської міської радизалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийІ. М. Фаловська

СуддіВ. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

А. С. Олійник

В. В. Сердюк