Номер провадження: 22-ц/813/1318/24
Головуючий у першій інстанції Луняченко В.О.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.03.2024 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи: 947/28640/21

Номер провадження: 22-ц/813/1318/24

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя доповідач),

- суддів Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання Ступник А.О.,

учасники справи:

- позивач Київська окружна прокуратура м. Одеси в інтересах держави, в особі Одеської міської ради,

- відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Київської окружної прокуратури м. Одеси в інтересах держави, в особі Одеської міської ради, до ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та припинення права власності, за апеляційною скаргою Заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Київського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Луняченка В.О. о 15 годині 01 хвилині 06 березня 2023 року, повний текст рішення складений 10 березня 2023 року,

встановив:

2. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2021 року Київська окружна прокуратура м. Одеси (далі Прокурор) в інтересах держави, в особі Одеської міської ради, звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить: 1) визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Холоднобалківської сільської ради Біляївського району Одеської області Мерзлікіна Д.Б. 11.03.2020 року про реєстрацію права власності за померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 на об`єкт незавершеного будівництва за адресою - АДРЕСА_1 ; 2) визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 , видане приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М. 16.11. 2020 року на ім`я ОСОБА_1 ; 3) припинити право власності за ОСОБА_1 на об`єкт незавершеного будівництва за адресою - АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта 101).

Прокурор обґрунтовує позовні вимоги тим, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 , виданим 02.01.2017 Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області.

Разом з тим, згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, державним реєстратором Холоднобалківської сільської ради Біляївського району Одеської області Мерзлікіним Д.В. 11.03.2020 прийнято рішення за індексним номером 51558422 про реєстрацію права приватної власності за померлим ОСОБА_2 на об?єкт незавершеного будівництва за адресою - АДРЕСА_1 (номер запису про право власності 35883580, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101). Підставами для державної реєстрації стали: - технічний паспорт, виданий 27.02.2020 ТОВ «Адвокатська компанія «БІ ЕНД ДЖІ»; - довідка щодо відсотку готовності, видана 27.02.2020 ТОВ «Адвокатська компанія «БІ ЕНД ДЖИ»; - свідоцтво про смерть НОМЕР_1 , видане 02.01.2017 Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області; - довідка з адресного реєстру м. Одеси №473468/3, видана 11.12.2014 Юридичним департаментом Одеської міської ради; - відомості про склад спадкоємців №662/02-14, видані 26.12.2019 приватним нотаріусом Лічман I.M.; - документи щодо земельної ділянки, видані сільськогосподарським ТОВ «Агрофірма «НИВА»; - протокол №27, виданий 12.10.1967 колгоспом імені Карла Либкнехта Овідіопольського району Одеської області; - відомості з ДЗК 18551987, видані 06.03.2020; - витяг про реєстрацію в спадковому реєстрі №47694037, виданий 12.05.2017 приватним нотаріусом Лічман І.М.

У подальшому, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом №4194, виданого 16.11.2020 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман I.M., в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано перехід права власності на об?єкт незавершеного будівництва до ОСОБА_1 (рішення реєстратора - приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М. від 16.11.2020 за №55165851, номер запису про право власності 39207648 ресстраційний помер об?єкта нерухомого майна 101).

Прокурор зазначає, що реєстрація права власності на об`єкт незавершеного будівництва проведено за відсутності документу, що підтверджує набуття спадкодавцем права власності на нерухоме майно, та фактичної відсутності об`єкту незавершеного будівництва.

Крім того, реєстрація права власності на об`єкт незавершеного будівництва проведена за відсутності документу, що відповідно до законодавства надає право на виконання будівельних робіт та за відсутності документа, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом.

Одеською міською радою рішень щодо надання земельної ділянки у власність за адресою - АДРЕСА_1 , не приймалось.

Земельна ділянка за адресою - АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності територіальній громаді м. Одеси, в особі Одеської міської ради, не виділялась під будівництво та не передавалась в оренду або власність. Тому ОСОБА_2 не мав право на будівництво на даній земельній ділянці. Здійснене будівництво є захопленням земельної ділянці та самочинним будівництвом, яке не може бути підставою для оформлення права власності (Т. 1, а. с. 1 - 24).

Позиція сторін в суді першої інстанції

ОСОБА_1 правом на подачу відзиву на позовну заяву не скористався. Відзив на позовну заяву до суду першої інстанції не надходив.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 06 березня 2023 року відмовлено у задоволенні вищевказаного позову Київської окружної прокуратури м. Одеси в інтересах держави, в особі Одеської міської ради.

Рішення суду мотивовано тим, що обраний у даному випадку спосіб захисту права власності визнання недійсними правочинів та припинення права власності не є ефективним способом захисту права власника, який вважає що його власність була захоплена, тобто перейшла у користування іншої особи без правових підстав.

Судом не було встановлено факту неправомірного розпорядження земельною ділянкою з боку колгоспу ім. К. Лібкнехта Овідіопільского району Одеської області та Агрофірми «Ніва», так як протягом тривалого часу - з 1967 року і по 2008 рік чисельними документами підтверджується факт згоди як колгоспу, так і Агрофірми щодо правомірності виділення спірної земельної ділянки ОСОБА_2 ..

Фактично встановлені межі міста Одеси не відповідали тим, що були зазначені при прийнятті постанови Верховної Ради України від 07.02.2002 року № 3064-III, актом від 31.08.2002 року не були встановлені в натурі (на місцевості) межі міста Одеси по суміжності з Овідіопольським районом Одеської області. Відповідного державного акту згідно до ст. 176 ЗК України отримано не було. Згідно із даними державної звітності за формою 6-зем станом на 27.12.2002 року зазначені у постанові Верховної Ради України землі фактично залишались на території Овідіопольського району Одеської області та не увійшли до меж міста Одеси на період 2008 року (час надання згоди Агрофірмою «Ніва» на приватизацію спірної земельної ділянки) (Т. 1, а. с. 223 - 225).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Заступник керівника Одеської обласної прокуратури в апеляційній скарзі просить рішення Київського районного суду м. Одеси від 06.03.2023 року скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що: 1) помилковими є висновки суду першої інстанції щодо неналежного способу захисту; 2) судом не було враховано, що колгосп ім. К. Лібкнехта Овідіопольського району Одеської області та Агрофірма «Ніва» не уповноважено розпоряджатись земельними ділянками комунальної власності; 3) Державним реєстратором Холоднобалківської сільської ради Біляївського району Одеської області Мерзлікіним Д.В. прийнято рішення №51558422 від 11.03.2020 про державну реєстрацію права приватної власності на об?єкт незавершеного будівництва за адресою - АДРЕСА_1 за померлим ОСОБА_2 , в порушення ст. ст. 10, 18, 27-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п. п. 40, 66 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ №1127 від 25.12.2015, без проведення належної перевірки поданих документів заявленим правам. Виписка з протоколу №27 засідання правління колгоспу ім. Карла Лібкнехта від 12.10.1967 не відповідає оригіналу протоколу, що зберігається в архіві Департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської ради. Державну реєстрацію проведено за відсутності документу, що посвідчує речове право на земельну ділянку під об?єктом незавершеного будівництва, без документу, що відповідно до законодавства надає право на виконання будівельних робіт, без документу, що підтверджує набуття померлим ОСОБА_2 за життя права власності на об?єкт незавершеного будівництва та з проведенням реєстрації неіснуючого об?єкту незавершеного будівництва (Т. 1, а. с. 228 - 235).

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18.04.2023 року апеляційну скаргу Заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Київського районного суду м. Одеси від 06.03.2023 року залишено без руху (Т. 1, а. с. 241 242).

На виконання вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху, апелянтом подано заяву, якою усунуто недоліки апеляційної скарги.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 09.05.2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Київського районного суду м. Одеси від 06.03.2023 року (Т. 2, а. с. 26 26 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 09.05.2023 року закінчено підготовку справи до розгляду. Справу призначено до розгляду в приміщенні Одеського апеляційного суду (Т. 2, а. с. 31).

У судовому засіданні представник прокурор підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити. Рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, час знаходження справи на розгляді апеляційного суду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатню наявність у справі матеріалів для її розгляду, заслухавши думку учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні про можливість розгляду справи за відсутності її інших учасників, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

3. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Заступника керівника Одеської обласної прокуратури не підлягає задоволенню.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

Рішенням державного реєстратора Холоднобалківської сільської ради Біляївського району Одеської області Мерзлікіним Д.Б. 11.03.2020 року було здійснено реєстрацію права власності за померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 на об`єкт незавершеного будівництва за адресою - АДРЕСА_1 на підставі: - заяви спадкоємця ОСОБА_1 ; - копії виписки з протоколу №27 засідання правління колгоспу ім. К. Лібкнехта Овідіопільского району Одеської області від 12.10.1967 року, про закріплення земельної ділянці по АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 в розмірі 0,10 га.; - довідки від 16.07.1991 року агропромислового об`єднання «Колгоспу ім. К. Лібкнехта» про виділ ОСОБА_2 земельної ділянці по АДРЕСА_2 для будівництва житлового будинку; - довідки Агрофірми «Нива» від 22.12.2004 року про наявність запису про виділ ОСОБА_2 земельної ділянці по АДРЕСА_2 ; - довідки з адресного реєстру м. Одеси від 11.12.2014 року, про підтвердження адреси об`єкта нерухомого майна земельної ділянки - АДРЕСА_1 ; - згоди Агрофірми « Ниви» від 15.01.2008 року на приватизацію ОСОБА_2 земельної ділянці за адресою: АДРЕСА_1 ; - технічного паспорту станом на 27.02.2020 року на житловий будинок по АДРЕСА_1 , виготовленого за замовленням ТОВ «Адвокатська компанія Бі анд Джі»»; - довідки про кадастровий номер земельної ділянці за адресою - АДРЕСА_1 , № :48:0256009, зареєстрованого Управлінням Держземагенства у м. Одесі 16.05.2015 року на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок 24.04.2015 року Одеською регіональною філією ДП « Центр державного земельного кадастру» ( реєстраційна справа №01.02 -1 , 101.

16.11.1020 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М. видано ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на спадщину у вигляді незавершеного будівництвом житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно змісту виданого 08.02.2021 року за запитом Одеської місцевої прокуратури №1 Одеської обласної прокуратури Департаментом архівної справи та діловодства протоколу №27 засідання правління колгоспу ім. К. Лібкнехта від 12.10.1967 року відсутні відомості про розгляд питання про закріплення земельної ділянці по АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 .

Листом від 04.06.2022 року Департамент земельних ресурсів Одеської міської ради повідомив Київську окружну прокуратуру міста Одеси про те, що згідно існуючих даних рішенням Одеської міської ради №2215-VI від 24.07.2012 року ОСОБА_2 було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою - АДРЕСА_1 . рішень про надання у власність земельної ділянці за даною адресою не приймалось.

Згідно акту обстеження земельної ділянки від 24.05.2021 року здійсненим Управлінням самоврядного контролю за використанням та охороною земель Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради земельна ділянка розташована за адресою: АДРЕСА_1 не використовується, не огороджена парканом та вільна від забудови.

Листом від 14.05.2021 року Департамент архітектури та містобудування Одеської міської ради повідомив Київську окружну прокуратуру міста Одеси що за даними архіву та відділу загального листування містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва, будівельні паспорти, оформлені паспорти прив`язки тимчасових споруд за адресою: АДРЕСА_1 не значаться. Управлінням надавався висновок №01-11/578-139пр-к по проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_2 земельної ділянки, площею 0,0720 га, по АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірних висновків про залишення без задоволення позовних вимог.

Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, шляхом визнання правочину недійсним.

Реалізуючи право право на судовий захист, особа, звертаючись до суду, повинна вказати суб`єктивне бачення порушеного права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного правам чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-186гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства, без додаткових (повторних) звернень до суду.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності не має. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права (див. постанови від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 (пункт 55) та від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 (пункт 6.31)).

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За змістом статей 316, 317, 321, 391 ЦК України право власності це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Гарантуючи захист права власності, закон надає право власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Частиною першою статті 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Крім того виходячи з практики Європейського суду щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, у рішеннях у справі „Федоренко проти України" від 01.06.2006р. та «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24.07.2003р. вказано, що навіть у разі, якщо публічний орган порушив закон чи допустив помилки у його застосуванні, суб`єкт приватного права не може відповідати за такі помилки публічних органів, а позбавлення особи майна, на підставі цього є неприпустимим.

Суд наголошує, що навіть у разі, якщо майно чи право на майно були набуті особою з тим чи іншим порушенням зі сторони третіх осіб, позбавлення власника такого майна чи права на майно вимагають наявності підстав, що виправдовують такий захід з точки зору вимог ст. 1 Першого протоколу згідно з її тлумаченням в усталеній практиці суду.

При здійсненні будь-якого втручання має забезпечуватися „справедливий баланс" між необхідністю забезпечення загальних інтересів суспільства та необхідністю захисту основоположних прав відповідної особи, тобто має дотримуватися принцип „пропорційності".

Крім того суд вказує, що у пункті 71 рішення у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що у вказаній справі не було встановлено факту неправомірного розпорядження земельною ділянкою з боку колгоспу ім. К. Лібкнехта Овідіопільского району Одеської області та Агрофірми «Ніва», так як протягом тривалого часу - з 1967 року і по 2008 рік чисельними документами підтверджується факт згоди як колгоспу, так і Агрофірми щодо правомірності виділення спірної земельної ділянки ОСОБА_2 ..

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Велика палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (п.81 зазначеної постанови): визначила наступний правовий висновок «Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний».

Позивачем не спростовано факту фальсифікації протоколу №27 засідання правління колгоспу ім. К. Лібкнехта від 12.10.1967 року, в якому відсутні відомості про розгляд питання про закріплення земельної ділянці по АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 .

Посилання прокурора на відсутність у 2004 - 2008 роках у Агрофірми «Ніва» права на розпорядження земельною ділянкою, яка є власністю територіальної громади міста Одеси також визиває критичний сумнів у суду з огляду на інформацію з відкритих джерел.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частин першої - п`ятої статті 3 Закону державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про право на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.

Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Прокурором заявлено позов з підстав порушення права територіальної громади м. Одеси щодо володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, яка знаходиться у комунальній власності. Разом з тим, за наявних у справі та додатково наданих прокурором апеляційному суду доказів не вбачається порушення прав територіальної громади м. Одеси на земельну ділянку, на якій знаходиться спірний об`єкт нерухомості.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що не є підставою для скасування, зміни рішення суду.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми процесуального права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заступника керівника Одеської обласної прокуратури є недоведеними, а тому вона підлягає залишенню без задоволення.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги заступника керівника Одеської обласної прокуратури відсутні.

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський

апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 03 квітня 2024 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе