Справа № 344/7040/18
Провадження № 22-ц/4808/170/24
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т.М.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.,

суддів: Луганської В.М., Томин О.О.

з участю секретаря Струтинської Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» на рішення Івано-Франківського міського суду від 02 листопада 2023 року, у складі судді Антоняка Т.М., у справі за позовом ОСОБА_1 , правонаступника ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Івано-Франківський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області про звільнення нерухомого майна з-під арешту, визнання права власності на нерухоме майно та зустрічним позовом Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , як правонаступника ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Івано-Франківський міський відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири,

в с т а н о в и в:

У травні 2018 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 , ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Івано-Франківський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, у якому просив звільнити з-під арешту нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , на яку постановою головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції на підставі ВП 38572946 від 02.07.2013 року накладено арешт, та визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 144.9 кв.м. житловою 73.3 кв.м.

В обґрунтування позову зазначив, що 15 жовтня 2009 року, за договором купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу зареєстрованого в реєстрі за № 2887, він придбав нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 . 23 травня 2018 року звернувся із заявою до відділу реєстрації речових прав Косівської міської ради про реєстрацію права власності на вищезазначену квартиру, однак державним реєстратором відмовлено у здійснені реєстрації майна, у зв`язку із арештом нерухомого майна.

Зі змісту інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 04 серпня 2015 року державним реєстратором реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області на підставі ВП 38572946 від 02.07.2013 року головним державним виконавцем ВДВС Івано-Франківського МУЮ винесено постанову про арешт майна боржника ОСОБА_3 та оголошення заборони на його відчуження.

Позивач зазначав, що арешт на квартиру АДРЕСА_1 не сприяє забезпеченню прав стягувача, а є перешкодою йому для реалізації права власності на вказану квартиру.

Оскільки квартира, на яку накладено арешт належить позивачу, а не боржникові ОСОБА_3 , то відповідно до положень ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» позивачем пред`явлено позов про визнання права власності на нерухоме майно та зняття з нього арешту.

У зв`язку зі смертю позивача ОСОБА_2 , ухвалою Івано-Франківського міського суду від 17 червня 2021 року, до участі у справі залучено правонаступника позивача - ОСОБА_1 .

З огляду на те, що стягувачем у виконавчому провадженні № 38572946, в рамках якого постановою головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , являється ПАТ «Державний експортно-імпортниий банк», ухвалою Івано-Франківського міського суду від 01 червня 2022 року замінено відповідача АТ «Райффайзен Банк Аваль» на належного відповідача ПАТ «Державний експортно-імпортниий банк».

11 липня 2022 року АТ «Державний експортно-імпортний банк України» звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 (правонаступника ОСОБА_2 ) третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Івано-Франківський міський відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), у якому просив визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири від 15.10.2009 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , що нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського нотаріального округу Слободян Л.А., зареєстрований в реєстрі за № 2887.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог посилався на те, що 12.07.2007 між Банком та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 5407С18 про видачу останньому кредиту в сумі 292000,00 швейцарських франків з кінцевою датою погашення 11.07.2014. 27.01.2009, на підставі положень Кредитного договору та у зв`язку із невиконанням Боржником кредитних зобов`язань, Банком направлена вимога про дострокове погашення боргу, який станом на 26.01.2009 становив 254298,37 швейцарських франків.

У зв`язку з невиконанням своїх кредитних зобов`язань, на підставі заяви Банку, 23.03.2009 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу вчинено виконавчий напис на іпотечному договорі № 5407261 від 20.07.2007, укладеному між Банком та Товариством з обмеженою відповідальністю «СВІЧА», від імені якого діяв ОСОБА_3 про звернення стягнення на нерухоме майно (ресторан «Водоспад»), зареєстрованого в реєстрі за № 433. Договірна заставна вартість предмета іпотеки (згідно умов іпотечного договору № 5407261 від 20.07.2007 року) становила 1550000,00 гривень, що за курсом НБУ швейцарського франку на дату укладення оспорюваного Договору така вартість складала 197,7 тис. швейцарських франків, чого було недостатньо для погашення всієї заборгованості за кредитним договором. Боржник за переконанням Банку, почав вчиняти дії щодо укладення договорів відчуження належного йому майна з метою ухилення від виконання кредитних зобов`язань.

02.04.2009 був виданий судовий наказ про стягнення з Боржника боргу, і на виконання цього наказу був накладений арешт на все майно Боржника постановою державного виконавця відділу ДВС м. Івано-Франківська від 21.10.2009. Ціна відчуженої Боржником квартири була більш ніж в 10 разів менша від ринкової на момент укладення оспорюваного Договору та вартість Договору оплачена Продавцю під час укладення цього Договору, отже відсутні докази проведення реального розрахунку між сторонами правочину. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Реєстру прав власності на нерухоме майно. Державного реєстру іпотек. Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 304218878 від 05.07.2022 право власності на Квартиру зареєстроване за Боржником, а не за ОСОБА_2 .

Позивач вважає, що Договір купівлі-продажу квартири від 15.10.2009 не відповідає засадам справедливості, добросовісності та розумності, а фактична мета (воля сторін) цього правочину була спрямована на уникнення ОСОБА_3 від виконання кредитних зобов`язань, що порушує майнові права та інтереси АТ «Укрексімбанк».

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 02 листопада 2023 року позов ОСОБА_1 , як правонаступника ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , АТ «Державний експортно-імпортний банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Івано-Франківський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області про звільнення нерухомого майна з-під арешту, визнання права власності на нерухоме майно - задоволено.

Звільнено з-під арешту нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 , який накладений постановою про арешт майна боржника, винесеної головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції на підставі ВП 38572946 від 02.07.2013 року.

Визнано за ОСОБА_1 , як правонаступником ОСОБА_2 , право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 144,9 кв.м., житловою 73,3 кв.м.

У задоволенні зустрічного позову АТ «Державний експортно-імпортний банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , як правонаступника ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Івано-Франківський міський відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник АТ «Державний експортно-імпортний банк України» подав апеляційну скаргу.

Зазначає, що АТ Укрексімбанк звернувся із зустрічним позовом про визнання Договору купівлі-продажу квартири недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) і посилається на підстави, що визначені також статтями 228 ЦК України (правові наслідки вчинення правочину, який порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства) та ст. 234 ЦК України (правові наслідки фіктивного правочину).

АТ Укрексімбанк в позовній заяві вказав на обставини, що підтверджені належними та допустимими доказами, про те, що оспорюваний Договір купівлі-продажу спірної квартири є фраудаторним, тобто вчиненими на шкоду кредитору, оскільки: він був вчинений після початку здійснення АТ Укрексімбанк заходів щодо примусового стягнення кредитного боргу. Зокрема, 19.02.2009 Боржник отримав від АТ Укрексімбанку вимогу про дострокове погашення боргу в розмірі 254 298,37 швейцарських франків. 23.03.2009 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу вчинено Виконавчий напис про звернення стягнення на нерухоме майно (ресторан «Водоспад»), з метою стягнення боргу в розмірі 258 845,77 швейцарських франків при заставній вартості договору іпотеки 1 550000,00 гривень або 197,7 тис. швейцарських франків. Розуміючи недостатність забезпечення для виконання кредитних зобов`язань, Боржник почав вчиняти дії з метою ухилення від виконання Кредитних зобов`язань, а саме 23.10.2009 Боржник уклав біржовий договір купівлі-продажу транспортного засобу №185702/09-02, який рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24.01.2013 у справі №0907/2-4421/2011 визнано недійсним з тих підстав, що 02.04.2009 був виданий судовий наказ про стягнення з Боржника боргу, і на виконання цього наказу був накладений арешт на все майно Боржника постановою державного виконавця відділу ДВС м. Івано-Франківська від 21.10.2009. Після відчуження Квартири та транспортного засобу, в боржника не залишилось майна, на яке б можна було звернути стягнення з метою виконання судових рішень, і якого б було достатньо для задоволення вимог АТ Укрексімбанк, тобто таким чином Боржник ухилився від виконання кредитних зобов`язань. Так квартира була відчужена за ціною, яка в 10 разів була нижчою від ринкової, а також відсутні докази реальної оплати вартості квартири. Воля сторін Договору не була спрямована на реальне настання наслідків, адже право власності на квартиру не було зареєстроване по спливу 9 років, а покупець квартири ( ОСОБА_2 ) за цей строк не змінив місце проживання.

Висновок суду про те, що укладення Договору купівлі-продажу квартири здійснено у відповідності до вимог чинного законодавства є необґрунтованим, оскільки АТ Укрексімбанк оскаржує Договір купівлі-продажу квартири з підстав його фраудаторності, а не з підстав недотримання при його нотаріальному посвідченні, вимог щодо перевірки і встановлення факту відсутності обтяжень на майні. Фраудаторним є правочин, який відповідає вимогам закону щодо його оформлення та нотаріального посвідчення, проте вчинений з метою унеможливлення стягнення з боржника заборгованості за рахунок належного йому майна. Вказане відповідає висновкам Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 24 липня 2019 року у справі №405/1820/17 та у постанові від 07 жовтня 2020 року в справі №755/17944/18.

Представник апелянта зазначає, що боржник розпочав вчиняти правочини з відчуження, належного йому майна в особливий момент, а саме, після початку вчинення АТ Укрексімбанк заходів з примусового стягнення боргу. Боржник також усвідомлював, що вартості іпотечного майна буде недостатньо для виконання кредитних зобов`язань, і є неминучим звернення стягнення на інше, належне йому майно, зокрема транспортний засіб та квартиру. Таким чином підтверджується наявність умислу в діях сторін оспорюваного Договору купівлі-продажу квартири

Зазначає, що в рішенні Івано-Франківського міського суду від 23.01.2013 по справі № 0907/2-4421/2011, суд, визнавши недійсним біржовий договір купівлі-продажу транспортного засобу №185702/09-02, який був укладений Боржником 23.10.2009, встановив, що 02.04.2009 був виданий судовий наказ про стягнення з Боржника боргу, і на виконання цього наказу був накладений арешт на все майно боржника постановою державного виконавця відділу ДВС м. Івано-Франківська від 21.10.2009. Оспорюваний Договір купівлі-продажу квартири, ОСОБА_3 уклав із ОСОБА_2 15 жовтня 2009, тобто після того як Банк розпочав стягнення боргу на підставі судового наказу від 02.04.2009. Укладення цього правочину було вчинено після початку примусового виконання як судового рішення у формі судового наказу, так і виконавчого напису, тобто з метою ухилення від звернення стягнення на вільне від обтяжень майно.

В порушення норм процесуального закону, суд відхилив доводи АТ Укрексімбанк на підставі обставин, які не підтверджені належними доказами та не стосуються предмету доказування.

Суд першої інстанції залишив поза увагою, не дослідив і не надав оцінку іншим аргументам АТ Укрексімбанк, щодо фраудаторності Договору купівлі-продажу квартири.

Суд першої інстанції не врахував висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.11.2021 у справі №910/12525/20, та висновків Верховного Суду в постановах від 07 жовтня 2020 року в справі №755/17944/18, та від 19 травня 2021 в справі №693/624/19.

Тому договір купівлі-продажу квартири від 15.10.2009 не відповідає засадам справедливості, добросовісності та розумності.

Вважає, що з огляду на наявність обґрунтованих підстав для визнання Договору купівлі-продажу квартири недійсним, що не були спростовані ні Первісним позивачем, ні судом, оспорюване рішення в частині задоволення первісного позову є незаконним.

Зазначає, що оскаржуване рішення, окрім викладення положень статей 253, 256, 257, 261 ЦК України, не містить ні доводів заперечення АТ Укрексімбанк на заяву первісного позивача про застосування строків позовної давності, ні мотивів відхилення судом цих доводів.

Позивач помилково ототожнює початок перебігу строку позовної давності за вимогами до Боржника ( ОСОБА_3 ) за його кредитними зобов`язаннями перед Банком, з початком перебігу строку позовної давності за Договором, стороною якого Банк не був, про наявність якого не знав і не міг дізнатись, адже згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №304218878 від 05.07.2022, відсутні відомості про перехід права власності на квартиру від боржника до позивача, і реєстрації такого права за останнім.

Первісний позивач не навів у клопотанні обставин, підтверджених належними і допустимими доказами, з яких можна дійти обґрунтованого і безсумнівного висновку про те, що АТ Укрексімбанк міг дізнатись про порушення свого інтересу внаслідок укладення між Відповідачами договору купівлі-продажу Квартири, раніше 01.06.2022, коли ухвалою суду було замінено сторону первісного відповідача АТ «Райфайзен Банк Аваль» на належного відповідача АТ «Укрексімбанк».

Просить задоволити апеляційну скаргу АТ Укрексімбанк скасувавши повністю рішення суду. Відмовити в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України», Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Івано-Франківський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області у справі №344/7040/18. Задоволити позов Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» у справі №344/7040/18 визнавши недійсним Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного 15.10.2009 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу зареєстрованого в реєстрі за № 2887.

Покласти на ОСОБА_1 відшкодування судових витрат, пов`язаних із розглядом справи №344/7040/18 у судах першої та апеляційної інстанцій.

Івано-Франківський відділ державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції подав пояснення щодо апеляційної скарги. Вважає рішення Івано-Франківського міського суду від 02.11.2023 в частині відмови у задоволенні зустрічного позову АТ «Державний експортно-імпортний банк» незаконним та необґрунтованим, оскільки таке ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права з неповним з`ясуванням обставин справи, апеляційну скаргу АТ «Державний експортно-імпортний банк» підтримує в повному обсязі.

Відповідач за первісним та зустрічним позовом ОСОБА_3 подав до суду першої інстанції заяву у якій не заперечив щодо позовних вимог ОСОБА_2 та ствердив, що згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 15 жовтня 2009 року продав квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2

29 січня 2024 року на адресу апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_3 , у якій він визнав зустрічний позов АТ «Державний експортно-імпортний Банк» про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, укладеного 15.10.2009 року між ним та ОСОБА_2 .

У заяві зазначив, що метою укладення договору було уникнення ризику звернення стягнення на квартиру для погашення заборгованості перед банком, розуміючи, що вартості іпотечного майна не буде достатньо для погашення боргу в повній сумі перед банком. Під час підписання та нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири не отримав від покупця жодних коштів, оскільки не мав наміру передавати квартиру у володіння та розпорядження ОСОБА_2 .

З дати укладення договору він не припинив володіти та користуватися квартирою, сплачувати комунальні платежі.

У судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» адвокат Шандарівський Т.Г. підтримав доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.

Представник позивача за первісним позовом ОСОБА_1 - ОСОБА_4 заперечив доводи апеляційної скарги, посилаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції обставинам справи.

Відповідач ОСОБА_3 підтримав заяву про визнання ним зустрічного позову та апеляційну скаргу банку.

Представник третьої особи Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Пшеничний Б.Я. підтримав доводи апеляційної скарги банку.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами ч.1, 2 ст.12 ЦК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до ч. 3,4 ст. 12 та ч.ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Постановляючи рішення по суті заявлених вимог, суд першої інстанції виходив із того, що на час придбання позивачем спірного нерухомого майна у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, який надано приватним нотаріусом, були відсутні відомості про його обтяження, а тому ОСОБА_2 є добросовісним набувачем квартири, а відтак має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Оскільки накладене обтяження позбавляє позивача можливості належним чином розпоряджатися своїм правом на майно, то суд задовольнив позов про звільнення майна з-під арешту та визнав право власності позивача на нерухоме майно та відмовив у задоволенні позову АТ «Державний експортно-імпортний банк» про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, укладеного 15.10.2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 оскільки такий укладений у відповідності до вимог чинного законодавства, що підтверджується відсутністю обтяжень на квартиру станом на час укладення договору купівлі-продажу квартири.

Однак з таким висновком суду колегія суддів не погоджується виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 15 жовтня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Слободян Л.А., зареєстрованого в реєстрі за № 2887, ОСОБА_3 продав ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

Квартира, що відчужується складається з чотирьох жилих кімнат, житловою площею 73,3 кв.м., загальною площею 144,9 кв.м.

Продаж квартири вчинено за ціною 60590 грн, які покупець оплатив продавцю під час оформлення договору, сторони підтвердили факт повного розрахунку за придбану квартиру та відсутність одна до другої претензій (т.1 а.с. 6).

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 124917918 від 23.05.2018 щодо суб`єкта права власності ОСОБА_3 вбачається, що 04 серпня 2015 року державним реєстратором реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області Барчуком В.В., на підставі постанови у ВП 38572946 від 02.07.2013 року головним державним виконавцем ВДВС Івано-Франківського МУЮ Середюком В.Ю. винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Об`єкт нерухомого майна квартира за адресою АДРЕСА_2 . Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 23390574 від 04.08.2015 15:00:06 прийнято реєстраційною службою Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області. Вид обтяження - арешт нерухомого майна (а.с. 9-10 т.1).

Як вбачається з матеріалів справи, 12.07.2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 5407018, згідно умов якого останньому надано кредитні кошти в сумі 292000,00 швейцарських франків з кінцевою датою погашення 11.07.2014 року (а.с. 240-250, т. 1).

Забезпеченням зобов`язань позичальника за цим Договором є іпотека - нерухомість нежитлового призначення, ресторан «Водоспад», загальною площею 542,8 кв.м., який знаходиться за адресою по АДРЕСА_3 ( п.2.81 Договору).

За виконання зобов`язань за Договором позичальник несе повну відповідальність перед банком усім належним йому майном, у т.ч. коштами, на яке може звертатися стягнення у порядку, визначеному чинним законодавством України (п.2.8.7 Договору).

27.01.2009 року у зв`язку невиконанням боржником ОСОБА_3 кредитних зобов`язань, ВАТ «Укрексімбанк» надіслано останньому вимогу про дострокове погашення боргу, який станом на 26.01.2009 року становив 254298,37 швейцарських франків. Вказану вимогу ОСОБА_3 отримав 19.02.2009 року.

23.03.2009 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу вчинено виконавчий напис на підставі іпотечного договору № 5407261 від 20.07.2007 року, укладеного між Банком та Товариством з обмеженою відповідальністю «СВІЧА», від імені якого діяв ОСОБА_3 про звернення стягнення на нерухоме майно (ресторан «Водоспад»), зареєстрованого в реєстрі за № 433.

Згідно виконавчого напису запропоновано звернути стягнення на нерухоме майно - ресторан «Водоспад», загальною площею 542,8 кв.м., який знаходиться за адресою по АДРЕСА_3 , що належить на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю «Свіча».

За рахунок коштів, отриманих від реалізації вказаного нерухомого майна нотаріус пропонує задовольнити вимоги ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» у розмірі заборгованості по основній сумі кредиту станом на 23.03.2009 року - 246 809,53 швейцарських франків, заборгованість по прострочених відсотках 12036,24 швейцарських франків, заборгованість по комісії - 100 грн та 3700 грн витрати по вчиненню виконавчого напису (а.с.12 т.2).

Заставлене майно боржника реалізовано на прилюдних торгах згідно протоколу № 15/040/13-1-1 від 31.08.2013 року, а виконавчий документ згідно постанови начальника відділу державної виконавчої служби Долинського районного управління юстиції від 02.09.2013 року повернуто стягувачу.

Встановлено також, що 21.10.2009 року Івано-Франківським МВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області було відкрито виконавче провадження з виконання судового наказу, виданого Івано-Франківським міським судом 02.04.2009 року, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» заборгованості за кредитним договором в сумі 1701799,82 грн. У зв`язку з тим, що ухвалою Івано-Франківського міського суду від 03.12.2009 року судовий наказ скасовано, постановою старшого державного виконавця ВДВС Івано-Франківського міського управління юстиції від 09.12.2009 року виконавче провадження з виконання судового наказу закінчено (а.с. 96-97 т.3).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 30.04.2010 року (справа № 2-2045/2010) задоволено позов ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України та стягнуто з ОСОБА_3 на користь банку 2 239 209,83 грн, що в еквіваленті складає 279565,75 швейцарських франків заборгованості за кредитним договором № 5407С18 від 12.07.2007 року (а.с. 10-101 т.3).

Заочним рішення Івано-Франківського міського суду від 01.08.2012 року (справа № 0907/2-6672/2011) задоволено позов ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», стягнуто з ОСОБА_3 на користь банку заборгованість по сплаті відсотків за період з 01.12.2009 року по 31.03.2011 року в розмірі 37426,86 швейцарських франків, що по офіційному курсу НБУ від 12.07.2011 року еквівалентно 357917,52 грн, комісії з 01.12.2009 року по 31.03.2011 року в розмірі 800 грн та пені за період 01.08.2010 року по 10.04.2011 року в розмірі 318992,85 грн за кредитним договором №5407С18 від 12.07.2007 року, 1700 грн. витрат по оплаті державного мита та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи (а.с 257-259 т.1).

25.06.2013 року державним виконавцем Івано-Франківського ВДВС відкрито виконавче провадження № 38572946 на виконання виконавчого листа № 0907/2-6672/2011, виданого Івано-Франківським міським судом 14.06.2013 про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 за кредитом в розмірі 37426,86 швейцарських франків, пені в розмірі 800,00 гривень, та комісії в розмірі 318992,85 гривень, про що винесена відповідна постанова (а.с. 259).

В рамках зазначеного виконавчого провадження державним виконавцем 02.07.2013 року винесено постанову про накладення арешту на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження квартиру за адресою АДРЕСА_2 , на підставі якої реєстраційною службою Івано-Франківського міського управління юстиції прийнято рішення про державну реєстрацію обтяження у вигляді арешту нерухомого майна, індексний номер: 23390574 від 04.08.2015 15:00:06.

Позивач ОСОБА_2 , пред`явив позов про звільнення з-під арешту квартири яку він придбав у ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 15.10.2009 року, натомість ПАТ «Дежавний експортно-імпортний банк України» звернувся з зустрічним позовом про визнання договору купівлі--продажу квартири недійсним як таким, що укладений для уникнення сплати заборгованості за кредитним договором.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову банку, суд першої інстанції не дав належної правової оцінки доводам позивача щодо фраудаторності договору купівлі-продажу квартири.

Відтак, колегія суддів вважає необхідним зауважити, що згідно з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц, не виключається визнання недійсним договору, спрямованого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним і бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора.

Велика Палата Верховного Суду у наведеній справі зазначила, що позивач має право звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) і послатися на спеціальну норму, що передбачає визнання правочину недійсним.

Велика Палата Верховного Суду наголошує на тому, що правочини, які вчиняються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути неправомірною та недобросовісною. Отже, правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Відтак правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними і зводяться до зловживання правом.

Використання особою належного їй суб`єктивного права не для задоволення легітимних інтересів, а з метою заподіяння шкоди іншим учасникам цивільних правовідносин, задля приховування дійсного наміру сторін при вчиненні правочину є очевидним використанням приватноправового інструментарію всупереч його призначенню та за своєю суттю є "вживанням права на зло". За таких умов недійсність договору як приватноправова категорія є інструментом, який покликаний не допускати, або припиняти порушення цивільних прав та інтересів, або ж їх відновлювати.

Метою доброчесного боржника повинне бути добросовісне виконання всіх своїх зобов`язань, а в разі неможливості такого виконання - надання своєчасного та справедливого задоволення (сатисфакції) прав і правомірних інтересів кредитора, зокрема у процедурі банкрутства.

Фраудаторні правочини - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.

Фраудаторним правочином може бути як оплатний (договір купівлі-продажу), так і безоплатний договір.

Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредиторам використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог.

Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути:

- момент вчинення оплатного відчуження майна або дарування (вчинення правочину в підозрілий період, після відкриття провадження судової справи, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засіданні у справі;

- контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи);

- щодо оплатних цивільно-правових договорів важливе значення має ціна (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися.

Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17).

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову і фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається "про людське око", таким критеріям відповідати не може.

Отже, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності і набуває ознак фраудаторного правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам.

Визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України. Загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 ЦК України.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), тобто дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Частиною третьою статті 13 ЦК України унормовано, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина п`ята статті 203 ЦК України).

Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину - правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам.

Отже, правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Відтак правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними і зводяться до зловживання правом.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Тобто недійсність правочину зумовлюється наявністю підстав недійсності на момент вчинення (укладення) правочину.

Зібраними доказами в справі встановлено, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири боржником ОСОБА_3 вчинено після початку здійснення АТ «Укрексімбанк» заходів щодо примусового стягнення кредиту. Так, 19.02.2009 року ОСОБА_3 отримав вимогу про дострокове погашення боргу за кредитним договором в розмірі 254298,37 швейцарських франків; 23.03.2009 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на нерухоме майно ресторан «Водоспад» з метою стягнення боргу в розмірі 258845,77 швейцарських франків. 02.04.2009 року Івано-Франківським міським судом видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_3 на користь ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» заборгованості за кредитним договором в сумі 1701799,82 грн (який ухвалою Івано-Франківського міського суду від 03.12.2009 скасовано).

Встановлено також, що ОСОБА_3 23.10.2009 уклав біржовий договір купівлі-продажу транспортного засобу, який рішенням Іванно-Франківського міського суду від 24.01.2013 року визнано недійсним з тих підстав що 02.04.2009 року було видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_3 боргу в сумі 1701799,82 грн, на виконання якого постановою державного виконавця відділу ДВС від 21.10.2009 було накладено арешт на все майно боржника, у тому числі і на спірну квартиру, яку боржник відчужив 15.10.2009.

Згідно договору купівлі-продажу від 15.10.2009 квартира АДРЕСА_1 відчужена ОСОБА_3 - ОСОБА_2 за ціною 60590 грн, яка відповідно до наданих банком доказів у десять разів нижче ринкової вартості такої квартири на час її відчуження. Зазначена обставина сторонами не заперечується. Доказів проведення розрахунку за квартиру, окрім самого договору купівлі-продажу квартири, матеріали справи не містять.

Колегія суддів зауважує також, що суду не надано доказів того, що воля сторін була спрямована на реальне настання наслідків. Покупець ОСОБА_2 протягом тривалого часу не реєстрував своє право власності на вказану квартиру, не укладав, як власник квартири, будь-яких договорів щодо надання комунальних послуг, не здійснював оплату за їх надання. Представник позивача за первісним позовом у засіданні апеляційного суду не заперечив факт проживання сім`ї ОСОБА_3 у спірній квартирі, однак будь-яких договорів щодо того на яких умовах останнім використовується спірна квартира суду не представлено. Надані представником ОСОБА_1 квитанції про здійснення грошових переказів ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та його дружини не містять даних щодо призначення платежу, а відтак не можуть слугувати доказом того, що ОСОБА_3 сплачував на користь ОСОБА_1 кошти за користування квартирою, як і доказом сплати боргу (на користь ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на що посилався ОСОБА_3 .

Таким чином, вказані обставини у їх сукупності дають підстави для висновку, про те, що договір купівлі-продажу квартири укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не відповідає засадам справедливості, добросовісності та розумності, натомість укладений з метою унеможливлення стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором за рахунок належного йому нерухомого майна - квартири.

Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду, а відтак колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість вимог зустрічного позову банку про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 15.10.2009, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Стосовно клопотання представника позивача ОСОБА_1 про застосування до вимог зустрічного позову строку позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

Первісний позов ОСОБА_2 про звільнення майна з-під арешту та визнання права власності на квартиру пред`явив 24.05.2018 року, у якому відповідачем по справі зазначив ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». Однак оскільки стягувачем у виконавчому провадженні № 38572946, в рамках якого постановою головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , являється ПАТ «Державний експортно-імпортний банк», ухвалою Івано-Франківського міського суду від 01 червня 2022 року замінено відповідача АТ «Райффайзен Банк Аваль» на належного відповідача ПАТ «Державний експортно-імпортниий банк». Із зустрічним позовом банк звернувся 11 липня 2022 року.

Відповідно до положень ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною четвертою статті 367 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

АТ «Експортно-імпортний банк» не був стороною договору купівлі-продажу квартири, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 15.10.2009. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №304218878 від 05.07.2022, відсутні відомості про перехід права власності на квартиру від ОСОБА_3 до ОСОБА_2 і реєстрації такого права за останнім. Крім того, на квартиру в рамках виконавчого провадження про стягнення з боржника ОСОБА_3 на користь банку заборгованості у сумі 37426,86 швейцарських франківнакладено арешт.

Інших доказів щодо обізнаності банку про укладення договору купівлі-продажу квартири матеріали справи не містять.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що про порушення свого права позивач за зустрічним позовом дізнався з часу отримання ухвали суду першої інстанції від 01.06.2022 року про заміну належного відповідача у справі. Пред`явивши позов у липні 2022 року АТ «Державний експортно-імпортниий банк України» не пропустив строк звернення з позовом до суду, тому підстави для застосування наслідків спливу позовної давності, передбачені ч.4 ст. 367 ЦК України - відсутні.

Стосовно поданої до апеляційного суду заяви ВульчинаТ.-І.А. про визнання зустрічного позову АТ «Державний експортно-імпортниий банк України» слід зазначити наступне.

Як убачається з матеріалів справи відповідач за первісним та зустрічним позовом ОСОБА_3 подав до суду першої інстанції заяву, у якій не заперечив щодо позовних вимог ОСОБА_2 та ствердив, що згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 15 жовтня 2009 року продав квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 .

Однак, 29 січня 2024 року на адресу апеляційного суду ОСОБА_3 надіслав заяву, у якій визнав зустрічний позов АТ «Державний експортно-імпортний Банк» та вказав, що метою укладення договору було уникнення ризику звернення стягнення на квартиру для погашення заборгованості перед банком, розуміючи, що вартості іпотечного майна не буде достатньо для погашення боргу в повній сумі перед банком, наміру передавати квартиру у володіння та розпорядження ОСОБА_2 не мав. Вказану заяву підтримав у судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що поведінка відповідача ОСОБА_3 є суперечлива, оскільки в судах першої інстанції та апеляційної інстанції фактично визнав взаємовиключні первісний та зустрічний позови.

Посилання ОСОБА_3 на те, що у суді першої інстанції він визнав первісний позов так як ОСОБА_2 йому погрожував і такі погрози він сприймав реально не підтверджені будь-якими доказами. Крім того, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а рішення суду ухвалено 02.11.2023 року.

У зв`язку з цим, колегія суддів приходить до висновку, що матеріали справи, окрім заяв відповідача ОСОБА_3 містять достатнього доказів для вирішення спору по суті.

Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції постановив рішення з порушенням норм матеріального права, а тому рішення суду підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про задоволення зустрічного позову банку про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та відмову у задоволенні первісного позову про звільнення майна з-під арешту.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 02 листопада 2023 року скасувати та постановити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 , правонаступника ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк» третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Івано-Франківський міський відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про звільнення нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 з-під арешту, накладеного постановою головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції у ВП 38572946 від 02.07.2013 року та визнання за ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_1 - відмовити.

Зустрічний позов Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк» задовольнити.

Визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 15.10.2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 2887.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 квітня 2024 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: В.М. Луганська

О.О. Томин