КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Шевчук А.В.
Єдиний унікальний номер справи № 752/2341/21
Апеляційне провадження № 22-ц/824/8840/2024
ПОСТАНОВА

Іменем України

08 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мережко М.В.,

суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01 лютого 2024 року по справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди,

встановив:

У січні 2021 року ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ.» звернулося до суду із вказаною позовною заявою та просило стягнути із відповідача суму страхового відшкодування у розмірі 9 971,41 грн. та сплачений судовий збір.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 27 березня 2019 року між ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ.» та ОСОБА_3 було укладено Договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс) №АО/0402684, забезпечений транспортний засіб «Chevrolet» д.н.з. НОМЕР_1 .

Пізніше, 07 липня 2019 року о 23 годині 00 хвилин в м. Києві по вул. Оболонській, 57, мала місце ДТП за участю транспортного засобу «Chevrolet» д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 та транспортного засобу «SKODA» д.н.з. НОМЕР_2 .

Внаслідок даного ДТП було пошкоджено транспортний засіб «SKODA» д.н.з. НОМЕР_2 , з вини відповідача, цивільно-правова відповідальність, як водія автомобіля «Chevrolet» д.н.з. НОМЕР_1 , була застрахована у ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ.» згідно Договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а саме поліс №АО/0402684.

Постановою Подільського районного суду м. Києва у справі № 758/9565/19 ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні вищевказаної ДТП, та притягнуто останнього до адміністративної відповідальності за ст. 124, ч.1 ст. 130 КУпАП, у якій вказано що ДТП виникло у зв`язку із грубим порушенням ОСОБА_1 правил дорожнього руху, а саме керування транспортним засобом у стані сп`яніння.

Згідно з умовами Полісу № АО/0402684, на підставі страхового акту № 19.59.0 від 27 листопада 2019 року, заяви про страхове відшкодування та зібраних документів, ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ.» виплатило власнику пошкодженого транспортного засобу «SKODA» д.н.з. НОМЕР_2 , страхове відшкодування в розмірі 9 971,41 грн.

В добровільному порядку ОСОБА_1 суму сплаченого страхового відшкодування ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ.» не повернув, тому представник позивача звернувся до суду із регресною вимогою.

Згодом, 15 травня 2021 року між ФОП ОСОБА_2 та ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ.» укладено Договір №1/АК про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого право грошової вимоги відносно ОСОБА_1 перейшло від ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ.» до ФОП ОСОБА_2 .

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 01 лютого 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_2 матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у сумі 9 971 (дев`ять тисяч дев`ятсот сімдесят одну) гривню 41 копійку та сплачений судовий збір в розмірі 2 102 (дві тисячі сто дві) гривні 00 копійок.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01 лютого 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

У апеляційній скарзі вказує, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, зокрема, адреса його проживання АДРЕСА_1 , що підтверджується даними паспорта. Жодних документів з суду він не отримував, участі у праві не брав у зв`язку з неналежним повідомленням, що позбавило його права на захист. Щодо норм матеріального права, вказував, що ліцензії на провадження діяльності з надання фінансових послуг, у тому числі і надання послуг з факторингу ФОП ОСОБА_2 не видавалися, отже, передача боргу є порушенням ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг».

Договір № 1/АК про відступлення права вимоги від 14 травня 2021 року за своєю природою є не цесією, а є факторингом і по своєї суті є удаваним правочином, мета якого приховати правочин факторингу. Посилався також на правові висновки ВП ВС у справі № 465/646/11, справі 916/1410/19 про те, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням ч. 3 ст. 512 та ст. 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань які виникли на підставі кредитного договору, характерним с спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа. ВС зазначив, що під час цесії може бути відступлено право як грошової, так і негрошової (роботи, товари, послуги) вимоги. Предметом договору факторингу може бути тільки право грошової вимоги: як тієї, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (ст. 1078 ЦК України). В нашому випадку - грошова вимога, оскільки відступлення права вимоги відбувається за плату з дисконтом.

Вказував і на те, що закон не передбачає передачі права подання регресного позову (яке виникло у відповідності наявної ліцензії Страховика та ЗУ «Про страхування», ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та інших нормативних актів) іншій особі, яка не має відповідний прав, встановлених законом, який регулює страхову діяльність, оскільки у правовідношення зберігаються зобов`язання, які притаманні виключно страховику. Водночас, суд першої інстанції замість регресу помилково застосував суброгацію.

Також вказував, що він не був проінформований про те, що мас місце нібито відступлення права вимоги. В позовної заяві та матеріалах справи відсутнє будь-яке посилання, що він був проінформований про факт ніби то відступлення права вимоги. Зазначав, що він був готовий виплатити ТДВ «Страхова Компанія «Ю.ЕС.АЙ» суму регресу.

Також просив стягнути з позивача суму судового збору у розмірі 3 153,00 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ФОП ОСОБА_2 вказує, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, з урахуванням усіх наявних у матеріалах справи доказах. Апеляційну скаргу вважає безпідставною та необґрунтованою, тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін. Також просить вирішити питання про розподіл судових витрат, стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в сумі 5 000 грн.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є відшкодування шкоди в порядку регресу у розмірі 9 971, 41 грн.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Встановлено, що між ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.» та ОСОБА_3 було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО/0402684 від 27 березня 2019 року, відповідно до умов якого було застраховано транспортний засіб «Chevrolet Lacetti» д.н.з. НОМЕР_1 .

Пізніше, 07 липня 2019 року о 23 годині 00 хвилин в м. Києві по вул. Оболонській, 57, мала місце ДТП за участю транспортного засобу «Chevrolet» д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 та транспортного засобу «SKODA» д.н.з. НОМЕР_2 .

Внаслідок даного ДТП було пошкоджено транспортний засіб «SKODA» д.н.з. НОМЕР_2 , з вини відповідача, цивільно-правова відповідальність, як водія автомобіля «Chevrolet» д.н.з. НОМЕР_1 , була застрахована у ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ.» згідно Договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а саме поліс №АО/0402684.

Згідно з умовами Полісу № АО/0402684, на підставі страхового акту № 19.59.0 від 27 листопада 2019 року, заяви про страхове відшкодування та зібраних документів, ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ.» виплатило власнику пошкодженого транспортного засобу «SKODA» д.н.з. НОМЕР_2 , страхове відшкодування в розмірі 9 971,41 грн., що підтверджується матеріалами справи.

З матеріалів справи вбачається, що 14 травня 2021 року між ТДВ «СК Ю.ЕС.АЙ.» (первісний кредитор) та суб?єктом підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_2 (новий кредитор) було укладено договір про відступлення права вимоги №1/АК, за умовами якого новий кредитор набуває права вимоги за укладеними договорами страхування і понесеними судовими витратами та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошті у сумі, що дорівнює ціні договору. За вказаним договором ТДВ «СК Ю.ЕС.АЙ.» отримало від ФОП ОСОБА_2 фінансування в розмірі 100 785,76 грн., а ФОП ОСОБА_2 , в свою чергу, набув право одержання прибутку у формі різниці між загальним розміром (реальною вартістю) права вимоги, що відступається (14 096 427,54 грн.) і ціною вимоги, що передбачена договором про відступлення права вимоги (100 785,76 грн.).

За додатком № 1/АК до договору про відступлення права вимоги, який є частиною договору, відбулося відступлення щодо справи № 19.59.0, де страхувальником значиться ОСОБА_3 , дата випадку 07 липня 2019 року, боржником ОСОБА_1 , сума боргу 9 971,41 грн.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 10 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Страховий платіж (страховий внесок, страхова премія) - плата за страхування, яку страхувальник зобов`язаний внести страховику згідно з договором страхування.

Згідно зі ст. 980 ЦК України, предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: 1) життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Відповідно до ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною 2 ст. 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Актом цивільного законодавства, що регулює правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем внаслідок укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (у формі полісу) №АІ/1378459 є Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Вказаний Закон регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України, а також, містить виключний перелік підстав, за якими у страховика після виплати страхового відшкодування виникає право подати регресний позов до страхувальника, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду.

Відповідно до п. п. в) ч. 38.1.1. 38.1. ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» Страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов: 38.1.1. до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду: в) якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником).

Тобто, зазначена стаття передбачає наявність права у страховика на пред`явлення регресного позову, внаслідок порушення особою обов`язку визначеному у п. п. в) ч. 38.1.1. 38.1. ст. 38 Закону.

Верховний Суд України у постанові від 12 лютого 2014 року у справі №6-1ЦС14 дійшов висновку, що, виходячи з аналізу статей 33, 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», слід зазначити, що у зв`язку із внесеними до цього Закону змінами було збережено як обов`язок страхувальника щодо вжиття заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів, повідомлення страховика про настання ДТП, так і відповідне право страховика після виплати страхового відшкодування подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив його про настання ДТП.

Неузгодженість нумерації підпунктів пункту 33.1 статті 33 та підпунктів пункту 38.1 статті 38 Закону, після внесених до них змін Законом України від 17 лютого 2011 року № 3045-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо дорожньо-транспортних пригод та виплати страхового відшкодування», не може обмежувати встановлене статтею 38 Закону право страховика подати регресний позов до страхувальника у разі недотримання строків і умов повідомлення страховика про дорожньо-транспортну пригоду, а тому й не може бути підставою для відмови в задоволенні такого позову.

На підставі викладеного, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги є доведеними, обґрунтованими, а тому наявні підстави для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм процесуального права, права відповідача на судовий захист, вимог змагальності та рівності сторін оцінюються колегією суддів критично з огляду на таке.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вірно керувався ст. 1191 ЦК України, про те, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Згідно зі ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Враховуючи викладене вище та положення вказаних норм, зважаючи на те, що внаслідок порушення правил дорожнього руху відповідач завдав шкоду транспортному засобу, який було застраховано, а також те, що ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай», правонаступником якого є позивач, виплатив страхове відшкодування в розмірі 9 971, 41 грн. та набув право на подання регресного позову до відповідача, суд першої інстанції вважав, що позовні вимоги слід задовольнити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги, щодо неналежного повідомлення, спростовуються матеріалами справи, зокрема, судом першої інстанції зроблено запит щодо зареєстрованого місця проживання.

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 38) і на цю ж адресу надіслано судове повідомлення, яке відповідачем не отримано, адреса, зазначена на конверті відповідає адресі реєстрації.

Доводи щодо укладення договору факторингу, а отже і неправомірності передачі боргу до ФОП ОСОБА_2 , відсутності ліцензії на провадження страхової та фінансової діяльності, апеляційний суд відхиляє з огляду на таке.

Відповідно до законодавчого визначення договір про відступлення права вимоги (цесія) складається з відповідних критеріїв, а саме: може бути укладений між будь-якими учасниками цивільних відносин; передбачає заміну кредитора у зобов`язанні; предметом є передання права вимоги за будь-яким зобов`язанням (включаючи не грошові) від однієї особи до іншої; за передання права вимоги може справлятися плата у будь-якій формі (купівлі-продаж права вимоги).

Цесія - похідне від основного зобов`язання, що зазнало широкого застосування у сучасному діловому обігу; правочин, на підставі якого відбувається передача права вимоги (до боржника) від первісного кредитора (цедента) до нового кредитора (цесіонарія). Операція відступлення права вимоги є одним з поширених способів вирішення проблем, пов`язаних з погашенням заборгованості.

Відповідно до Постанови Верховного Суду в рамках справи № 712/8836/18, провадження № 61- 19728св19 (ЄДРСРУ № 5848783) проведено розмежування договорів факторингу та цесії.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 512 ЦК України визначені загальні підстави та порядок заміни кредитора в зобов`язанні, відповідно до якої кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Відступлення права вимоги (цесія) за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Договір відступлення права вимоги може бути як безоплатним, так і оплатним.

В останньому випадку на відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу, оскільки частина третя статті 656 ЦК України передбачає, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Аналогічна правова позиція висвітлена в окремій думці Судді Великої Палати Верховного Суду Рогач Л.І. по справі № 909/968/16 від 11.09.2018 р.

Таким чином, набуття права вимоги до боржника про відшкодування шкоди в порядку регресу не суперечить ознакам та змісту договору цесії.

Отже, за змістом статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, установлених законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 ЦК України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

З виконанням страховиком на підставі договору добровільного майнового страхування свого обов`язку з відшкодування на користь потерпілого завданої йому внаслідок ДТП шкоди відповідно до приписів ст. 512 ЦК України відбувається фактична заміна кредитора у таких зобов`язаннях: деліктному зобов`язанні винуватця; зобов`язанні страховика за договором (полісом) здійснити відшкодування завданої шкоди, адже відповідні права потерпілого як кредитора переходять до страховика за договором добровільного майнового страхування.

Відступлення права вимоги (цесія) за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Договір відступлення права вимоги може бути як безоплатним, так і сплатним.

Договір відступлення права вимоги № 1/АК від 14 травня 2021 року між ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ.» та ФОП ОСОБА_2 має своїм предметом - відступлення права вимоги до боржника про відшкодування шкоди в порядку регресу.

Можливість відступлення первісним кредитором новому кредитору як повного обсягу прав та обов`язків, належних йому на момент відступлення (універсальне правонаступництво), так і можливість відступлення прав лише у певній частині, що обумовлюється сторонами в договорі відступлення права вимоги (сингулярне правонаступництво) не заборонена законом.

Відповідно до ст. 512-518 ЦК України суб`єктний склад правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до ст. 2 цього Кодексу учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.

Якщо предметом і метою договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору властиві як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункт 51)).

Разом з тим, якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути зумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не означає наявність фінансової послуги, яку новий кредитор надає попередньому (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункт 57)).

Договір про відступлення права вимоги № 1/АК від 14 травня 2021 року за своїми ознаками є договором відступлення права вимоги.

ФОП ОСОБА_2 , що набув лише право вимагати виконання зобов`язань за договором страхування в порядку регресу. Отже, такий договір не можна кваліфікувати як договір факторингу. Він є змішаним, бо містить елементи різних договорів (частина друга статті 628 ЦК України), зокрема ознаки договору купівлі-продажу права вимоги (продавець продав, а покупець придбав право вимоги) і договору відступлення права вимоги (цесії) (первісний кредитор передав право вимоги новому кредитору).

Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеної в постанові від 11 серпня 2021 року у справі № 191/3904/18.

Отже, вищезазначене спростовує твердження відповідача про те, що Договір відступлення права вимоги № 1/АК від 14 травня 2021 року є факторингом в універсальному понятті ознак такого договору.

Отже, апеляційний суд приймає позицію суду першої інстанції щодо встановлення обставин уступки права вимоги.

Щодо відсутності ліцензій у ФОП ОСОБА_2 на здійснення діяльності, апеляційний суд вказує таке.

Договір відступлення права вимоги між ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ.» та ФОП ОСОБА_2 № 1/АК від 14 травня 2021 року був укладений після укладення Договору страхування, визнанням страховою компанією страхових випадків, виплати страхового відшкодування відповідно договорів згідно яких відбулося право відступлення, тобто після надання страховою компанією всіх фінансових послуг.

Отже, ФОП ОСОБА_2 не здійснював та не здійснює фінансові послуги, адже за умовами Договору відступлення прав вимоги отримала лише право вимоги виконання зобов`язань у розмірі та обсязі, які існували на момент укладення цього договору, без можливості нарахування додаткових процентів та здійснення інших фінансових послуг, якими був наділений первісний кредитор (відбулося відступлення права вимоги в частині боргу).

За правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду № 522/12307/15-ц (провадження 61-13310св18) від 14.08.2019 року, набуття, реалізація чи передача набутих прав та вимог не є одним із видів чи частиною його страхової діяльності, а тому юридично значимі дії щодо передачі таких прав іншій особі чи звернення з регресною вимогою не потребують наявності відповідної ліцензії.

Отже, в Договорі відступлення права вимоги № 1/АК від 14 травня 2021 року не міститься жодного пункту, який би свідчив про здійснення страхової діяльності та фінансових операцій, що притаманні договорам факторингу та факторингової діяльності, та потребують отримання ліцензії правонаступником позивача для відшкодування шкоди завданої відповідачем - ОСОБА_1 .

Окремо суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що апелянт зазначає про те, що він був готовий виплатити ТДВ «Страхова Компанія «Ю.ЕС.АЙ» суму регресу, а отже, фактично визнав вимоги первісного кредитора. Судове провадження його такого права не позбавляло, доказів сплати первісному кредиторові - страхові компанії, апелянтом не надано.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача, крім іншого, просить суд стягнути на його користь судові витрати.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом пяти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Судові витрати на правничу допомогу це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу.

Згідно з ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони.

Частиною 3 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, на користь якої ухвалене рішення, за рахунок іншої сторони. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі № 814/698/16.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі відмови в позові - на позивача.

На підтвердження розміру понесених ФОП ОСОБА_2 витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, в матеріалах справи містяться: ордер, акт приймання-передачі наданих послуг за договором про надання правової допомоги №1 від 14 травня 2021 року.

Відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 жовтня 2021 року за змістом статті 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Враховуючи те, що в матеріалах справи містяться документально підтверджені витрати позивача ФОП ОСОБА_2 на правову допомогу на загальну суму 5 000,00 гривень, суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення вказаних витрат із відповідача на користь позивача.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.В. Мережко

Судді: Н.В. Поліщук

В.В. Соколова