Ухвала

Іменем України

29 березня 2024 року

м. Київ

справа № 760/24829/19

провадження № 61-3632ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу Міністерства оборони України, яка підписана представником ОСОБА_1 , на ухвалу Київського апеляційного суду від 20 листопада 2023 року у складі колегії суддів: Таргоній Д. О., Голуб С. А., Писаної Т. О., у справі за позовом ОСОБА_2 до Міністерства оборони України про відшкодування шкоди завданої фізичній особі незаконними рішеннями,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до Міністерства оборони України про відшкодування шкоди завданої фізичній особі незаконними рішеннями.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва в складі судді: Усатової І. А., від 21 липня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_2 шкоду, завдану фізичній особі незаконним рішенням, у розмірі 28 937,04 грн, з яких: розмір 3% річних за вищевказаний період становить 6 530,96 грн; розмір інфляційних нарахувань на суму боргу за вищевказаний період становить 22 406,08 грн. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

19 квітня 2023 року, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Міністерство оборони України подало апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 листопада 2023 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 21 липня 2021 року відмовлено.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:

відповідно до частини другої статті 358 ЦПК України, незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили. Тобто, за правилами частини другої статті 358 ЦПК України розгляд апеляційної скарги, поданої після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення можливий, якщо особа, яка подала скаргу не була повідомленою про розгляд справи;

з матеріалів справи вбачається, що рішення Солом`янського районного суду м. Києва ухвалене 21 липня 2021 року (а. с. 84 - 89), тоді як апеляційну скаргу подано до суду апеляційної інстанції 19 квітня 2023 року, що підтверджується конвертом про направлення апеляційної скарги. Апелянт про розгляд цієї справи в суді першої інстанції повідомлявся належним чином, що підтверджується матеріалами справи, зокрема, наявним в матеріалах справи відзивом на позовну заяву (а. с. 53 - 59) та запереченнями на відповідь на відзив (а. с. 74 - 80), поданими Міністерством оборони України, в яких відповідач просив відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 до Міністерства оборони України про відшкодування шкоди завданої фізичній особі незаконними рішеннями;

в обґрунтування поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження Міністерство оборони України посилається на частину другу статті 354 ЦПК України та вказує, що копію оскаржуваного рішення останні отримали лише 18 квітня 2023 року. Однак, колегія суддів звертає увагу на те, що ця обставина не є підставою для поновлення пропущеного строку, встановленого законом для вчинення процесуальної дії. Європейський суд з прав людини неодноразово зауважував, що «вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави…» (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 03 квітня 2008 року). У кожній справі суди мають перевірити наявність підстав для поновлення строку на оскарження, визнати їх виправданими, а також мотивувати свій висновок про наявність поважних причин для поновлення пропущеного процесуального строку. Сама лише вказівка на наявність поважних причин не є належним мотивуванням висновку про поновлення строку і є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод;

Міністерство оборони України, як відповідач знав про розгляд справи № 760/24829/19 в Солом`янському районному суді м. Києва, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Доказів того, що строк на апеляційне оскарження пропущено внаслідок виникнення обставин непереборної сили Міністерством оборони України не надано. Оскільки апеляційна скарга подана більше ніж через рік після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення за правилами частини другої статті 358 ЦПК України у відкритті апеляційного провадження слід відмовити.

13 березня 2024 року Міністерство оборони України подало до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_1 , на ухвалу Київського апеляційного суду від 20 листопада 2023 року, у якій, посилаючись порушення судом норм процесуального права, просить: поновити строк на касаційне оскарження ухвали Київського апеляційного суду від 20 листопада 2023 року; скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та передати справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження мотивоване тим, що копія оскарженої ухвали не надходила ні на електронну адресу відповідача, ні засобами поштового зв`язку на поштову адресу відповідача. У підсистемі «Електронний суд» копія оскарженої ухвали також не надходила. Міністерству оборони України стало відомо про постановлення ухвали 29 січня 2024 року. 20 лютого 2024 року Міністерством оборони України було подано касаційну скаргу на ухвалу Київського апеляційного суду 20 листопада 2023 року, проте ухвалою Верховного Суду від 05 березня 2024 року касаційну скаргу повернуто. Ухвалу Верховного Суду від 05 березня 2024 року відповідач отримав 08 березня 2024 року. У зв`язку з цим відповідач просить поновити строк на касаційне оскарження.

Європейський суд з прав людини вказав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 3 квітня 2008 року).

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення (частина друга статті 390 ЦПК України).

Аналіз касаційної скарги та доданих до неї матеріалів свідчить, що строк на касаційне оскарження пропущений з поважних причин. Тому суд, на підставі статті 390 ЦПК України, поновлює його.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

розгляд справи у суді першої інстанції здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи і рішення у справі ухвалювалося за відсутності представників сторін. Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 21 липня 2021 року було отримано представником відповідача 18 квітня 2023 року. До вказаної дати оскаржене рішення не надходило до Міністерства оборони України у будь-який інший спосіб. Зокрема, звертаючись до суду із апеляційною скаргою та клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження представником відповідача зазначалося про існування проблем з функціонуванням електронного суду в Україні та обміном процесуальними документами в електронній формі. На підтвердження зазначених обставин до апеляційної скарги представником Міністерства оборони України було додано листи ДП «Центр судових сервісів», відповідно до якого станом на 02 червня 2022 року реєстрацію кабінету юридичної особи «Міністерство оборони України» не було коректно завершено, відсутня інформація у полі «Email». Згідно з листом ДП «Центр судових сервісів» від 06 жовтня 2022 року №624-2022 електронний кабінет Електронного суду Міністерства оборони України, , був зареєстрований 07 грудня 2021 року о 12:20 (тобто вже після ухвалення оскаржено рішення). Але в електронному кабінету Електронного суду Міністерства оборони України не вказана електронна пошта. Інформація про процесуальні документи, що надходять до кабінету, не надсилається на електронну пошту. Ці обставини є підтвердженням того, що оскаржуване рішення не могло бути отримане Міністерством оборони України через електронний кабінет Електронного Суду або на електронну адресу. Відомості щодо направлення судом першої інстанції оскаржуваного судового рішення на адресу Міністерства оборони України засобами поштового зв`язку відсутні;

судом апеляційної інстанції не було надано оцінки неналежному виконанню судом першої інстанції обов`язку щодо своєчасного направлення Міністерству оборони України, як стороні у справи, копії судового рішення.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили (частина друга статті 358 ЦПК України).

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18) вказано, що:

«загальновизнане положення про дію цивільних процесуальних норм у часі передбачає, що незалежно від часу відкриття провадження у справі, при здійсненні процесуальних дій застосовуються той процесуальний закон, який діє на момент здійснення таких дій».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009 (провадження № 14-36цс21) зазначено, що:

«відповідно до загальновизнаного положення про дію процесуальних норм у часі незалежно від часу відкриття провадження у справі при вчиненні процесуальних дій застосовується той процесуальний закон, який діє на момент їхнього вчинення (див. постанову Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 6 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц).

ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII, який набрав чинності 15 грудня 2017 року, у частині третій статті 3 передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (див. також частину третю статті 3 ГПК України у редакції Закону № 2147-VIII). Аналогічний за змістом припис був передбачений у частині третій статті 2 ЦПК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2147-VIII. Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом (частина перша статті 126 ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII). Аналогічний припис є у частині першій статті 118 ГПК України у редакції Закону № 2147-VIII, а також був передбачений у частині першій статті 72 ЦПК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2147-VIII. Згідно з підпунктом 13 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII, застосовним досудових рішень, ухвалених судами першої інстанції перед набранням чинності цією редакцією кодексу, такі рішення набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією кодексу. Аналогічний припис передбачений у підпункті 13 пункту 1 розділу ХІ «Перехідні положення» ГПК України у редакції Закону № 2147-VIII. Порядок і строки оскарження судового рішення, ухваленого судом першої інстанції до 15 грудня 2017 року, були визначені у частині першій статті 294 й абзаці третьому частини третьої статті 297 ЦПК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2147-VIII».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 березня 2020 року у справі № 296/3261/17 (провадження № 61-678св20) зазначено, що

«виходячи з аналізу частини другої статті 358 ЦПК України у разі подання апеляційної скарги після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, особа, яка подає скаргу має довести, а апеляційний суд перевірити наявність випадків передбачених пунктами 1-2 вказаної норми. ЄСПЛ у рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» зазначив, що у кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип остаточності судового рішення. Сама по собі відсутність рішення суду від 06 лютого 2018 року в Єдиному державному реєстрі судових рішень до жовтня 2019 року не свідчить про наявність випадків, передбачених частиною другою статті 358 ЦПК України, та не було перешкодою для отримання відповідачем або його представником безпосередньо в суді інформації стан відомого їм судового провадження».

Європейський суд з прав людини зауважив, що норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (PERETYAKA AND SHEREMETYEV v. UKRAINE, № 17160/06 та N 35548/06, § 34, від 21 грудня 2010 року).

Апеляційний суд встановив, що: Міністерство оборони України було обізнане про розгляд справи судом першої інстанції; відповідач про розгляд справи в суді першої інстанції повідомлявся належним чином, що підтверджується матеріалами справи, зокрема, наявним в матеріалах справи відзивом на позовну заяву (а. с. 53 - 59) та запереченнями на відповідь на відзив (а. с. 74 - 80), поданими Міністерством оборони України, в яких відповідач просив відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 до Міністерства оборони України про відшкодування шкоди завданої фізичній особі незаконними рішеннями; апеляційну скаргу на рішення Солом`янського районного суду м. Києва ухвалене 21 липня 2021 року відповідач подав 19 квітня 2023 року, тобто, після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення; доказів того, що строк на апеляційне оскарження пропущено внаслідок виникнення обставин непереборної сили Міністерством оборони України не надано.

Встановивши, що Міністерство оборони України подало апеляційну скаргу 19 квітня 2023 року, тобто, після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у відкритті апеляційного провадження.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженого судового рішення свідчить, що правильне застосовування апеляційним судом норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

У разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення (частина четверта статті 394 ЦПК України).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Поновити Міністерству оборони України строк на касаційне оскарження ухвали Київського апеляційного суду від 20 листопада 2023 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Міністерства оборони України, яка підписана представником ОСОБА_1 , на ухвалу Київського апеляційного суду від 20 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Міністерства оборони України про відшкодування шкоди завданої фізичній особі незаконними рішеннями.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков