Єдиний унікальний номер справи 754/2737/23
Провадження №22-ц/824/3570/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 28 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення пені за нараховані аліменти,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення пені за нараховані аліменти.

Позивач свої вимоги мотивує тим, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сином ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Син залишився проживати разом з матір`ю, а батько ухилявся від участі у його матеріальному утриманні протягом багатьох років, майже від його народження. Неналежне виконання ним договору про сплату аліментів змусило позивачку у 2016 році звертатися до суду із вимогами про стягнення заборгованості та збільшення суми аліментів. 15.08.2018 року рішенням Деснянського районного суду міста Києва розмір аліментів було збільшено з 50 грн. до 3000 грн., однак і подальша оплата аліментів відбувалася нерівномірно та невчасно. На даний момент залишається несплаченим борг у розмірі 114 778,14 грн., але й ті місячні зобов`язання, які виконані, виконувалися з простроченням більш ніж 1300 днів кожне.

На підставі викладеного, просила суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пеню за прострочення зі сплати аліментів у розмірі 120120,70 грн та покласти на відповідача судові витрати включно з витратами, понесеними на оплату за договором про надання правової допомоги.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28 червня 2023 року позов задоволено.

Не погоджуючись із таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, недоведеність обставин, невідповідність висновків обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального прав та неправильне застосування норм процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні вимог позивача відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, у приписах ч.2 ст. 196 СК України немає такої обставини як наявність чи відсутність вини у діях платника аліментів, тому позиція суду про наявність вини не ґрунтується на нормах матеріального права. Вказує, що суд першої інстанції не мотивував у своєму рішенні, чому наявність дитини не є тією обставиною, яка має враховуватись як сімейний стан платника аліментів, не врахував матеріальний стан Відповідача. Зазначає, що на день досягнення дитиною 18 років відповідач повністю оплатив поточні нарахування і частково погасив заборгованість в розмірі 140 767 гривень, зменшивши її до 114 778 гривень.

31 липня 2023 року до Київського апеляційного суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона не погоджуючись із доводами викладеними у апеляційній скарзі, просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Згідно із ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки у справі ціна позову становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму, а дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з положеннями ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання встановлених законом умов) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги з наступних підстав:

В ході розгляду справи судом було встановлено, що 09.12.2019 року постановою головного державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Київ Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Попик О.В відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 на виконання виконавчого листа Деснянського районного суду м Києва у справі № 754/1167/16-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 3000 грн. на кожного, щомісячно, починаючи з 27 січня 2016 року, і до досягнення дітьми повноліття.

Відповідно до розрахунку заборгованості державного виконавця в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 01.02.2023 станом на січень 2023 року заборгованість відповідача зі сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_5 становить 114778,14 грн. Також з вказаного розрахунку вбачається, що станом на 20.04.2022 року заборгованість відповідача за сплатою аліментів складала 138578,14 грн., яку з травня 2022 по січень 2023 відповідачем було частково погашено.

Суд, задовольняючи позовні вимоги позивача, зазначив, що заборгованість зі сплати аліментів виникла з вини відповідача, що останнім не спростовано, тому позивач має право на стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені за несплату аліментів за період з 01.02.2016 по 01.05.2022 у розмірі 120120,70 грн. Враховуючи, що розмір пені, заявлений позивачкою, не перевищує розмір заборгованості, на підставі приписів частини першої статті 196 СК України позивач має право на стягнення пені у розмірі 120120,70 грн.

Основним доводом апеляційної скарги є те, що у приписах ч.2 ст. 196 СК України немає такої обставини як наявність чи відсутність вини у діях платника аліментів, тому позиція суду про наявність вини не ґрунтується на нормах матеріального права .

Відповідно до положень статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Відповідно до положень п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року №3 вказано, що передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16 відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1554цс16, від 16 березня 2016 року у справі № 6-2589цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1477цс15, від 16 березня 2016 року у справі № 6-300цс16 та дійшла висновку, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення.

Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1%. Тобто, заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1%.

За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем.

Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем.

У разі виплати аліментів частинами, необхідно зазначити, що якщо такі часткові платежі вчинені протягом місяця, у якому повинні сплачуватися аліменти, і їх загальна сума становить місячний платіж, визначений у рішенні суду про стягнення аліментів, вважається, що той з батьків, який повинен сплачувати аліменти, виконав ці зобов`язання.

У разі, якщо місячний платіж сплачено не у повному розмірі, то пеня буде нараховуватися з першого дня місяця, наступного за місяцем сплати чергового платежу, на різницю між розміром, який мав бути сплачений на утримання дитини, та розміром фактично сплачених аліментів з урахуванням строку прострочення та ставки пені - 1%.

Строк прострочення вираховується з урахуванням раніше зазначеного правила і починає перебіг з першого дня місяця, наступного за місяцем внесення періодичного платежу, до дня, який передує дню сплати заборгованості.

У разі, якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1%.

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже, і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення.

Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19) вказано, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Зважаючи на вищевказані норми, саме на відповідача покладається обов`язок доведення тих обставин, які виключають його вину в несплаті аліментів. При цьому з точки зору суду відсутність такої вини відповідача означає виникнення та існування заборгованості з аліментів у зв`язку з обставинами, які об`єктивно не залежали від волі та поведінки відповідача. В той же час наявність таких об`єктивних обставин в даній справі доведена не була.

В своєму відзиві на позовну заяву відповідач посилався на виникнення заборгованості у зв`язку з тим, що рішення суду про стягнення аліментів на дітей у розмірі по 3 000 грн. на місяць починаючи з 27 січня 2016 року було ухвалене апеляційним судом 22 січня 2019 року. Даний аргумент з точки зору колегії суддів не може вважатися належним обґрунтуванням для зняття вини з відповідача у заборгованості з аліментів, оскільки обов`язок утримання батьками дітей встановлюється не рішенням суду, він передбачений положеннями Закону, відтак відповідач мав усвідомлювати необхідність його виконання ще до того, як такий обов`язок було формалізовано судовим рішенням.

Не було з точки зору суду належним чином доведено відповідачем і неможливості сплати аліментів через відсутність доходу. З даного приводу відповідач надав лише довідку про те, коли він працевлаштувався до ТОВ «Алумедіум». В той же час жодного доказу як з приводу його попереднього працевлаштування, так і належних доказів з приводу матеріального стану в цілому (а саме це має враховуватися в даного роду випадках) до матеріалів справи надано не було. Існування ж між колишнім подружжям боргових зобов`язань по-перше, також не було доведено жодним доказом, а по-друге, взагалі не відноситься до даного роду правовідносин і не може враховуватися при вирішенні справи, адже аліменти мають цільовий характер і направлені виключно на забезпечення потреб дітей.

Положеннями ч. 2 ст. 196 СК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. При цьому комплексне трактування такої норми разом з іншими частинами ст. 196 СК України, які регулюють питання відповідальності за прострочення сплати аліментів, дозволяє зробити висновок про те, що вказане зменшення розміру пені за прострочення сплати аліментів можливе не лише за умови декларативного зазначення обставин, які можуть враховуватися в даному випадку, а саме належного підтвердження та доведення, яким саме чином вказані обставини вплинули на питання сплати аліментів та виникнення заборгованості.

В даній же справі відповідач лише декларативно зазначив, що у нього є інша дитина. При цьому жодного доказу безпосереднього впливу такого факту як на питання заборгованості з платежів по утриманню перших дітей, так і взагалі фактичного здійснення утримання відповідачем доньки, до матеріалів справи також представлено не було.

Окремо пр. цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що декларуючи факт народження в 2017 році у нього доньки, відповідач тим не менш не ставив питання про зменшення розміру пені на заборгованість з виплати аліментів, а просив суд відхилити позов в повному обсязі.

З огляду на вищевказане, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року в справі «Руїз Торія проти Іспанії», заява № 18390/91).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 28 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Т.О. Писана

К.П. Приходько