ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«02» квітня 2024 року

м. Харків

справа № 953/7015/23

провадження № 22ц/818/1348/24

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Мальованого Ю.М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Волобуєва О.О.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - Комунальне підприємство «Харківводоканал», представник відповідача - Васьков О. Ю.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2023 року в складі судді Власової Ю.Ю.

в с т а н о в и в:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Комунального підприємства «Харківводоканал» про захист прав споживача.

Позовна заява мотивована тим, що вона є співвласником (1/5) квартири, що розташована за адресою АДРЕСА_1 та відповідно споживачкою послуг з водопостачання та водовідведення, які надаються Комунальним підприємством «Харківводоканал», особовий рахунок НОМЕР_1 .

18 травня 2023 року в абонентському відділі Комунального підприємства «Харківводоканал» нею отримано довідку про нарахування та оплату за послуги з водопостачання (зведена картка абонента). З тексту довідки вбачається, що нарахування за період до 2018 року не надані, нарахування з березня 2022 року по квітень 2023 року здійснені «за середнім споживанням», незважаючи на встановлені в квартирі лічильники споживання холодної та гарячої води та наявність статусу «тимчасово переміщеної особи». Загальна сума заборгованості станом на 01 травня 2023 року вказана 32 213,95 грн.

Зазначила, що ця сума боргу повинна бути зменшена на суму нарахувань за особовим рахунком станом на 02 квітня 2017 року у зв`язку з безпідставністю нарахування 28 024,66 грн через пропуск відповідачем строку позовної давності для стягнення боргу у судовому порядку.

Просила визнати безпідставним борг у розмірі 28 024,66 грн за надання послуг з постачання холодної води та водовідведення за адресою: АДРЕСА_1 та списати зазначену вище суму з особового рахунку № НОМЕР_1 .

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2023 року позов ОСОБА_1 - залишено без задоволення.

На вказане рішення суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права. Так, не врахував того, що відмова суду у праві позивачки на звернення до суду, поставлення права особи на звернення до суду в залежність від згоди інших осіб суперечать Конституції України та чинному законодавству України. Якщо споживач не має наміру сплачувати борг (тому, що не згоден із його існуванням; тому що постачальник пропустив позовну давність для стягнення боргу у судовому порядку, тощо), а постачальник і не списує борг з особового рахунку на вимогу споживача, і не звертається до суду за його стягненням, то споживач буде надалі одержувати від постачальника рахунки із зазначенням боргу. Таке відображення спірного боргу в особовому рахунку може спровокувати споживача на помилкову сплату коштів всупереч його волі. Задоволення вимоги зобов`язати постачальника списати з особового рахунку споживача заборгованість унеможливить виставлення цим постачальником рахунків на суму боргу.

08 березня 2024 року через систему «Електронний суд» до суду апеляційної інстанції Комунальне підприємство «Харківводоканал» надіслав відзив на апеляційну скаргу, в якому вважав рішення суду законним, а апеляційну скаргу необґрунтованою. При цьому посилався на те, що як вбачається з позовної заяви та відсутності документального підтвердження згоди інших співвласників на звернення до суду та їхнього волевиявлення щодо згоди або незгоди з нарахованим розміром плати за послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, позивачем знехтувані права та інтереси інших співвласників квартири всупереч умов здійснення права спільної сумісної власності. Але позов подано в інтересах всіх співвласників без врахування їхнього волевиявлення та без належних повноважень на здійснення таких дій. Також позивачкою не вказано, яке саме право споживача було порушено, та якою нормою законодавства передбачене визнання заборгованості безпідставною. Зазначив, що позивачкою не надано документального підтвердження звернення до підприємства з заявою про перерахування розміру плати за комунальні послуги в разі тимчасової відсутності в житловому приміщенні.

До суду апеляційної інстанції учасники справи, будучи належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилися. 01 квітня 2024 року до суду апеляційної інстанції від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. В цій заяві він заперечував проти задоволення апеляційної скарги та вважав судове рішення законним та обгрунтованим. Клопотань щодо відкладення розгляду справи від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило. У зв`язку з чим суд апеляційної інстанції уважав за можливе розглянути справу за їх відсутності на підставі частини другої статті 372 ЦПК України.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки права позивачки не порушено, судового захисту вони не потребують.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 є співвласниками квартири АДРЕСА_2 (а.с.12-13).

З довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 28 квітня 2023 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані наступні особи: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.16).

Як вбачається зі зведеної картки абонента по АДРЕСА_1 , особовий рахунок НОМЕР_1 , відкритий на ім`я ОСОБА_2 .. Станом на 01 січня 2019 року заборгованість за комунальні послуги з водопостачання та водовідведення становить 30 664,90 грн, заборгованість станом на квітень 2023 року - 32 213,95 грн (а.с.9-10).

Також матеріали справи містять копії рахунків за послуги з водопостачання та водовідведення, в яких зазначено загальний розмір заборгованості, зокрема за березень 2017 року сума до сплати складає 28 024,66 грн, за квітень 2023 року - 32213,95 грн (а.с.11).

Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог статей 150,151,156 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей. Громадяни, які мають у приватній власності квартиру, зобов`язані забезпечувати її схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку прибудинкову територію. Члени сім`ї власника квартири (дружина, їх діти, батьки), які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири. Члени сім`ї власника квартири зобов`язані до неї дбайливо ставитися. Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню квартири і прибудинкової території та проведенню ремонту.

Статтею 633 ЦК України визначено, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом. Підприємець не має права відмовитися від укладення публічного договору за наявності у нього можливостей надання споживачеві відповідних товарів (робіт, послуг). У разі необґрунтованої відмови підприємця від укладення публічного договору він має відшкодувати збитки, завдані споживачеві такою відмовою. Актами цивільного законодавства можуть бути встановлені правила, обов`язкові для сторін при укладенні і виконанні публічного договору. Умови публічного договору, які суперечать частині другій цієї статті та правилам, обов`язковим для сторін при укладенні і виконанні публічного договору, є нікчемними.

Частиною 1 статті 639 ЦК України передбачено, що договір може бути укладений у будь - якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції другою стороною та вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до частини 2 статті 642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товар, надала послуги, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця діє є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Спірні правовідносини виникли у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг і регулюються, зокрема, Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV (далі - Закон № 1875-IV), чинним на час виникнення спірних правовідносин.

Частиною першої статті 13 Закону № 1875-ІV передбачено, що залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є власник, споживач, виконавець, виробник (частина друга статті 19 Закону № 1875-IV).

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону №1875-IVпередбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

При цьому, такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частиною третьою статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень законодавства, закріплений також у статті 162 Житлового кодексу України.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року в справі № 750/12850/16-ц і від 06 листопада 2019 року в справі № 642/2858/16.

Визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами, та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги згідно з чинними тарифами.

Матеріали справи свідчать про те, що Комунальне підприємство «Харківводоканал» обслуговує житловий будинок по АДРЕСА_3 , де мешкає ОСОБА_1 .

У встановленому законом порядку ОСОБА_1 , або інші співвласники, не відмовлялись від надання послуг Комунального підприємства «Харківводоканал», частково їх сплачували, що свідчить про визнання ними наявності правовідносин з відповідачем.

Між сторонами виникли правовідносини з приводу надання послуг з водопостачання та водовідведення, та оплати таких послуг, надання яких здійснюється на підставі типового договору про надання житлово-комунальних послуг, положення якого мають юридично обов`язковий характер і підлягають застосуванню незалежно від того, включені вони до конкретного договору чи ні.

Тобто, ОСОБА_1 має обов`язок сплачувати Комунальному підприємству «Харківводоканал» вартість отриманих послуг.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила визнати безпідставним борг у розмірі 28 024,66 грн за надання послуг з постачанням холодної води та водовідведення та списати зазначену вище суму з особового рахунку № НОМЕР_1 , яка перебуває поза межами позовної давності та обліковується відповідачем.

Проте, обраний нею спосіб захисту прав не є належним та ефективним.

За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

Сплив позовної давності як підставу для припинення зобов`язання норми глави 50 «Припинення зобов`язання» ЦК України не передбачають.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України.

Згідно з статтею 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

У зобов`язальних відносинах суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку.

Однак, за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України).

У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними і прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання не визнає. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності зобов`язання не припиняється.

Отже, судовим рішенням не може бути скасовано нарахування оплати послуг, що перебувають поза межами строку позовної давності, у зв`язку зі спливом такого строку.

При цьому, у разі пред`явлення Комунальним підприємством «Харківводоканал» до ОСОБА_1 позовних вимог щодо стягнення з неї заборгованості, вона матиме право заявити про сплив строку позовної давності у межах такої справи, що буде підставою для відмови у вимогах до неї. Однак, це не є самостійним способом захисту прав. Будь-яких вимог до неї наразі не пред`явлено.

Колегія суддів не бере до уваги посилання в апеляційній скарзі на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (провадження № 14-137цс20), оскільки висновок у вказаній справі стосувався інших фактичних обставин справи, які не є тотожними з цією справою. Зокрема у справі № 766/20797/18 підставою звернення до суду було виникнення боргу через те, що Окружний адміністративний суд міста Києва у справі № 826/16447/15 визнав незаконною та нечинною постанову № 237. Після цього Товариство з обмеженою відповідальністю «Херсонрегіонгаз» донарахував позивачці обсяг спожитого нею природного газу на підставі постанови № 619 у редакції постанови № 409. Проте, в даній справі позивачка звернулася до суду у зв`язку з безпідставністю нарахування цієї суми через пропуск відповідачем строку позовної давності для стягнення боргу у судовому порядку, хоча такого позову до неї відповідач не заявляв.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги судова колегія визнає, що судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Апеляційну скаргу залишено без задоволення, тому підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381, 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Ю.М. Мальований

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 02 квітня 2024 року.