ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2024 року

м. Київ

справа № 388/344/20

провадження № 61-1206св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Олійник А. С., Сердюка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 05 жовтня 2021 року у складі судді Степанова С. В. та постанову Кропивницького апеляційного суду від 21 грудня 2022 року у складі колегії суддів Письменного О. А., Дуковського О. Л., Дьомич Л. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що 09 лютого 2019 року ним видано довіреність, яка посвідчена приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Рукавіциним І. А. за реєстровим номером 136, на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які мали оформити документи на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею до 2,0 га та здійснити пошук особи, яка візьме вказану земельну ділянку в оренду зі сплатою орендної плати в розмірі 7 000,00 грн щороку. Іншої домовленості між ними не досягнуто.

В січні 2020 року він дізнався про те, що на підставі вказаної довіреності та відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру в Кіровоградській області № 11-1352/14-19-СГ від 22 квітня 2019 року «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» він став власником земельної ділянки кадастровий номер :02:000:5924, загальною площею 2,0 га, для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Варварівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області.

Вказав, що спірна земельна ділянка відповідно до договору купівлі-продажу від 24 травня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Кіровоградської області Величко С. О., перейшла у власність ОСОБА_2 , однак позивач своєї згоди на продаж земельної ділянки не надавав і грошові кошти від її продажу не отримував.

Теперішній власник земельної ділянки ОСОБА_2 є дружиною ОСОБА_3 та матір`ю ОСОБА_4 , які виступали його довіреними особами, але між якими фактично досягнуто зловмисну домовленість про заволодіння земельною ділянкою позивача поза його волею. Крім того, дії представника та особи, що стала власником земельної ділянки, містять ознаки шахрайських дій, коли, користуючись наданими повноваженнями, були вчинені дії на свою користь, а не на користь довірителя.

Відповідно до інформації з Публічної кадастрової карти України відомості про земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:5924 не знайдено, у зв`язку з об`єднанням декількох сусідніх земельних ділянок і присвоєнням їм нового кадастрового номера.

У зв`язку з шахрайськими діями довірених осіб ОСОБА_1 03 жовтня 2019 року скасував довіреність від 09 лютого 2019 року.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 на підставі наведеного та статей 203, 215, 232 ЦК України просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 05 жовтня 2021 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер :02:000:5924, загальною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Варварівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області від 24 травня 2019 року, зареєстрований у реєстрі за № 377.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що під час розгляду справи підтверджено факт вчинення правочину ОСОБА_3 як представником від імені особи, яку він представляє, в своїх особистих інтересах (у силу положень СК України щодо спільного майна подружжя), тому, зважаючи на посилання позивача у позовній заяві на вчинення ОСОБА_3 дій усупереч інтересам ОСОБА_1 , вважав доведеними правові підстави для визнання укладеного представником договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Рішення місцевого суду оскаржено в апеляційному порядку ОСОБА_2 .

Постановою Кропивницького апеляційного суду від 21 грудня 2022 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції під час вирішення спору всебічно та повно з`ясував обставини, які мають значення для справи, правильно встановив характер спірних правовідносин, у судовому засіданні дослідив усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості та надав їм правильну оцінку.

Встановивши, що ОСОБА_3 як представник за довіреністю позивача, укладаючи договір купівлі-продажу земельної ділянки зі своєю дружиною ОСОБА_2 , діяв у своїх особистих інтересах у силу положень СК України, що прямо заборонено статтею 238 ЦК України, суд першої інстанції, надавши правильну кваліфікацію діям представника та відповідачки, дійшов обґрунтованого висновку про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У січні 2023 року ОСОБА_2 подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 05 жовтня 2021 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 21 грудня 2022 року і ухвалити нове рішення, яким залишити без задоволення заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення у справі ухвалено без урахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах (статей 202, 203, 215, 232, 238, 248, 249 ЦК України), викладеного у постановах Верховного Суду від 07 серпня 2019 року у справі № 753/7290/17, від 11 вересня 2019 у справі № 554/10202/13-ц, від 19 листопада 2021 року у справі № 383/302/20, від 05 серпня 2020 року у справі № 638/2324/14-ц, від 04 листопада 2020 року у справі № 370/2309/18 та від 24 лютого 2022 року у справі № 161/20878/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім того, заявниця посилається на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Провадження у суді касаційної інстанції

13 березня 2023 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою та витребувано справу № 388/344/20 із суду першої інстанції.

Підставами відкриття касаційного провадження є пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

У березні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

17 січня 2024 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Доводи відзиву на касаційну скаргу

Представник ОСОБА_1 адвокат Касьян М. С. у відзиві на касаційну скаргу вказує на правильність висновків суду апеляційної інстанції, просить касаційну скаргу залишити без задоволення.

Частиною четвертою статті 395 ЦПК України визначено, що до відзиву додаються докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.

Враховуючи, що до відзиву на касаційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Касьян М. С. не надав доказів надсилання його копій та доданих до нього документів іншим учасникам справи, колегія суддів залишає поданий відзив на касаційну скаргу без розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Згідно з копією довіреності від 09 лютого 2019 року, зареєстрованої за № 136 та посвідченої приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Рукавіциною Н. В., вбачається, що довіреність видана ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , бути його представником, у тому числі представляти його інтереси як учасника антитерористичної операції, у будь-яких органах, установах, підприємствах та організаціях, незалежно від форм власності, підпорядкування та галузевої належності, у будь-яких органах влади та місцевого управління, в тому числі в сільських селищних, міських радах, в органах райдержадміністрації, в органах бюро технічної інвентаризації, перед суб`єктами господарювання, в податкових органах перед фізичними особами підприємцями, в експертних установах, у всіх відповідних органах державної влади та управління, в тому числі в Управлінні земельних ресурсів, в органах Держгеокадастру, в органах державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, в органах Укрдержгеокадастру, в органах юстиції, в органах нотаріату, в інших компетентних службах, установах та організаціях з питань виділу, приватизації, оформлення, державної реєстрації права власності та отримання на його ім`я свідоцтва про право власності на земельну ділянку орієнтованою площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Кіровоградської області, при цьому конкретне місце знаходження земельної ділянки, її розмір, межі, площу та будь-які інші умови представники вправі визначати на власний розсуд; після чого надає йому право користування та розпорядження цією ж земельною ділянкою (здачі в оренду, позичку, продажу, міни, укладення договорів емфітевзису, суперфіцію, а також будь-яких інших цивільно-правових угод, дозволених законодавством) за ціну та на умовах за своїм розсудом, при цьому всі істотні та факультативні умови договорів, в тому числі, але не виключно, строк дії договорів оренди та розмір орендної плати, суму, за яку буде продаватися земельна ділянка, тощо, представник вправі самостійно згідно з їх попередніми домовленостями. Довіреність видана строком на п`ять років, до 09 лютого 2024 року (а. с. 9).

Відповідно до копії заяви від 16 квітня 2019 року уповноважена особа за довіреністю ОСОБА_4 від імені ОСОБА_1 звертався до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області із заявою про затвердження проекту землеустрою для передачі у власність земельної ділянки, кадастровий номер № :02:000:5924, загальною площею 2,0 га, для ведення особистого селянського господарства із земель державної власності сільськогосподарського призначення за адресою: Кіровоградська область, Долинський район, Варварівська сільська рада (а. с. 11)

Згідно з копією договору купівлі-продажу від 24 травня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Кіровоградської області Величко С. О., укладеного між ОСОБА_3 (продавець), який діє на підставі довіреності від імені ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 (покупець), остання придбала земельну ділянку площею 2,0000 га, яка розташована: Кіровоградська область, Долинський район, Варварівська сільська рада, кадастровий номер земельної ділянки :02:000:5924, продаж земельної ділянки вчинено за 50 000,00 грн (а. с. 14-15).

Із копії заяви від 11 травня 2019 року, посвідченої приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Кіровоградської області Величко С. О., зареєстрованої в реєстрі за № 313 вбачається, що ОСОБА_3 дав згоду своїй дружині ОСОБА_2 на купівлю будь-яких земельних ділянок на території Долинського району Кіровоградської області, за ціною та на умовах за її розсудом. Така нерухомість набувається під час зареєстрованого шлюбу і є спільною сумісною власністю.

При цьому ОСОБА_3 у заяві стверджує, що такі правочини відповідають інтересам їх сім`ї, та погоджується з тим, щоб умови та ціни договорів купівлі-продажу визначалися його дружиною самостійно.

03 жовтня 2019 року ОСОБА_1 скасував видану довіреність від 09 лютого 2019 року (а.с. 13).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Встановлено, що ОСОБА_3 як представник за довіреністю позивача ОСОБА_1 уклав договір купівлі-продажу земельної ділянки зі своєю дружиною ОСОБА_2 .

Щодо довіреності

Главою 17 ЦК України унормовано правовідносини представництва при здійсненні правочинів.

Згідно з частиною третьою статті 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Отже, односторонній правочин є дією однієї сторони, яка створює обов`язки лише для особи, яка видала довіреність. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє (частини перша, друга статті 238 ЦК України).

Юридична сила довіреності не залежить від отримання згоди на її видачу з боку представника. Повноваження виникає незалежно від згоди останнього, а правильно оформлена довіреність дійсна у будь-якому разі, тому що повноваження, яке виникає у представника, не зачіпає його майнових або особистих немайнових прав. Інша річ, що здійснення цього повноваження залежить від представника, бо він сам вирішує, чи використати довіреність для здійснення діяльності на користь іншої особи (довірителя), чи відмовитися від неї. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду 22 листопада 2023 року у справі № 357/6367/15-ц, провадження № 61-8282св23.

За своєю правовою природою довіреністю є односторонній правочин, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника. Довіреність свідчить про надання представнику від імені довірителя відповідних повноважень стосовно вчинення правочину, стороною якого є третя особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16, провадження № 12-88гс19).

Верховний Суд у постанові від 25 вересня 2019 року у справі № 727/3501/16-ц (провадження № 61-30020св18) дійшов висновків, що правочин завжди має вчинятися в інтересах сторони, яку представляють. З метою забезпечення інтересів цієї особи представнику заборонено вчиняти представницький правочин у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є. При цьому словосполучення «у своїх інтересах» необхідно розуміти таким чином, що представник не може вчиняти від імені особи, яку він представляє, правочин щодо себе особисто (тобто бути стороною цього правочину) або іншим шляхом на шкоду інтересам довірителя, у тому числі на користь інших осіб, включаючи і тих, представником яких він одночасно є.

Подібні висновки викладено також у постановах Верховного Суду від 01 листопада 2023 року у справі № 389/746/21 (провадження № 61-5810св22), від 06 грудня 2023 року у справі № 388/1690/18 (провадження № 61-12144св22).

Статтею 248 ЦК України визначено, що представництво за довіреністю припиняється в тому числі у разі скасування довіреності особою, яка її видала. У разі припинення представництва за довіреністю представник зобов`язаний негайно повернути довіреність.

Відповідно до статті 249 ЦК України особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення.

Щодо обраного позивачем способу захисту та оспореного правочину

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У пункті 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) вказано, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно з частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Сутність та правова природа загальноцивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України.

Відповідно до частин першої та третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Представництво характеризується такими ознаками: цивільні права та обов`язки належать одній особі, а здійснюються безпосередньо іншою; представник вчиняє певні юридичні дії (вчинення виключно фактичних (не юридичних) дій представництвом не охоплюється); представник діє не від свого імені, а від імені іншої особи; представник діє виключно в межах наданих йому повноважень; правові наслідки настають не для представника, а для особи, яку він представляє.

Згідно зі статтею 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Відповідно до статті 240 ЦК України представник зобов`язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє. Представник, який передав своє повноваження іншій особі, повинен повідомити про це особу, яку він представляє, та надати їй необхідні відомості про особу, якій передані відповідні повноваження (замісника). Невиконання цього обов`язку покладає на особу, яка передала повноваження, відповідальність за дії замісника як за свої власні. Правочин, вчинений замісником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Згідно з частинами першою, третьою статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

За загальним правилом довірена особа, яка виступає від імені довірителя, зобов`язана діяти в її інтересах добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Головним елементом правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тобто основним юридичним фактом, що підлягає встановленню судами, є дійсна спрямованість волі сторін на укладення договору.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правочин чи договір з`являються як юридичний факт в момент їх вчинення. Недійсність може «вражати» правочин чи договір, і вона стосується саме моменту його вчинення, а не виконання. Саме на момент вчинення правочин чи договір перевіряються на те чи він відповідає, зокрема, вимогам щодо його дійсності, яка форма встановлена законом щодо правочину чи договору на момент його вчинення. Тому при вирішенні питання щодо кваліфікації правочину чи договору як недійсного має застосовуватися той закон, який був чинний на момент його вчинення.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 642/7417/18 (провадження № 61-246св20) вказано, що «за своєю правовою природою довіреністю є односторонній правочин, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника. Довіреність свідчить про надання представнику від імені довірителя відповідних повноважень стосовно вчинення правочину, стороною якого є третя особа. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19). Згідно з частиною третьою статті 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Тобто правочин завжди має вчинятися в інтересах сторони, яку представляють. З метою забезпечення інтересів цієї особи представнику заборонено вчиняти представницький правочин у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є. При цьому словосполучення «у своїх інтересах» слід розуміти таким чином, що представник не може вчиняти від імені особи, яку він представляє, правочин щодо себе особисто або іншим шляхом на шкоду інтересам довірителя, в тому числі на користь інших осіб, включаючи і тих, представником яких він одночасно є».

У постанові Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі № 908/3467/19 зазначено, що представництво характеризується такими ознаками: цивільні права та обов`язки належать одній особі, а здійснюються безпосередньо іншою; представник вчиняє певні юридичні дії (вчинення виключно фактичних (не юридичних) дій представництвом не охоплюється); представник діє не від свого імені, а від імені іншої особи; представник діє виключно в межах наданих йому повноважень; правові наслідки настають не для представника, а для особи, яку він представляє. Тобто, правочин завжди має вчинятися в інтересах сторони, яку представляють, незалежно від того, вчиняється такий правочин з перевищенням наданих представнику повноважень, чи без такого перевищення. З метою забезпечення інтересів цієї особи представнику заборонено вчиняти представницький правочин у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є. Представник, який вчиняє правочин від імені довірителя сам з собою, завжди знаходиться в ситуації конфлікту інтересів, адже інтерес різних сторін правочину не співпадає. Зокрема, у випадку укладення договору купівлі-продажу, інтерес продавця полягає у реалізації товару за найбільшу ціну, а інтерес покупця - за найменшу, інтерес продавця полягає у скороченні строків розрахунку, а покупця - у їх збільшенні, тощо. У випадку укладення представником правочину з самим собою довіритель не повинен доводити, що цей правочин укладено не в його інтересах, збитковість правочину, недобросовісність чи нерозумність дій довірителя. Тобто положення частини третьої статті 238 ЦК України надають довірителю право визнати недійсним відповідний правочин, незалежно від того на яких умовах він укладений. На довірителя не покладається тягар доведення невигідності умов такого договору, його збитковості. Його укладення не в інтересах довірителя презюмується. Вчинення правочину щодо самого себе, тобто не в інтересах довірителя, а у своїх власних, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Правило, передбачене частиною третьою статті 238 ЦК України, покликане гарантувати інтереси особи, яку представляють, від можливих зловживань з боку представника.

У постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 760/34776/19 (провадження № 61-17192св20) вказано, що при визнанні недійсним договору купівлі-продажу суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1, діючи на підставі довіреності, відчужила за договором купівлі-продажу квартиру, при цьому відсутні докази, що довіритель ОСОБА_2 отримала грошові кошти від продажу своєї квартири. 31 липня 2019 року ОСОБА_2 склала на ім`я позивача ОСОБА_3 заповіт. ОСОБА_1 як представник ОСОБА_2 за довіреністю від 14 вересня 2018 року, продаючи квартиру своєму чоловікові відповідачу ОСОБА_4, набула право спільної власності на вказану квартиру, усвідомлювала, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя ОСОБА_2 та свідомо допускала настання несприятливих наслідків для довірителя. […] Наведене давало суду апеляційної інстанції підстави для висновку щодо наявності умислу представника, домовленості сторін оспорюваного договору для переслідування власних інтересів всупереч інтересам ОСОБА_2.

У постанові Верховного Суду від 31 травня 2022 року у справі № 638/20248/19 (провадження № 61-19696св21) зазначено, що при визнанні недійсним договору купівлі-продажу апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_4, діючи від імені ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченої довіреності, 18 січня 2019 року здійснив продаж належних позивачу нежитлових приміщень своїй матері ОСОБА_2, яка в подальшому уклала договір іпотеки з ОСОБА_3 на забезпечення виконання зобов`язань самого ОСОБА_4. Отже, продаж спірних нежитлових приміщень ОСОБА_4 здійснив у інтересах своєї сім`ї та особистих інтересах. […] Наведене давало суду апеляційної інстанції підстави для висновку щодо наявності умислу представника, домовленості сторін оспорюваного договору для переслідування власних інтересів всупереч інтересам ОСОБА_1.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доведеність факту вчинення правочину внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, полягає у тому, що такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що третя особа - контрагент за договором, діяв за домовленістю із представником сторони оспорюваного правочину, внаслідок такої домовленості оспорюваний договір укладено на таких умовах, які не відповідають волі довірителя; умови договору, укладеного представником, очевидно, є невигідними для довірителя, а вигоду отримує тільки сторона - контрагент.

Суди встановили, що довіреністю від 09 лютого 2019 року ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_3 та ОСОБА_4 представляти його інтереси з усіма необхідними повноваженнями у будь яких органах, з усіх без винятку питань, що стосуватимуться питання виділу, приватизації, оформлення, державної реєстрації права власності та отримання на його ім`я свідоцтва про право власності на земельну ділянку орієнтованою площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Кіровоградської області, при цьому конкретне місце знаходження земельної ділянки, її розмір, межі, площу та будь-які інші умови представники вправі визначати на власний розсуд; після чого надає їм право користування та розпорядження цією ж земельною ділянкою (здачі в оренду, позичку, продажу, міни, укладення договорів емфітевзису, суперфіцію, а також будь-яких інших цивільно-правових угод, дозволених законодавством) за ціну та на умовах за своїм розсудом, при цьому всі істотні та факультативні умови договорів, в тому числі, але не виключно, строк дії договорів оренди та розмір орендної плати, суму, за яку буде продаватися земельна ділянка, тощо, представник вправі самостійно згідно їхніх попередніх домовленостей.

Вказана довіреність на момент укладання спірного договору купівлі-продажу земельної ділянки від 24 травня 2019 рокубула чинною та не була припинена, однак, виявивши факт того, що спірна земельна ділянка вибула із власності позивача, останній вчинив всі необхідні дії щодо її відкликання.

Відповідно до статті 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

ОСОБА_1 як на підставу позову, крім зловмисної домовленості його представника ОСОБА_3 з дружиною останнього ( ОСОБА_2 ), посилався також на те, що ОСОБА_3 , відчуживши земельну ділянку своїй дружині, вчинив правочин не в його інтересах, а у своїх. Покупцем земельної ділянки виступила ОСОБА_2 , за наслідками чого спірна земельна ділянка стала спільною сумісною власністю її та повіреного ОСОБА_5 , про що він подав нотаріально посвідчену заяву, яка була надана в момент укладення оспореного у цій справі договору купівлі-продажу.

Суди першої та апеляційної інстанції, встановивши, що ОСОБА_3 як представник за довіреністю позивача, укладаючи договір купівлі-продажу земельної ділянки зі своєю дружиною ОСОБА_2 , діяв у своїх особистих інтересах у силу положень СК України, що прямо заборонено статтею 238 ЦК України, дійшли висновку про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним саме на підставі зазначеної статті.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Верховний Суд зазначає, що помилкова правова кваліфікація та посилання на іншу норму, ніж та, що має бути застосована до спірних правовідносин, не впливає на обов`язок суду встановити фактичну і правову підстави позову.

Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») суд самостійно здійснює пошук і застосовує норми права для вирішення спору безвідносно до посилань сторін, але залежно від установлених обставин справи. Суд виявляє активну роль, самостійно надаючи юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам, обираючи та застосовуючи до них належні норми права після повного та всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній та резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати юридичну кваліфікацію відносинам сторін спору, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку юридичну норму необхідно застосувати для вирішення спору, виконує саме суд.

Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19 (провадження № 12-95гс20), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (провадження № 14-206цс21), від 20 червня 2023 року у справі № 554/10517/16-ц (провадження № 14-76цс22).

Суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання недійсним оспорюваного правочину з огляду на те, що укладаючи від імені позивача договір купівлі-продажу земельної ділянки із своєю дружиною, а тому, набуваючи в силу положень статті 60 СК України право спільної сумісної власності на спірне майно, ОСОБА_3 діяв не в інтересах особи, яку він представляє, а у власних інтересах та інтересах своєї сім`ї, що суперечить положенням частини третьої статті 238 ЦК України.

Розглядаючи спір, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 14 серпня 2023 року у справі № 388/353/20 (провадження № 61-7839св23).

Крім того, у постанові Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 388/339/20 (провадження № 61-5979св22) викладено такий висновок: «Якщо представник вчинив правочин не в інтересах довірителя, а у своїх власних, то це є підставою для визнання такого правочину недійсним. […] Верховний Суд також зазначає, що у випадку укладення представником договору на свою користь довіритель не повинен доводити, що цей правочин вчинено не в його інтересах, збитковість правочину, недобросовісність чи нерозумність дій довірителя. За змістом частини третьої статті 238 ЦК України довіритель наділений правом визнати недійсним вказаний договір незалежно від того, на яких умовах він укладений. На довірителя не покладається тягар доведення невигідності умов такого договору. Його укладення не в інтересах довірителя презюмується. Такі висновки сформульовані в аналогічній справі у подібних правовідносинах у постанові Верховного Суду від 14 серпня 2023 року у справі № 388/353/20, провадження № 61-7839св23».

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Неодноразове ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень, особливо судами вищих інстанцій, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

Доводи касаційної скарги про те, що рішення у справі ухвалено без урахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах (статей 202, 203, 215, 232, 238, 248, 249 ЦК України), викладеного у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 у справі № 554/10202/13-ц, від 19 листопада 2021 року у справі № 383/302/20, від 07 серпня 2019 року у справі № 753/7290/17, від 05 серпня 2020 року у справі № 638/2324/14-ц, від 04 листопада 2020 року у справі № 370/2309/18 та від 24 лютого 2022 року у справі № 161/20878/19, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (постанови Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 910/5394/15-г, від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16, від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11, від 16 січня 2019 року у справі №757/31606/15-ц, від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19, від 26 травня 2021 року у справі № 910/8358/19).

Подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин).

Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16, від 25 квітня 2018 року у справі № 910/24257/16).

Постанови Верховного Суду, на які посилається заявник як на приклад неоднакового застосування норм права, ухвалені за різних установлених судами фактичних обставин, а також із застосуванням відмінних між собою мотивів вирішення цих спорів.

Так, у справі № 383/302/20 розглядався спір між фізичними особами про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним. Постановою Верховного Суду від 19 листопада 2021 року (провадження № 61-11775св21) залишено без змін судові рішення судів попередніх інстанцій, якими відмовлено у задоволенні заявлених позовних вимог, так як під час розгляду справи встановлено, що спірний договір купівлі-продажу зареєстрований відповідно до вимог чинного законодавства, укладений від імені позивача уповноваженою ним особою, на підставі довіреності, яка не скасована, а позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження доводів про зловмисну домовленість представника та іншої сторони договору купівлі-продажу земельної ділянки.

У справі № 638/2324/14-ц розглядався спір між фізичними та юридичними особами про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання договору іпотеки недійсним, застосування реституції, скасування обтяження, звільнення об`єкту обтяження з-під арешту, відшкодування моральної шкоди.

У Верховному Суді вказана справа переглядалася у частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 10 квітня 2007 року, визнання недійсним договору іпотеки та відшкодування моральної шкоди. За результатами перегляду справи № 638/2324/14-ц у касаційному порядку, постановою Верховного Суду від 05 серпня 2020 року (провадження № 61-16084св18) скасовано постанову апеляційного суду в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3, товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», Дзержинського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Науменко О. М., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Котлярова О. М., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Бінус О. О., приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання договору іпотеки недійсним та відшкодування моральної шкоди, та залишено в цій частині в силі рішення суду першої інстанції, яким вказані позовні вимоги залишено без задоволення.

Верховний Суд у справі № 638/2324/14-ц вказав про те, що суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 відсутні, оскільки нею добровільно видано ОСОБА_3 (своєму сину) нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважила останнього розпоряджатися спірною квартирою. Видаючи довіреність, позивачка повинна була усвідомлювати, що наділила відповідача правом продажу квартири будь-якій особі на умовах, визначених повіреним на власний розсуд. Вказана довіреність позивачем не оспорювалася.

У справі № 370/2309/18 розглядався спір між фізичними особами за первісним позовом про усунення перешкод у здійсненні права власності на житловий будинок шляхом виселення, та за зустрічним позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу частини житлового будинку.

Рішенням суду першої інстанції первісні позовні вимоги залишено без задоволення. Позовні вимоги за зустрічним позовом - задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу частини будинку АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1, посвідчений 15 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Київської області Корнієвською Н. В., зареєстрований у реєстрі за № 1333. Постановою апеляційного суду рішення місцевого суду скасовано, задоволено первісні позовні вимоги, а у задоволенні зустрічного позову відмовлено. Постановою Верховного Суду від 04 листопада 2020 року (провадження № 61-12793св19) скасовано постанову апеляційного суду та змінено рішення місцевого суду, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання на те, що довіреністю від 06 червня 2015 року, виданою на ім`я ОСОБА_3, ОСОБА_5 уповноважив її на представлення його інтересів саме з питань оформлення прав на спадкове майно після смерті ОСОБА_6 та розпорядження указаним майном, а не яким-небудь іншим майном. В іншій частині рішення Макарівського районного суду Київської області від 21 лютого 2019 року залишено без змін.

Верховний Суд у справі № 370/2309/18 вказав про те, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 від 19 жовтня 2017 року, а отже відсутні підстави виселення ОСОБА_2 зі спірного будинку, суд правильно відмовив у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні її власністю.

Тобто остаточне вирішення указаних спорів залежало від дійсності довіреностей та обсягу зазначених у них повноважень, що є відмінним від обставин справи, яка переглядається, де вирішення спору залежить від вчинення представником повноважень в своїх особистих інтересах.

У справі № 554/10202/13-ц розглядався спір між фізичними особами про визнання недійсною довіреності на представлення інтересів та визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири. Постановою Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 554/10202/13-ц (провадження № 61-30808св18) скасовано судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні заявлених позовних вимог, з тих підстав, що суди не встановили факт зловмисної домовленості представника та довірителя.

У цій справі суди встановили, що при визнанні недійсним договору купівлі-продажу суди вважали, що укладаючи договір купівлі-продажу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не повідомили нотаріуса про те, що грошові кошти за квартиру не будуть отримуватися. Навпаки, в пункті 3 договору зазначили, що гроші в сумі 169 900 грн передані покупцем продавцю до підписання договору та підписанням цього договору підтвердили факт повного розрахунку за нерухоме майно. За довіреністю від 01 жовтня 2010 року ОСОБА_1 мала право продати майно за ціною та на умовах за її розсудом. Тобто відчуження майна повинно було відбуватися за умови отримання взамін грошових коштів. Ціною договору купівлі-продажу визначено грошову суму в розмірі 169 900 грн. ОСОБА_1 діяла свідомо всупереч інтересам довірителя та бажала настання таких наслідків, а ОСОБА_3, зазначаючи в договорі, що грошові кошти за придбану квартиру сплачені ним до підписання договору, діяв свідомо за домовленістю зі своєю матір`ю і несплата коштів за квартиру була несприятливим наслідком для довірителя. Таким чином, сукупність зібраних у цій справі доказів свідчить про наявність зловмисної домовленості ОСОБА_1, яка діяла за довіреністю від імені ОСОБА_2, з іншою особою її сином ОСОБА_3 під час укладення договору купівлі-продажу належної ОСОБА_2 квартири, оскільки про це свідчить те, що договір укладався близьким родичем, а кошти за договором передані не були.

Верховний Суд у цій справі виходив з того, що укладення договору купівлі-продажу в ситуації, коли від імені продавця діє представник (мати відповідача), саме по собі не свідчить, що мала зловмисна домовленість представника із іншою стороною - покупцем (син представника). За таких обставин, не встановивши, що мала місце зловмисна домовленість представника ОСОБА_1 та ОСОБА_3, суди помилково визнали недійсним договору купівлі-продажу квартири.

Отже, у справі № 554/10202/13-ц мотиви суду касаційної інстанції, зазначені у постанові, стосуються дотримання встановленого статтею 89 ЦПК України принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

У справі № 753/7290/17 розглядався спір між фізичними особами про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, виключення з державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про право власності на майно. Постановою Верховного Суду від 07 серпня 2019 року (провадження № 61-11158св19) залишено без змін постанову суду апеляційної інстанції, якою відмовлено у задоволенні заявлених позовних вимог, так як матеріали справи не містять доказів зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, а тому відсутні підстави для застосування статті 232 ЦК України.

У справі № 161/20878/19 розглядався спір між фізичними особами про визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельної ділянки та квартири, застосування наслідків недійсності цих договорів. За результатами перегляду цієї справи у касаційному порядку Верховний Суд постановою від 24 лютого 2022 року (провадження № 61-11856св21) залишив без змін судові рішення судів попередніх інстанцій, якими відмовлено у задоволенні заявлених позовних вимог, оскільки позивач не надала доказів які б свідчили про відсутність її волі на укладення оспорюваних договорів, а також про зловмисну домовленість при їх укладенні. Стороною позивача не спростовано зміст доручення від 06 листопада 2016 року, в тому числі право відповідача ОСОБА_2 здійснювати від її імені продаж нерухомого майна. Її твердження в позовній заяві, що доручення надано на вчинення лише юридично значимих дій, а саме: придбання майна на її ім`я і тільки, є її суб`єктивним судженням, бо зміст доручення є ширшим і наділяє повіреного на вчинення різного роду дій.

Тобто остаточне вирішення указаних спорів залежало від установлення доказів вчинення певних дій внаслідок зловмисної домовленості, що є відмінним від обставин справи, яка переглядається, де вирішення спору залежить від вчинення представником повноважень в своїх особистих інтересах.

Оцінка доказів у кожній справі має індивідуальний характер, залежить від фактичних обставин справи, підстав, предмета та змісту позову, а також правовідносин сторін у справі, які у справах, на які посилається заявник, та у справі, яка переглядається у касаційному порядку, є відмінними.

Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц, провадження № 14-43цс22).

Отже, правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ, а тому колегія суддів не бере до уваги посилання заявника на неврахування апеляційним судом висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18), постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року у справі № 381/3165/17 (провадження № 61-44458сво18) та постановах Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 366/2648/16-ц (провадження № 61-31882св18), від 17 червня 2020 року у справі № 395/746/17 (провадження № 61-36231св18), від 07 квітня 2021 року у справі № 912/2518/19, від 10 листопада 2021 року у справі № 495/10983/17 (провадження № 61-19358св20) та від 08 грудня 2021 року у справі № 495/1494/18 (провадження № 61-11223св22).

Саме по собі посилання на неоднакове застосування положень норм матеріального права у різних справах хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального права.

Решта доводів касаційної скарги зводяться до незгоди з оскарженими судовими рішеннями у справі та переоцінки доказів у справі, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За правилами частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанціївідповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування місцевим та апеляційним судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій і не дають підстав для скасування оскаржених судових рішень.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судових рішень, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги, на думку колегії суддів, слід відмовити, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 402, 406, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 05 жовтня 2021 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 21 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийІ. М. Фаловська

СуддіВ. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

А. С. Олійник

В. В. Сердюк