Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/789/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08.04.2024 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області у складі головуючого-судді Трагнюк В.Р., секретар судового засідання Конар В.М., розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини, поділ майна подружжя, третя особа без самостійних вимог: Орган опіки та піклування Виноградівської міської ради Закарпатської області,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, а ОСОБА_2 звернулася у суд із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини, поділ майна подружжя, третя особа без самостійних вимог: Орган опіки та піклування Виноградівської міської ради Закарпатської області.

Позивач ОСОБА_1 мотивує позовні вимоги тим, що між ним та ОСОБА_2 укладено шлюб 03.05.2014 року. Під час шлюбу народилася дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З літа 2021 року його сім`я почала руйнуватися, внаслідок різних поглядів на сімейне життя, планів на майбутнє, почалися сімейні непорозуміння, шлюбні відносини припинилися. Спільне домашнє господарство з 2022 року не ведеться. Позивач переїхав проживати до своїх батьків в АДРЕСА_1 . Виявилося, що спільних інтересів у сторін немає, а тому збереження шлюбу позивач вважає недоречним і неможливим, а призначення будь-яких строків для примирення недоцільним.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 щодо позовної вимоги про розірвання шлюбу подала тотожні пояснення та вимоги, крім того зауваживши, що збереження шлюбу суперечить її інтересам та інтересам дитини, а тому просить такий розірвати.

Разом з тим ОСОБА_2 заявила позовну вимогу щодо проживання з нею її дочки, оскільки таке відповідає інтересам дочки. Також зазначила, що не чинитиме жодних перешкод для спілкування батька із донькою і готова зі свого боку сприяти щоб дитина не була позбавлена піклування батька, а оскільки ОСОБА_1 більше часу перебуває за кордоном, на заробітках, проблемами сім`ї та виховання доньки займається ОСОБА_2 (мати).

У зв`язку з цим, ОСОБА_2 вважає, що місце проживання її неповнолітньої доньки необхідно визначити із нею, адже така має стабільний істотний дохід, її робочий день дозволяє відвозити доньку до школи, займатися з нею підготовкою до уроків, проводити разом дозвілля, брати постійну безпосередню участь у фізичному та духовному розвитку дитини, забезпечувати позашкільні заняття та іншим чином піклуватися про неї. Крім того зазначила про те, що і надалі проживає в будинку за адресою: АДРЕСА_2 , де створені всі умови для належного проживання та виховання дитини, у доньки є окрема кімната, яка облаштована всім необхідним для занять і відпочинку. Крім того, зміна місця проживання, може негативно вплинути на психоемоційний стан дитини.

Крім того ОСОБА_2 заявила позовну вимогу про поділ спільно набутого майна за час перебування сторін у шлюбі, мотивуючи вимогу тим, що за час шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 набули у власність спільне сумісне майно: незавершене будівництво, об`єкт житлової нерухомості, готовністю 12 % та земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер :07:001:0072, розташовані за адресою: АДРЕСА_3 , набуті на підставі договору купівлі-продажу від 19.04.2021 року. Титульним власником і замовником будівництва об`єкта нерухомості є ОСОБА_2 .

Крім того ОСОБА_2 зауважила, що за домовленістю досягнутою ще до подачі ОСОБА_1 позову про розірвання шлюбу зазначене майно повинно було залишитись у власності позивача ОСОБА_2 , відповідно ОСОБА_1 у позові про розірвання шлюбу зазначив про відсутність спору стосовно спільного майна подружжя, однак такий не виконав домовленості у позасудовому порядку, а тому ОСОБА_2 змушена звернутись з такою вимогою в суд.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, заявлені ним позовні та зустрічні вимоги підтримує, просить такі задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4 у судове засідання не з`явилися, представник подав до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності. Первісні за зустріні вимоги підтримують, просять такі задоволти.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги не заперечує.

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого судового провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 03.05.2014 року (а.с.7). Під час шлюбу у сторін народилася дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8).

Спільне подружнє життя у сторін не склалося, оскільки різні характери та погляди на сімейне життя призвели до розпаду сім`ї. Між ними повністю відсутнє взаєморозуміння, вони втратили почуття любові.

Сторони проживають окремо, шлюб носить формальний характер.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. У відповідності із ст.110 ч.1 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Згідно ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що розлад в сім`ї носить стійкий характер, сім`я розпалась остаточно, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін, що мають істотне значення, а відтак, позовні вимоги по розірвання шлюбу слід задовольнити.

Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Згідно з положенням ст.8 ЗУ "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини.

Відповідно до ч 2, 8, 9, 10 ст.7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно зі ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради від 27.02.91, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання й розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку дитини.

У п.1 ст.9 конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї або коли батьки проживають роздільно й необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, виконують їх державні чи приватні установи, що займаються питаннями соціального забезпечення, суди, адміністративні чи законодавчі органи, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст.3 конвенції).

Відповідно до ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні й має право на особисте спілкування з нею.

Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст.142 СК), у тому числі й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» зазначено, що права дитини мають перевагу над правами батьків.

Європейський суд з прав людини 11.07.2017 року у справі «М.С. проти України» виніс рішення де визначив «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками.

При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати 2 аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків випливає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків, за вирішенням питання про визначення місця проживання дитини.

Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ст.171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Крім цього, принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної асамблеї ООН 20.11.1959 року, передбачено, що дитина для повного та гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і в будь-якому випадку в атмосфері кохання та морального і матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена з матір`ю.

У Постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

Крім того, у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей».

Підсумовуючи, слід зазначити, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Крім того, суд звертає увагу обох сторін на те, що для гармонійного та повноцінного розвитку дитини участь обох батьків у її вихованні є важливою, та, останніми, як батьками, в свою чергу, слід налагодити відносини між собою з метою досягнення належного спільного виховання спільних дітей.

За загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу (Постанова ВС справа № 200/952/18) від 15.01.2020 року.

Неповнолітня дитина сторін по справі проживає разом з мамою, позивачем за зустрічним позовом (а.с.27-28).

Згідно ст. 150 СК України, обов"язками батьків є піклування про здоров"я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готування її до самостійного життя.

При прийнятті рішення судом також враховано висновок Органу опіки та піклування Виноградівської міської ради Берегівського району Закарпатської області №02.1-15/1268 від 19.03.2024 року про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини разом з матір`ю ОСОБА_2 (а.с.29-31).

Разом з тим, суд бере до уваги першочергове та якнайкраще забезпечення інтересів дитини та надані докази про те, що проживання та знаходження на вихованні і утриманні малолітньої з мамою відповідає інтересам дитини, що не заперечується та визнається відповідачем (а.с.29-32).

Так, за час шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 набули у власність спільне сумісне майно: незавершене будівництво, об`єкт житлової нерухомості, готовністю 12 % та земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер :07:001:0072, розташовані за адресою: АДРЕСА_3 , набуті на підставі договору купівлі-продажу від 19.04.2021 року посвідченого приватним нотаріусом Вашкеба О.І., реєстраційний номер 566, що підтверджується Витягом №253322751 від 19.04.2021 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, реєстраційний номер об`єкта нерухомості 12 та Витягом №253320968 від 19.04.2021 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, реєстраційний номер об`єкта нерухомості 212.

Титульним власником і замовником будівництва об`єкта нерухомості ОСОБА_2 , що підтверджується листом Державної інспекції архітектури та містобудування України №102/04/18-21 від 15.12.2021 року (а.с.16).

Вартість незавершеного будівництва становить 154.506,00 гривень, вартість земельної ділянки - 35.000,00 гривень(а.с.13).

Згідно ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною 1 ст. 61 СК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Також згідно частин 3, 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Виходячи з положень частин 1, 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до п.23 роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК), ч.3 ст. 368 ЦК, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Таким чином, спірне майно, а саме: незавершене будівництво, об`єкт житлової нерухомості, готовністю 12 % та земельна ділянка площею 0,1 га, кадастровий номер :07:001:0072, розташовані за адресою: АДРЕСА_3 , є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя - сторін у справі (зустрічний позов матеріали а.с.13).

ОСОБА_1 визнає заявлені вимоги ОСОБА_2 про поділ майна набутого за час шлюбу (а.с.32). Визнання позову не суперечить закону, не порушує права третіх осіб, у зв"язку з чим суд ухвалює рішення про задоволення заявленого позову.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 259, 263-265 ЦПК України, 150, 155, 160, 161 СК України, 8, 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства»,-

У Х В А Л И В :

Первісний позов Позов ОСОБА_1 та застрічний позов ОСОБА_2 задоволити.

Розірвати шлюб укладений між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , який зареєстрований 03 травня 2014 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Виноградівського районного управління юстиції у Закарпатської області за актовим записом № 42.

Малолітню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , залишити на утриманні, самостійному вихованні та проживанні біля матері ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , право особистої власності на наступне майно: земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер :07:001:0072, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 ; на незавершене будівництво (готовність 12%), об`єкт житлової нерухомості, розташований за адресою: АДРЕСА_3 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його прийняття до Закарпатського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення (п. 1 ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 08.04.2024 року.

ГоловуючийВ. Р. Трагнюк