Єдиний унікальний номер судової справи: 488/203/21
Провадження № 22-ц/812/33/24 Суддя - доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2024 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Темнікової В.І., Тищук Н.О.,

із секретарем судового засідання Голощаповою А.О.,

за участю: позивачки - ОСОБА_1 її представника - ОСОБА_2 , позивачки - ОСОБА_3 , відповідачки - ОСОБА_4 , її представника - ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 , ОСОБА_3

на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 25 травня 2023 року, ухваленого під головуванням судді - Чернявської Я.А. в приміщенні того ж суду по справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 за участю третьої особи - ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної шкоди та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

в с т а н о в и л а :

У січні 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулися до суду з подальшим уточненим позовом до ОСОБА_4 за участю третьої особи - ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної шкоди та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

В обґрунтування своїх вимог позивачі зазначали, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22 травня 2017 року та зареєстрованого в реєстрі за № 1-429 вони є власниками житлового будинку АДРЕСА_1 .

Вказаний вище будинок належав їх померлій матері ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого П`ятою Миколаївською державною нотаріальною конторою від 30 листопада 2000 року за р.№ 1-3270, та зареєстрованого в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації 14 грудня 2000 року.

У 2016 році матері позивачів ОСОБА_7 було відведено у власність земельну ділянку за кадастровим номером :05:094:0013 площею 0,0407 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_2 .

У будинку АДРЕСА_3 мешкає ОСОБА_4 , яка 25 червня 2019 року самостійно, без попередження і без присутності та згоди позивачів демонтувала паркан між будинками, чим на думку позивачів істотно порушила їх цивільне право на володіння та користування успадкованою земельною ділянкою.

Свої дії відповідачка пояснювала нібито виконанням рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 14 листопада 2018 року, яким задоволено позов ОСОБА_4 та ОСОБА_6 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, зобов`язання поновити межу земельної ділянки.

Вказане рішення постановою Миколаївського апеляційного суду від 04 вересня 2019 року скасовано, провадження у справі закрито.

На підставі того, що дане питання не можливо вирішити в позасудовому порядку, позивачі звернулися до суду.

Позивачі неодноразово уточнювали позовні вимоги та 18 січня 2022 року надали до суду нову редакцію позовної заяви, в якій також посилаючись на те, що вони є власниками земельної ділянки (по частці), що розташована в АДРЕСА_2 , кадастровий номер :05:094:0013 площею 0,0407 га просили суд стягнути з ОСОБА_4 , на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_3 матеріальну шкоду у розмірі 8 590, 66 грн. та 10 738, 33 грн відновлювального ремонту, який є необхідним для відновлення зруйнованих та пошкоджених парканів (огорож) № 7, 10, облицювання стіни прибудови літ б1 та відновленню штукатурки стелі приміщень 3-2 та 3-3 прибудови літ б1 садиби АДРЕСА_2 . Зобов`язати ОСОБА_4 не чинити перешкоди щодо демонтажу частини паркану, довжиною 8, 22 м., шириною в точках 1-2 - 0, 73 м., в точках 3-4 - 0, 53 м., встановленого між земельними ділянками в АДРЕСА_2 , кадастровий номер: :05:094:0013 та земельною ділянкою в АДРЕСА_2 , кадастровий номер: :05:094:0009, відповідно до плану - схеми меж, земельної ділянки по АДРЕСА_2 , позначеної на схемі S-2.

У відзиві на позов представник відповідачки - адвокат Качан Р.Ю. просив відмовити у задоволенні позову.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 25 травня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що в матеріалах справи відсутні належні, допустимі, достовірні та достатні докази наявності вини відповідача ОСОБА_4 у спричинені матеріальної шкоди відповідачам. Адміністративний протокол відносно відповідачки було складено 08 жовтня 2020 року, з порушенням ст. 38 КУпАП (порушення мало місце 25 червня 2019 року, протокол складено 08 жовтня 2020 року). Постанова про притягнення до адміністративної відповідальності відповідачки від 04 листопада 2020 року, на яку посилаються позивачі, не містить детального опису майна, яке було пошкоджене, а містить лише посилання про самовільне демонтування ОСОБА_4 огорожі межових знаків, зруйнуванні стіни будівлі, при цьому не зазначається з чого складалася огорожа, з яких матеріалів та не вказано яку стіну і якої саме будівлі пошкоджено. Експертне дослідження Експертного Центру «Поділля» від 24 лютого 2020 року щодо розміру матеріальних збитків є недостовірним доказом, оскільки більшість сторінок виготовлено і датовано раніше ніж мали місце події, вказані у позові. Крім того, у матеріалах справи відсутні докази того, що під час розмежування земельних ділянок паркан встановлювався саме за рахунок матері/спадкодавця позивачів, а не за рахунок відповідача. Тобто, позивачі не надали до суду доказів понесених їх матір`ю витрат на виготовлення та встановлення паркану. Відповідачка в свою чергу стверджує, що стінка шлакоблоку (довжина -2, 50 м., .висота - 2 м.), яка була перекрита шифером і з`єднана з сараєм, сітка-рабиця (3 м.), бетонні стовпчики (З шт.) до яких була закріплена сітка були свого часу побудовані і встановлені за її рахунок. За таких обставин, судовим розглядом не встановлено підстав для відшкодування матеріальної шкоди, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 та ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не було враховано, що постанова про притягнення відповідачки до адміністративної відповідальності не була скасована, ОСОБА_4 не оскаржувалась та була виконана в повному обсязі. Вказана обставина була визнана відповідачкою та її представником, що є підставою для звільнення від доказування згідно положень ч.1 ст. 82 ЦПК України. Суд першої інстанції не врахував вимоги процесуального закону щодо обов`язковості для суду вже встановлених та доведених обставин вчинення відповідачкою ОСОБА_4 неправомірних дій, що полягали у самовільному демонтажі огорожі між будинками. Зазначає, що є помилковим посилання суду на недоведеність факту вчинення ОСОБА_4 самовільних протиправних дій зі знищенням майна позивачів, через відсутність детального опису майна у постанові про її притягнення до адміністративної відповідальності. Не враховано докази розміру завданої матеріальної шкоди, згідно висновку експертного дослідження експертного центру «Поділля» від 24 лютого 2020 року.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачки - адвокат Качан Р.Ю. просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду.

Заслухавши суддю - доповідача, осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення не в повній мірі відповідає.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом П`ятої Миколаївської державної нотаріальної контори 22 травня 2017 року за р/№ НОМЕР_1 є власниками житлового будинку, з усіма прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами (по 1/2 частці), що розташований в АДРЕСА_2 , який належав їх матері ОСОБА_7 померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого П`ятою Миколаївською державною нотаріальною конторою від 30 листопада 2000 року за р.№ 1-3270, та зареєстрованого в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації 14 грудня 2000 року (т. 1 а.с.18).

Рішенням Миколаївської міської ради від 19 серпня 2021 року №8/138 було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на земельну ділянку (кадастровий номер - :05:094:0013) загальною площею 407 кв.м., з віднесенням за цільовим призначенням відповідно до класифікації видів цільового призначення земель: В.02.02.01 - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), зарахувавши її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2 . Надано ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у спільну сумісну власність земельну ділянку площею 407 кв.м. для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2 , відповідно до висновку департаменту архітектури та містобудування Миколаївської міської ради від 25 березня 2021 року № 10494/12.01-47/21-2. (т. 2 а.с. 42).

Згідно Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14 вересня 2021 року, право власності на вказану вище земельну ділянку за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстровано 10 вересня 2021 року (т. 2 а.с.43-44).

На підставі державного акту на право власності на земельну ділянку Серія ЯО №300084 від 28 грудня 2012 року ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 належить земельна ділянка площею -0,0600 га, кадастровий номер :05:094:0009, що розташована по АДРЕСА_2 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (т. 1 а.с. 108).

Державна реєстрація вказаної земельної ділянки відбулася 02 вересня 2015 року, про що свідчить Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку з Додатком від 02 серпня 2016 року та Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 01 жовтня 2019 року (т. 1 а.с. 105-107).

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Як на підставу задоволення своїх вимог позивачі посилалися на те, що ОСОБА_4 , 25 червня 2019 року самостійно, без попередження і без присутності та згоди позивачів демонтувала паркан між будинками, що був встановлений матір`ю позивачів згідно технічної документації. Межі земельних ділянок проходили по огорожі між вкопаними стовпами. Паркан складався: стінка шлакоблоку (довжина - 2,50 м, висота -2м), яка була перекрита шифером і з`єднана з сараєм, сітка - рабиця (3м), бетонні стовпчики (3шт) до яких була закріплена сітка. Крім того, ОСОБА_4 демонтувала стінку господарчої будівлі. До того ж відбулася руйнація парканів (огорож) № №7,10, стіни прибудови літ б-1 приміщень 3-2 та 3-3 прибудови літ.б-1 садиби АДРЕСА_2 .

Постановою №316 від 04 листопада 2020 року ОСОБА_4 було визнано виною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 186 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 85 грн., а саме за те, що остання самовільно демонтувала огорожу межових знаків, зруйнувала стіни будівлі, що призвели до знищення спадкового майна ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Нормами частини першої статті 81 ЗК України визначено способи набуття права власності на земельні ділянки, а саме: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Згідно зі статтею 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Статтею 126 ЗК України передбачено, що державний акт є документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку, надану у власність відповідним рішенням.

Частиною першою статті 79-1 ЗК України встановлено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у Державному земельному кадастрі в порядку, встановленому Законом (стаття 202 ЗК України).

Частиною першої статті 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» яка кореспондується з положеннями статті 193 ЗК України, визначено поняття Державного земельного кадастру, відповідно до якого - це єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

Статтею 3 Закону України "Про Державний земельний кадастр" визначено, що Державний земельний кадастр базується на таких основних принципах: об`єктивності, достовірності та повноти відомостей у Державному земельному кадастрі; внесення відомостей до Державного земельного кадастру виключно на підставі та відповідно до цього Закону тощо.

Згідно зі статтею 21 Закону України «Про Державний земельний кадастр» відомості про межі земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру: на підставі відповідної документації із землеустрою щодо формування земельних ділянок - у випадках, визначених статтею 79-1 ЗК України, при їх формуванні; на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - у разі встановлення (відновлення) меж земельної ділянки за її фактичним використанням відповідно до статті 107 ЗК України; на підставі проектів землеустрою щодо впорядкування існуючих землеволодінь - у разі зміни меж суміжних земельних ділянок їх власниками.

Згідно з частиною третьою статті 79-1 ЗК України сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Стаття 24 Закону України "Про Державний земельний кадастр" регулює питання державної реєстрації земельних ділянок. Вказана стаття передбачає порядок реєстрації земельних ділянок, перелік документів, які подаються для реєстрації земельної ділянки (частина четверта ), підстави для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки (частина шоста) та випадки скасування державної реєстрації земельної ділянки Державним кадастровим реєстратором (частина десята).

Частинами другою, десятою статті 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає, зокрема, рішення органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою (у випадках, передбачених законом); матеріали польових топографо-геодезичних робіт; план меж земельної ділянки, складений за результатами зйомки, на якому відображаються зовнішні межі земельної ділянки із зазначенням власників (користувачів) суміжних земельних ділянок, усі поворотні точки меж земельної ділянки, лінійні проміри між точками на межах земельної ділянки, межі вкраплених земельних ділянок із зазначенням їх власників (користувачів).

Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом частин першої, другої статті 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Частинами другою, третьою статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Заперечуючи проти позову відповідачка та її представник - адвокат Качан Р.Ю. зазначали про те, що державний акт на право власності на земельну ділянку ОСОБА_4 отримала 28 грудня 2012 року, державна реєстрація якою була здійснена 02 вересня 2015 року, між тим позивачі зареєстрували право власності на земельну ділянку лише 10 вересня 2021 року. ОСОБА_4 вказувала на те, що своєї згоди на передачу у власність суміжної земельної ділянки позивачів не надавала, з приводу чого зверталася із заявою до землевпорядних органів.

Так, відповідно до висновку №125-097 судової земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи від 22 січня 2024 року, проведеною судовим експертом ОСОБА_9 встановлено, що згідно точок координат меж земельних ділянок, внесених до Державного земельного кадастру України, а також внесених по Акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 06 липня 2015 року, між межами ділянок №1 та №1-А в верхній кутовій частині є зазор в вигляді вільної земельної ділянки шириною розміром 0,21 м, довжиною 10,56 м, що свідчить про те, що межа суміжного землекористування між земельними ділянками № НОМЕР_2 та №1-А на даній ділянці відсутня, кожна земельна ділянка є самостійною. На підставі Плану фактичних меж земельних ділянок по АДРЕСА_2 , спостерігається порушення межі земельної ділянки № НОМЕР_2 з боку № НОМЕР_3 в вигляді самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом переносу фізичної огорожі земельної ділянки №1 вправо в верхній лівій боковій частині розмірами 1-09 м в верхній частині -0,69 в нижній частині довжиною - 10,56м, площею 9,4 кв.м. (т. 3 а.с. 39-76).

Допитана під час апеляційного розгляду судовий експерт ОСОБА_9 пояснила, що під час проведення нею земельно-технічної експертизи окрім матеріалів цивільної справи нею були використані данні Геодезичної зйомки ТП №1019 від 15 листопада 2023 року станом на листопад 2023 року, виконаним сертифікованим інженером-землевпорядником ФОП ОСОБА_10 (т.3 а.с.27). Також, пояснила, що між земельними ділянками є зазор у вигляді вільної земельної ділянки шириною розміром 0,21 м, довжиною 10,56 м, а відтак межа суміжного землекористування між земельними ділянками № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 на даній ділянці відсутня, кожна земельна ділянка є самостійною. Фактичні межі зміщені за рахунок земель міста. Візуально встановлено, що спочатку було встановлено паркан, а потім сітка рабиця, яку й потрібно перенести. Дослідження технічної документації, яка була складена на момент приватизації кожним із сторін на відповідність вимогам закону нею не провадилося, оскільки дане дослідження не входить до її компетенції.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Перелік способів захисту, визначений у частині другій статті 16 ЦК України не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої вказаної статті).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що, як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (див. mutatis mutandis постанови від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.6), від 6 лютого 2019 року у справі № 522/12901/17-ц, від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 1 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 88), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 75), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55); див. також постанову Верховного Суду України від 10 вересня 2014 року у справі № 6-32цс14).

За змістом частини першої статті 2 ЦПК України метою цивільного судочинства є саме ефективний захист прав та інтересів позивача. Отже, спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути ефективним, тобто призводити у конкретному спорі до того результату, на який спрямована мета позивача, - до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 1 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 67), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункти 63, 89), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (пункт 119), від 16 вересня 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 56), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.6), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (пункт 55), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 86)).

Велика Палата Верховного Суду вже зауважувала, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень, тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 1 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 1 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 4 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 31)).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачі просили про усунення перешкод у користуванні належної їм земельної ділянки шляхом зобов`язання ОСОБА_4 не чинити перешкоди щодо демонтажу частини паркану, встановленого між земельними ділянками в АДРЕСА_2 , кадастровий номер: :05:094:0013 та земельною ділянкою в АДРЕСА_2 , кадастровий номер: :05:094:0009.

Однак, за обставинами даної справи встановлено, що фактичною метою звернення позивачів до суду є усунення перешкод у користуванні належної їм земельної ділянки шляхом відновлення меж земельних ділянок, яка в рамках даної справи не може бути розглянута, оскільки вирішення вимоги щодо відновлення меж стосується законних прав та інтересів інших співвласників ( ОСОБА_6 ) земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер: :05:094:0009, які не залучені до участі у справі в якості співвідповідачів.

За такого, вимоги щодо зобов`язання ОСОБА_4 не чинити перешкоди щодо демонтажу частини паркану, встановленого між земельними ділянками в АДРЕСА_2 , кадастровий номер: :05:094:0013 та земельною ділянкою в АДРЕСА_2 , кадастровий номер: :05:094:0009 без відновлення меж є передчасними.

Що стосується вимог про відшкодування матеріальної шкоди у зв`язку з руйнацією парканів (огорож) №№7,10 та прибудов літ.б1, що на думку позивачів сталося в результаті самоуправних дій ОСОБА_4 то колегія виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 14 листопада 2018 року було задоволено позов ОСОБА_4 , ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, зобов`язання поновити межу земельної ділянки. Ухвалено усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою по АДРЕСА_2 шляхом зобов`язання ОСОБА_3 , ОСОБА_1 поновити межу між земельними ділянками по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_2 , шляхом перенесення огорожі в бік земельної ділянки по АДРЕСА_2 відповідно до правовстановлюючих документів - державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серія ЯО №300084, а саме для відновлення лінійного розміру межі ділянки від точки В до Г (межа з дитсадком): пересунути паркан відповідачки на 1 1,12 м вправо та від нижнього правого кута сараю літ. Д в правий бік на 0,63м. (т.1 а.с.34).

Вказане рішення постановою Миколаївського апеляційного суду від 04 вересня 2019 року було скасовано та провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України - закрито (т. 1 а.с.35-37).

У судовому засіданні ОСОБА_4 зазначала про те, що перенесення паркану вчиняла виключно на виконання рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва, яке на той час набрало законної сили, а тому дії щодо відновлення межі не є самоуправними.

Оскільки на даний час межі земельних ділянок не є встановленими, покладення обов`язку щодо відшкодування шкоди на відповідачку ОСОБА_4 є передчасними.

Суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог, проте невірно зазначив мотиви такої відмови - відсутність підстав.

За таких обставин, рішення суду на підставі п.1ч.1 ст. 376 ЦПК України належить змінити, виклавши мотивувальну частину у редакції даної постанови.

Доводи апеляційної скарги щодо скасування рішення та ухвалення нового судового рішення про задоволення вимог не можуть бути прийняті до уваги з огляду на викладене вище.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 25 травня 2023 року змінити, виклавши мотивувальну частинну рішення в редакції даної постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: В.І. Темнікова

Н.О. Тищук

Повний текст постанови складено 01 квітня 2024 року.