УХВАЛА

02 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 336/6490/22

провадження № 61-2094ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Крата В. І., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Фофановим Ярославом Леонідовичем, на рішення Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 13 жовтня 2023 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 10 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом вселення,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебували у шлюбі з 07 червня 1986 року. Під час шлюбу, 18 серпня 1992 року, їх сім`я отримала однокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . У шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_3 , та подружжя постійно проживало в зазначеній квартирі. 18 вересня 2006 року зазначена квартира приватизована на трьох членів сім`ї на праві спільної сумісної власності на підставі рішення Шевченківської районної адміністрації Запорізької міської ради від 18 вересня 2006 року № 19125. З 18 серпня 1992 року позивачка зареєстрована та постійно проживає в даній квартирі, в ній знаходяться її особисті речі, спільне майно подружжя, меблі, техніка, посуд, речі побутового призначення. У сина своя сім`я, він проживає окремо. З відповідачем стосунки погіршилися, в серпні 2021 року позивач вимушена була шукати собі прихисток у знайомих та друзів, проте, мала доступ до квартири. Останнім часом відповідач чинити перешкоди позивачу у доступі до квартири. 17 травня 2022 року рішенням Шевченківського районного суду міста Запоріжжя розірвано шлюб між позивачкою і відповідачем. 20 травня 2022 року відповідач змінив замок на вхідних дверях квартири, відмовився надавати їй ключі, не пустив її до оселі і повідомив, що після розірвання шлюбу вона не зможе потрапити до квартири. Крім того, позивачка зверталась з приводу створених перешкод у користуванні квартирою до відповідача листом від 29 червня 2022 року, до районного відділення поліції № 3 Дніпровського відділу поліції ГУНП України в Запорізькій області та до голови ОСББ «ДОБРОБУТ 3», однак зазначені заходи не допомогли їй усунути перешкоди та поновити право володіння й користування квартирою.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 13 жовтня 2023 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 10 січня 2024 року, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Вселено ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_2 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

12 лютого 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Фофанов Я. Л. через систему «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 23 лютого 2024 року касаційну скаргу залишено без руху, заявнику надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.

07 березня 2024 року адвокат Фофанов Я. Л. через засоби поштового зв`язку надіслав уточнену касаційну скаргу разом з доданими до неї додатками відповідно до кількості учасників справи.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Конституційний Суд України 22 листопада 2023 року ухвалив Рішення у справі № 10- р(ІІ)/2023 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пунктів 1, 5 частини шостої статті 19, пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, зокрема, визнав таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. У пунктах 7.6. - 7.8. Рішення вказано, що Європейський суд із прав людини послідовно обстоює позицію, що для розуміння змісту обмежень права на доступ до суду, гарантованого статтею 6 Конвенції, є потреба у врахуванні ролі касаційних судів та визнанні того, що умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги; застосування визначеного у національному праві критерію ratione valoris для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою з огляду на саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості. Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів. Тому внормування процесуальних відносин у спосіб визначення в Кодексі підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики.

Предметом касаційного оскарження є судові рішення, ухвалені у справі про вселення.

Відповідно до пункту 2 частини 6 статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції.

Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюються й на стадію касаційного провадження.

З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Справа № 336/6490/22 є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

У касаційній скарзі заявник зазначає, що зазначена справа оскаржується до Верховного Суду згідно підпунктів а), в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, зокрема: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики у подібних правовідносинах; зазначена справа має виняткове значення для особи, яка подала касаційну скаргу. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, підставами касаційного оскарження зазначено, що суди не врахували висновків Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18, від 15 вересня 2021 року у справі № 310/1772/19, від 12 вересня 2018 року у справі № 654/761/15-ц, від 30 липня 2020 року у справі № 619/782/18, від 19 січня 2022 року у справі № 727/10631/20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України) та не дослідили зібрані докази у справі (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Разом з тим заявник належним чином не обґрунтовує, в чому саме полягає фундаментальне значення касаційної скарги, оскільки у поданій касаційній скарзі відсутні посилання на конкретні справи або їх кількісні показники, які б свідчили про те, що судами сформульовано різну правову позицію при вирішенні справ з аналогічними обставинами справи. Скарга не містить і обґрунтувань, чому саме зазначена справа має виняткове значення для відповідача. А посилання у касаційній скарзі на порушення норм матеріального та процесуального права фактично підтверджує незгоду особи, яка подала касаційну скаргу, з оскарженими судовими рішеннями, і, відповідно, не свідчить, що скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та/або має виняткове значення для відповідача.

Посилання на інші випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Таким чином, оскаржені судові рішення прийняті у малозначній справі. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 19, 260, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 13 жовтня 2023 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 10 січня 2024 року у справі № 336/6490/22.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Краснощоков

І. О. Дундар

В. І. Крат