Справа №466/8068/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2024 року м.Львів

Галицький районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Романюка В.Ф.

з участю:

секретаря судового засідання Решетова Д.Ю.

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Львові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_3 ) про стягнення заборгованості за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просить: стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_3 ) 2000,00 доларів США (дві тисячі доларів США) заборгованості за договором позики від 05.02.2022 року; Судові витрати покласти на відповідача.

В обгрунтування поданого позову покликається на те, що 05.02.2022 року між ОСОБА_5 (далі Позивач) та ОСОБА_3 (далі Відповідач), було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_3 отримав від Позивача у борг грошові кошти у сумі 2 (дві) тисячі доларів США та зобов`язувався повернути такі до 10.02.2022 року.

Однак суму боргу відповідач не повертав в добровільному порядку та ухилявся від повернення такого, чим порушив взяті на себе зобов`язання, тому позивач просить суд позов задоволити.

Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 30 серпня 2023 року цивільну справу прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання. /а.с.29/

Ухвалою суду від 20 листопада 2023 року продовжено розгляд справи у Галицькому районному судді м.Львова. /а.с.53-54/

29 січня 2024 року від представника відповідача ОСОБА_6 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить суд відмовити у задоволенні позову. /а.с.69-84/

30 січня 2024 року від представника позивача ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив. /а.с.85-95/

Ухвалою суду від 01 лютого 2024 року за клопотанням представника відповідача ОСОБА_6 судове засідання відкладено. /а.с.99/

Ухвалою суду від 01 лютого 2024 року судове засідання призначено в режимі відеоконференції. /а.с.103-104/

Ухвалою суду від 28 лютого 2024 року судове засідання призначено в режимі відеоконференції.

04 березня 2024 року від представника позивача ОСОБА_1 надійшло клопотання про долучення доказів.

21 березня 2024 року від представника відповідача ОСОБА_6 надійшла заява про розгляд справи у її відсутності та у відсутності позивача.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, з підстав викладених у позові. Просив суд позовні вимоги задоволити.

Заслухавши пояснення представника позивача адвоката Янчака П.О., дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно ч.2 ст.11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав і обов`язків є у тому числі договори та інші правочини.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. ч.1, 2 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно із ч.2 ст.1046 ЦК договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України № 6-1967цс15 від 11.11.2015 року, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Суд встановив, що 05.02.2022 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_3 отримав від позивача у борг грошові кошти у сумі 2 (дві) тисячі доларів США та зобов`язувався повернути такі до 10.02.2022 року. На підтвердження передачі коштів у вказаному розмірі, була складена відповідна розписка, написана власноручно позичальником.

Відповідно до письмової розписки від 05.02.2022 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 2 000, 00 дол. США та зобов`язався повернути їх в повному обсязі до 10.02.2022 року. У визначений договором строк Відповідач свої зобов`язання не виконав і коштів не повернув.

Заперечуючи факт існування між сторонами договірних відносин, представник відповідача ОСОБА_6 у відзиві покликається на те, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Долучена до матеріалів справи розписка, не містить формулювань «беру у борг» чи «позичаю» чи інших формулювань, які б свідчили про існування між сторонами спору договірних відносин позики. Розписка не містить дати отримання грошових коштів, а лише дату написання розписки. ОСОБА_3 у відносинах з ОСОБА_7 виступав виключно як менеджер Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЛК Груп», а не як фізична особа. Відповідач категорично заперечує існування між сторонами спору договору позики. Відповідач наголошує, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу - Товариство з обмеженою відповідальністю «ПЛК Груп», оскільки саме ця особа була пов`язана договірними відносинами з позивачем. Відповідач ніколи не мав з позивачем договірних відносин, зокрема, ним не укладалися договори позики, при здійсненні контактів з позивачем ОСОБА_3 виступав виключно як представник ТОВ «ПЛК Груп».

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики укладеному у письмовій формі одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, які позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві в такій же сумі.

Зміст статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Частина друга статті 1047 ЦК України передбачає, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

Тлумачення абзацу 1 частини першої статті 1046, абзацу 1 частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абзац 1 частини першої статті 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абзац 1 частини першої статті 1049 ЦК України).

У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19.12.2018 року в справі №544/174/17 (провадження № 61-21724св18).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.01.2023 року в справі № 369/11450/19 (провадження № 61-10412св21) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13, від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13.12.2017 року у справі № 6-996цс17. Підстав відступити від таких висновків Верховний Суд не встановив».

Наведені вище висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі № 206/501/20 від 07.07.2023 року (Суддя доповідач Крат В.І.)

Як вбачається із змісту розписки, складеної 05.02.2022 року у м.Львові: «Я, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 паспорт НОМЕР_4 виданий Артемівським МВС України в Донецькій області 10 січня 2013 р. РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований АДРЕСА_4 отримав кошти від ОСОБА_7 паспорт НОМЕР_5 РНОКПП НОМЕР_3 , в сумі 2000 доларів США (дві тисячі) та зобов`язуюсь повернути отримані мною кошти до 10.02.2022 р.».

Отже за змістом розписки ОСОБА_3 взяв у ОСОБА_7 кошти та в ній йдеться про їх розмір - в сумі 2 000 доларів США, також міститься відмітка про те, що отримувач коштів за цією розпискою передбачив строк повернення до 10.02.2022 року.

Підписавши вищевказану розписку, ОСОБА_3 відбулось вчиненням певних дій, складанням та підписанням письмового Договору /письмової розписки/, власноручне написання відповідачем про те, що він взяв кошти із зазначенням розміру таких коштів, зобов`язання їх повернути в строк, охоплюється поняттям договору позики.

Відтак, мало місце волевиявлення ОСОБА_3 у письмовому вираженні на отримання коштів у ОСОБА_7 та їх повернення відповідно до обставин визначених у розписці. Про будь-яке інше зобов`язання, крім зобов`язання відповідача повернути позивачу борг у сумі 2000 доларів США у визначений сторонами строк, розписка не містить.

Про наявність між сторонами договору позики свідчить і наявність у позивача оригіналу розписки, власноручне написання якої відповідач не заперечує.

Суд погоджується із доводами представника позивача ОСОБА_1 про те, що зміст зобов`язання в наведеній розписці (договорі позики) викладено досить зрозуміло, оскільки системний аналіз договору позики дає підстави для висновку про те, що справжня воля сторін договору зводилась до необхідності врегулювання договірних відносин в разі отримання однією особою коштів у визначеному розмірі та обсягу зобов`язань для другої особи у якої, з огляду на договірні відносини, виник правовий обов`язок повернути кошти в розмірі 2 000 доларів США.

В свою чергу, представник відповідача ОСОБА_6 не навела жодного доказу з приводу того, що його волевиявлення відповідача не відповідало його внутрішній волі.

Крім цього, у судовому засіданні встановлено, що позивач не заперечує, того що 21.10.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ПЛК Груп» (надалі назване «Виконавець» в особі менеджера ОСОБА_8 , який діє на підставі довіреності №13-21) з одного боку та Позивачем (надалі «Замовник»), з другого боку, названі в подальшому «Сторони», укладено Договір про надання послуг з підбору та доставки автомобіля № 458Д211021.

На виконання умов укладеного між сторонами договору, позивачкою було передано Товариству 13334 доларів США. Вказані кошти переводились на рахунок LT37467170 UAB PLC GROUP VILNIUS G. 10-201, 12112 LITHUANIA згідно INVOICE №АЕ-2-1 від 27.10.2021 року.

Отже, позивачка з свого боку виконала зобов`язання по договору в повному обсязі, сплативши обумовлену сторонами суму.

Також позивач не заперечує, що ОСОБА_3 ТзОВ «ПЛК Груп» видано довіреність №14/06-21Л від 14.06.2021 року, якою його уповноважено бути представником Товариства перед фізичними особами, які виявляють бажання укласти з Товариством договори про надання послуг з підбору, оформленню, доставки, вивезення автомобіля. Зокрема, як представник за довіреністю Анісімов А.Ю. отримав від ОСОБА_7 обумовлені Договором про надання послуг з підбору та доставки автомобіля № 458Д211021 суму коштів в розмірі 13 334 доларів США, про що складено розписку від 30.12.2021 року.

Зі змісту вказаної розписки від 30.12.2021 року вбачається, що ОСОБА_3 діяв як представник ТзОВ «ПЛК Груп», та діяв на підставі довіреності №14/06-21Л від 14.06.2021 року та на виконання Договору про надання послуг з підбору та доставки автомобіля № 458Д211021, адже всі ці обставини викладені у самій розписці.

У судовому засіданні з`ясовано, що між ОСОБА_7 та ТзОВ «ПЛК Груп» була суперечка щодо виконання останнім своїх зобов`язань по договору з пошуку автомобіля, в наслідок чого ТзОВ «ПЛК Груп» повернув позивачці сплачені кошти за вирахуванням 400 доларів США. Спір між сторонами щодо коштів у сумі 400 дол. США був вирішений у судовому порядку (Справа № 453/367/22). Відповідач перебував у трудових відносинах з ТзОВ «ПЛК Груп», та увійшовши в довіру до ОСОБА_7 отримав від неї кошти в сумі 2000 доларів США. Вказані обставини стосуються відносин позики, що виникли між сторонами та не відносяться до довіреності №14/06-21Л від 14.06.2021 року чи Договору про надання послуг з підбору та доставки автомобіля № 458Д211021.

Аналізуючи зміст розписки від 05.02.2022 року та порівнюючи її зміст з розпискою від 30.12.2021 року, вбачається, що така (від 05.02.2022 року) розписка складена відповідачем у власних інтересах, що відмінні від інтересів ТзОВ «ПЛК Груп» та не охоплюються Договором про надання послуг з підбору та доставки автомобіля № 458Д211021.

Відтак, суд не приймає до уваги покликання представника відповідача ОСОБА_6 про те, що складаючи розписку від 05.02.2022 року відповідач діяв як представник ТзОВ «ПЛК Груп», а також покликання представника відповідача про пов`язаність інтересів ТзОВ «ПЛК Груп» з отриманою позикою ОСОБА_3 .

Отже, наявність між сторонами договору позики свідчить існування у позивача оригіналу розписки.

Враховуючи, що на підтвердження укладення договору позики та його умов відповідно до положень ст.1047 ЦК України може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей; наявність боргової розписки у позикодавця ОСОБА_7 , підтверджує наявність між сторонами правовідносин, що виникають з договору позики.

Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постанові від 08.04.2021 року у справі №500/1755/17.

Таким чином, розписка від 05.02.2022 року є документом, що підтверджує боргове зобов`язання ОСОБА_3 перед ОСОБА_7 , оскільки містить отримання однією особою коштів у визначеному розмірі, зобов`язання про повернення боргу та дату укладення.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину, за якою, кожний вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки презумпція не буде спростована.

Зі змісту ст.12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини з договору позики, умови якого ОСОБА_3 у встановлені строки в повному обсязі не виконав.

Згідно з роз`ясненнями пункту 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин», у разі, якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд в резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів в іноземній валюті, що відповідає вимогам ч.3 ст.533 ЦК України.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

При цьому, заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Це вбачається із позиції Верховного Суду України у справі № 373/2054/16, в якій зазначено, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч.1 ст.1046, ч.1 ст.1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Висновки щодо можливості ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті і порядку визначення у рішенні еквівалента суми боргу в національній валюті містяться також у постанові ВП ВС від 4 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц.

Так, у разі зазначення в судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що вимоги про стягнення боргу в іноземній валюті не суперечать чинному законодавству та є обґрунтованими.

Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають до задоволення, оскільки відповідачем порушено умови підписаного договору позики (розписки) від 05.02.2022 р.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені судові витрати в розмірі 858,00 грн. /а.с.23/.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 11, 207, 526, 612, 625, 629, 1046, 1047 ЦК України, ст.ст. 12, 81, 141, 258, 259, 263-265, 351 - 355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_3 ) про стягнення заборгованості за договором позики, задоволити повністю.

Стягнути з ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) 2000,00 доларів США (дві тисячі доларів США) заборгованості за договором позики від 05.02.2022 р.

Стягнути з ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) судовий збір у сумі 858,00 грн.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення (складення). Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 26 березня 2024 року.

Суддя В.Ф. Романюк