Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/3856/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19.03.2024 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Леньо В.В., при секретарі Казимірська Н.В., за участі позивачки ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Нечаєва В.В., представника відповідача адвоката Марина В.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Виноградів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Згідно позовних вимог просить:

- здійснити поділ спільного майна подружжя та припинити право спільної сумісної власності на житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами та земельної ділянки по АДРЕСА_1 ;

- визнати за позивачкою ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки кадастровий номер :07:002:0128, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати за відповідачем ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки кадастровий номер :07:002:0128, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

В обгрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 18.09.1999 року до 19.06.2019 року. Від шлюбу у сторін народились двоє дітей: дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Виноградівського районного суду від 19.06.2019 року (№299/1520/19) шлюб, укладений між подружжям 18.09.1999 року у відділі РАГС Виноградівського районного управління юстиції Закарпатської обл., актовий запис №128 розірвано.

Після розірвання сторони припинили проживати у будинку по АДРЕСА_1 , який вони разом будували за час спільного шлюбу і який являється спільною сумісною власністю колишнього подружжя. Колишнє подружжя та їхні спільні діти зареєстровані в цьому будинку.

Позивачка відвідує територію будинку, доглядає та годує собаку Відповідача. Хоч у будинку вже ніхто не проживає, оскільки Відповідач постійно перебуває за кордоном, а Позивач тимчасово мешкає за іншою адресою, але остання все одно оплачує комунальні послуги за власні кошти. Останнім часом Відповідач довірив справи щодо будинку своєму рідному брату, уклав на його ім`я довіреність, внаслідок чого останній почав погрожувати позивачці, що їй не належить вказаний будинок і що вона не має жодних документів на даний будинок.

Таким чином, Позивач змушена звернутися до суду із позовом про поділ майна подружжя з огляду на наступне.

Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку 1-ЗК №004149 від 06.11.1997 р. ОСОБА_2 було передано у приватну власність земельну ділянку у АДРЕСА_1 для будівництва житлового будинку. Відповідно до Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 19901226 від 11.03.2015 - дану земельну ділянку було зареєстровано у ДРПП під кадастровим номером :07:002:0128, площа 0,0595 га.

Даний будинок складається із житлового будинку літера А загальною площею 182,5 кв.м. та житловою площею 60,9 кв.м., хвіртки, воріт та огорожі.

За Відповідачем було зареєстровано відповідне право власності у Виноградівському РБТІ (Витяг РБТІ від 16.03.2015 року), що підтверджується і Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16.03.2015, свідоцтвом про право власності на нерухоме майно за № 34956789 від 16.03.2015.

Право власності на земельну ділянку АДРЕСА_1 зареєстроване за Відповідачем, про що свідчить Витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.03.2015.

Станом по сьогодні вищевказаний будинок по АДРЕСА_1 будівництвом завершений, готовий та придатний до повноцінного проживання.

Згідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У відповідності до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Згідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Згідно вимог частини першої ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 21.12.2007 року, №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу» визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.З ст.368 ЦК), відповідно до ч.2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Жодних обставин, які би перешкоджали визнати житловий будинок з надвірними спорудами спільною сумісною власністю, не існує.

Оскільки будинок був збудований за час перебування сторін у шлюбі, то даний будинок визнається спільною сумісною власністю подружжя.

Жодних домовленостей про поділ майна між сторонами на даний момент не існує, між ними склалися неприязні відносини, самостійно поділити майно не можуть, у зв`язку з чим Позивач змушена звернутися до суду із позовною заявою про поділ майна.

Домовленості про розмір часток у спільній сумісній власності між сторонами не досягнуто, тому в силу норм закону кожному з сторін належить Уг житлового будинку.

Таким чином, для реалізації права власності Позивача на частину будинку їй необхідно виділити в натурі, яка саме частина будинку належить Позивачу. У зв`язку із небажанням колишнього чоловіка укладати угоду про поділ майна, вирішувати це питання взагалі не бажає, спір можливо вирішити лише у судовому порядку.

Якщо один із співвласників виявив бажання, не залежно від його мотивів, здійснити поділ у натурі майна, що перебуває у спільній власності, однак інший співвласник перешкоджає йому в реалізації такого права будь-яким шляхом, що унеможливлює досягнення домовленості між ними щодо укладання договору про поділ нерухомого майна, такий співвласник має право на звернення до суду з відповідним позовом про поділ (виділ) спільного майна в натурі і таке право підлягає судовому захисту.

Отже, даний житловий будинок необхідно поділити таким чином, щоб позивачу та відповідачу було виділено у власність відокремлену частину житлового будинку, яка б відповідала розміру їх часток тобто по 1/2 кожному.

Жодних обставин, які би перешкоджали визнати будинок спільною сумісною власністю не існує. Факт реєстрації шлюбу в державних органах РАЦС тягне за собою встановлення презумпції виникнення спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям під час дії зареєстрованого шлюбу. Оскільки будинок був збудований за час перебування сторін у шлюбі, то даний будинок визнається спільною сумісною власністю подружжя.

Виходячи зі змісту частин першої і другої статті 331 ЦК України, частини першої статті 182 ЦК України - право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва об`єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності.

Як зазначив ВСУ в справах №6-612цс15, №6-2641цс15 для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

За таких обставин, Позивач використав правильний спосіб захисту свого порушеного права: проведення поділу майна та визнання за собою права власності на відповідну частину житлового приміщення.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації.

Згідно з положеннями частини першою статті 81, частини третьої статті 116 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року № 6-814цс15.

Представником відповідача до суду подано відзив (а.с.101 -10 8 т.1) з додатками (а.с.109-196 т.1). Згідно доводів відзиву з позовними вимогами не погоджується в повному обсязі. Доводи відзиву зводяться до наступного.

Відсутність права позивача на житловий будинок та земельну ділянку.

Житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який позивач хоче поділити порівну, набутий відповідачем до шлюбу, є його особистою приватною власністю та не являється об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Починаючи з 1993 року, відповідач, ОСОБА_5 за власні кошти купував матеріали для будівництва, а саме: камінь бутовий, цемент, арматуру, шифер, дошки, цеглу, труби, пиломатеріали, пісок, пасинки з/б (залізобетонні), оцинковані жестяні листи, паркет, тощо. Вказане підтверджується копіями квитанцій (товарних чеків, накладних), виданих на ім`я ОСОБА_2 з 1993 по 1999 роки.

27.06.1995 року Рішенням Виконавчого комітету Виноградівської міської Ради народних депутатів Закарпатської області № 171 ОСОБА_2 надано у приватну власність земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 .

03.01.1996 року ОСОБА_2 замовив проект забудови земельної ділянки індивідуального житлового будинку, який зареєстровано у Виноградівській міській Раді народних депутатів Закарпатської області, що підтверджується копією квитанції та копією відповідного проекту.

14.05.1996 року ОСОБА_2 подав заяву до Виноградівського РЕМ про видачу технічних умов на підключення однофазної електроустановки в АДРЕСА_1 .

15.07.1996 року Енергоінспекцією міста Виноградів (Виноградівський РЕС) складено Акт про запуск в експлуатацію електроустановки за адресою: АДРЕСА_1 .

Весною 1996 року відповідач розпочав будівництво житлового будинку, а саме: був залитий фундамент, перекриття, витягнуті стіни, встановлена криша (дах) та зроблене внутрішнє оздоблення. Станом на 18.09.1999 року (дата реєстрації шлюбу) будинок вже був повністю придатним до проживання.

Житловий будинок являвся об`єктом самочинного будівництва, жодних дозволів на виконання будівельний робіт відповідач на той час не отримував. Вказаний факт буде підтверджено, показами свідків (будівельників, які будували такий дім та сусідів).

З тієї кількості будівельних матеріалів, які відповідач придбавав відповідно до копій чеків/квитанцій від 1993-1999 p.p. технічно можливо збудувати житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 . Вказаний факт буде підтверджено копією висновку експертного будівельно- технічного дослідження.

Таким чином, житловий будинок, що розташований за адресою АДРЕСА_1 був повністю збудований до шлюбу та перебував у фактичній власності відповідача, являвся об`єктом самочинного будівництва, ніде не обліковувався та не був ні за ким зареєстрований.

Згідно з п.1 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Майно, оплачене до шлюбу, залишається особистою приватною власністю одного з подружжя (хто придбав таке майно). Тобто, якщо майно оплачено чоловіком до шлюбу, незважаючи на те, що право власності виникло вже в період шлюбу, таке майно всеодно не є спільною власністю.Таку правову позицію викладено в постанові Верховного Суду від 2 червня 2021 р. у справі №711/1550/18.

У своїй постанові від 12 червня 2023 року у справі № 712/8602/19 Верховний Суд вказав, що сама по собі реєстрація нерухомого майна під час шлюбу не є підставою для визнання нерухомого майна спільним сумісним майном подружжя, оскільки таке майно може бути набуте відповідачем до реєстрації шлюбу з позивачкою.

В даному випадку ситуація аналогічна, відповідач придбав будівельні матеріали за власний рахунок до шлюбу (оплатив майно до шлюбу), фактично збудував з них житловий будинок, але право власності, в розумінні реєстраційного підтвердження, набув вже в шлюбі, що підтверджується належними та допустимими доказами.

Будь-яких доказів з приводу фактичного набуття житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в шлюбі позивачем не долучено, в матеріалах справи такі відсутні. Сам факт реєстрації нерухомого майна в шлюбі не є безумовною підставою для визнання його об`єктом спільної сумісної власності, про що чітко вказує як закон так і вищенаведені правові позиції Верховного Суду.

З приводу поділу земельної ділянки.

Зельна ділянка, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0, 0595 га, виділена ОСОБА_2 на підставі рішення Виконкому Виноградівської міської Ради народних депутатів від 27.06.1995 року № 171.

Тобто, земельна ділянка також набута відповідачем до шлюбу, тому в силу положень ст. 57 Сімейного кодексу України являється його особистою приватною власністю і як наслідок не підпадає під правовий режим спільної сумісної власності подружжя та не може підлягати поділу.

Технічна неможливість поділу житлового будинку.

Навіть, якщо б житловий будинок дійсно являвся об`єктом права спільної сумісної власності, то поділити його всеодно технічно неможливо, зворотнього позивачем не доведено. В матеріалах справи відсутній висновок/експертиза, які б підтверджувати технічну можливість поділу житлового будинку.

Відповідно до п. 1.2. Наказу Міністерства з питань житлово-комунального господарства України «Про затвердження Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна» від 18.06.2007 року № 55 поділ та виділ частки в натурі здійснюється відповідно до законодавства з наданням Висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна або Висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна.

Згідно з п.п. 2.1., 2.4. Наказу № 55 від 18.06.2007 року поділ на самостійні об`єкти нерухомого майна провадиться відповідно до законодавства з наданням кожному об`єкту поштової адреси.

Поділ на самостійні об`єкти нерухомого майна повинен відповідати умовам, що передбачені чинними будівельними нормами.

3 наведеного вбачається, що наявність Висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна є обов`язковою. Тільки за допомогою такого суд може встановити чи підлягає об`єкт нерухомого майна поділу та чи буде відповідати такий поділ Закону, що дозволяє суду прийняти законне рішення в даній категорії цивільних справ та ефективно захистити права позивача.

Позивач не долучив до матеріалів Висновок щодо технічної можливості поділу житлового будинку, а також нічого не зазначає з цього приводу в своїй позовній заяві.

Факт технічної можливості поділу житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 є недоведеним, тому можна вважати, що такий будинок технічно неможливо поділити в рівних частках.

Інші обставини.

У позовній заяві ОСОБА_1 просить поділити тільки житловий будинок. Однак, якщо зернути увагу на смс-листування між позивачем та відповідачем від 05.10.2019 року- ОСОБА_1 зазначає, що поділу має підлягати житловий будинок, торговий павільйон та транспортний засіб (копії скріншотів додаються).

Наразі позивач не випадково просить поділити тільки дім, так як спільний транспортний засіб та торговий павільйон остання вже давно собі привласнила, однак від суду такий факт приховала.

ОСОБА_1 не проживає в житловому будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 не доглядає за будинком, не сплачує комунальні послуги (електроенергію/газ), в тому числі податок за землю, не слідкує за чистотою в будинку та навколо нього.

Про вказані обставини говорить й позивач в своїй позовній заяві. Такі обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 не піклується про дім та має на нього тільки руйнівний вплив.

Натомість, відповідач постійно сплачує комунальні платежі (доставка світла, газу) додаток за землю, регулярно наймає людей, які за окрему плату займаються обслуговуванням комунікацій та стежать за загальним станом будинку, що підтверджується копіями чеків/квитанцій.

У Постанові Верховного Суду у справі № № 921/386/20 від 16 вересня 2021 року особа, здійснюючи право власності на належне їй майно (особливо нерухоме), має діяти відповідально, зокрема проявляти турботу щодо нього, бути обізнаною з його станом тощо.

Верховний Суд у своїй Постанові у справі №234/3341/15-ц від 22 травня 2019 року власник майна, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим, має знати та дбати про свою власність і зобов`язаний нести витрати на її утримання.

Зі змісту вищенаведеного випливає, що якщо визнати за позивачем право власності на 1/2 житлового будинку, то це призведе тільки до того, що частина житлового будинку занепаде і це також негативно вплине на іншу частину майна, яка буде у власності відповідача.

Позивач самостійно без експертів/БТІ, керуючись внутрішнім переконанням, визначив вартість житлового будинку АДРЕСА_1 в матеріалах справи відсутня грошова оцінка об`єкту нерухомого майна.

Разом з тим, позивач не є уповноваженим суб`єктом для проведення грошової оцінки нерухомого майна в розумінні ЗУ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

На підставі самостійно проведеної оцінки житлового будинку, позивач навіть вирахував розмір судового збору.

Згідно з п.2 ч.І ст. 176 ЦПК України у позовах про визнання права власності на майно або його витребування ціна позову визначається вартістю майна.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну ціночну діяльність в Україні» документом, який підтверджує вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору є звіт про оцінку майна.

Відповідно до п.22 Постанови Пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Аналогічні правові позиції наводяться в наступних Постановах ВСу справах № - 2 849/18, № 545/2396/20, № 754/3132/1б-ц).

В даному випадку, жодної згоди щодо визначення розміру вартості майна ілповідач не надавав, в матеріалах справи така відсутня, тому позивач мав самостійно ініціювати проведення грошової оцінки житлового будинку.

Позивач не виконав свій процесуальний обов`язок та не довів ті обставини на які він посилається як на підставу своїх вимог чим самим порушив вимоги ч.3 ст.12, ч.І ст. 81 ЦПК України.

Усі фактичні обставини даної цивільної справи, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог останній доводить виключно припущеннями, що є недопустимо в розумінні ч.6 ст. 81 ЦПК України.

Позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на наступне:

- Житловий будинок та земельна ділянка, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю ОСОБА_6 та не підлягає поділу, що узгоджується з п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України, постановою Верховного Суду від 2 червня 2021 р. у справі №711/1550/18, постановою Верховного Суду від 12 червня 2023 року у справі № 712/8602/19 та підтверджується:

-копіями чеків/квитанцій з 1993 по 1999 p.p. про придбання будівельних матеріалів;

- копією рішення Виконавчого комітету Виноградівської міської Ради народних депутатів Закарпатської області та копією Витягу з Державного Реєстру речових прав;

-показами свідків, які під присягою підтвердять такий факт;

-додатково буде підтверджено в межах судової будівельно-технічної експертизи.

- Позивач не виконує обов`язки власника будинку, а саме не дбає про житловий будинок, не виявляє до нього турботу не обізнана щодо його стану (не сплачує обов`язкові платежі, не цікавиться його станом) та навпаки здійснює на нього тільки руйнівний вплив чим порушує права інших осіб, що прямо суперечить ст.319 ЦК України та правовим висновкам викладеним в постанові Верховного Суду у справі № 921/386/20 від 16.09.2021 року, постанові Верховного Суду у справі № 234/3341/15-ц від 22.05.2019 року.

- Житловий будинок та земельну ділянку з технічної точки зору неможливо поділити, що підтверджується відсутністю в матеріалах справи Висновку щодо технічної можливості поділу житлового будинку та земельної ділянки, що не відповідає вимогам, визначеним в п.п. 1.2.,2.1.,2.4. Наказу Міністерства з питань житлово-комунального господарства України «Про затвердження Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна» від 18.06.2007 року № 55.

Крім того, представником відповідача подано клопотання про застосування строків позовної давності (а.с.64-68 т.1), доводи якого зводяться до наступного.

Згідно з рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області у справі № 299/1520/19 від 19.06.2019 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Одразу після розірвання шлюбу 19.06.2019 року, позивач звернулась до відповідача з пропозицією поділити житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 з визначенням рівних часток, а саме по 1/2 кожному з них.

Однак, відповідач одразу відмовився від вказаної пропозиції, так як будинок являється його особистою приватною власністю та надбаний до укладення шлюбу. Тому, такий не може підлягати поділу і має залишитись виключно у власності відповідача.

Як наслідок, колишнє подружжя не дійшло згоди і позивач вважала, що її майнове право порушено з огляду на те, що її колишній чоловік не хотів переписувати на неї частину житлового будинку.

Вказаний факт підтверджується копією скріншоту з онлайн-месенджеру «Viber», де позивач не досягаючи згоди про поділ майна, чітко прописує, що тоді єдиним виходом поділити усе набуте в шлюбі майно є тільки звернення до суду. Таке листування між сторонами відбувалось 05.10.2019 року.

Тобто, 05.10.2019 року позивачу чітко стало відомо про порушення її цивільного права, що вона сама й підтверджує в листуванні, оскільки прописує, що внаслідок такого порушення вона буде звертатися до суду.

Таким чином, ОСОБА_1 дізналася про порушення свого цивільного права 05.10.2019 року, а до суду з позовною заявою про поділ майна звернулась в червні 2023 року, через 3 роки та 8 місяців.

Крім того, позивач протягом трьох років після розлучення активно готувалась до звернення до суду із позовною заявою про поділ майна. На виконання свої планів зверталась до адвоката ще 17.01.2022 року.

Вказаний факт підтверджується відміткою, проставленою адвокатом позивача про ознайомлення з матеріалами інвентаризаційної справи від 17 січня 2022 року.

Про свої наміри звертатися до суду за захистом порушеного права ОСОБА_1 не приховувала, і починаючи з 05.10.2019 року погрожувал а такими діями відповідачу та його близьким родичам.

Вказане підтверджується показами свідків, які, в судовому засіданні під присягою підтвердять такий факт.

Сама ж ОСОБА_1 у своїй позовній заяві не зазначає, коли їй стало відомо про порушення свого цивільного права. Відсутнє посилання на день, місяць та навіть рік.

Міститься тільки наступне формулювання: «останнім часом».

Разом з тим, в законі відсутнє трактування (визначення) формулювання: «останнім часом». Воно звучить неточно та абстрактно, з його змісту ні суд, ні відповідач не можуть встановити (день, тиждень, місяць, рік), коли саме позивачу стало відомо про порушення своїх прав.

Спираючись на формулювання: «останнім часом» неможливо визначити момент з якого слід починати обраховувати строки позовної давності.

Таким чином, позивач не пам`ятає (навіть приблизну) дату з якої їй стало відомо про порушення свого права.

Однак, перешкод для визначення початку перебігу позовної давності всеодно немає, так як у відповідача збереглось смс-листування з позивачкою від 05.10.2019 року. Зміст якого дозволяє точно та чітко встановити момент (день.місяць,рік) з якого ОСОБА_1 дізналася про порушення свого цивільного права.

Позивачем пропущено строк на звернення до суду.

Стаття 256 ЦК України визначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч.2 ст. 72 Сімейного кодексу України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давніст > у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. і

В даному випадку, позовна давність обчислюється від 05.10.2019 року - дата, коли позивач дізналася про порушення свого цивільного права.

Згідно з ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В даному випадку, перебіг позовної давності почався 05.10.2019 року - дата з якої позивач дізналася про порушення свого цивільного права. Позивач звернулась до суду в червні 2023 року, через 3 роки та 8 місяців.

Як наслідок, позивачем пропущено строк на звернення до суду за захистом свого цивільного права.

Таким чином, позивач дізналася про порушення свого права. 05.10.2019 року, але легковажно пропустила встановлена, звернулась до суду аж через 3 роки та 8 місяців.

Будь-яких причин поважності пропуску процесуального строку, зазначено та не доведено, в матеріалах справи такі докази відсутні.

Згідно з ч.3,4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У постанові Великої Палати Верховного Суду ві; 31 жовтня 2018 у справі 367/6105/16-ц зроблено висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові.

Таким чином, позивач пропустила трирічний строк на звернення до суду, визначений в ст. 257 ЦК України, тому заявляю про необхідність застосування судом правових наслідків пропущення строку звернення до суду. В задоволенні позову з цих підстав прошу відмовити.

Представником позивача до суду подано додаткові пояснення (а.с.89-92 т.1), доводи яких зводяться до наступного.

Представник Відповідача подав до суду клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності щодо позовної вимоги про поділ майна подружжя.

Рішенням Виноградівського районного суду від 19 червня 2019 року (№299/1520/19) вирішено шлюб, укладений між подружжям 18 вересня 1999 року у відділі РАГС Виноградівського районного управління юстиції Закарпатської обл., актовий запис №128 - розірвати.

Опоненти вважають, що після розірвання шлюбу у позивачки виникло порушене право і саме з цього періоду слід відраховувати перебіг трирічного строку позовної давності, а станом на момент звернення до суду позивачка пропустила такий строк, а тому у позові слід відмовити.

Така позиція Відповідача є хибною, а доводи у клопотанні є брехнею і спробою ввести суд в оману.

Так, дійсно, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (стаття 72 СК України).

Вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають враховувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя.

На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 345/2962/14.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Позивачка заявляє, що її права на вказаний будинок не заперечувалися, не порушувалися з дня розірвання шлюбу до сьогоднішнього дня. Адже станом по сьогодні, позивачка зареєстрована в даному будинку і проживає там зі своїм сином.

Хронологія подій 2019-2023:

Не дивлячись на те, що шлюб між сторонами був розірваний рішенням суду, після розірвання шлюбу Відповідач виїхав за кордон, а позивачка разом із сином проживала у даному будинку до листопада 2019 року. Переїзд на іншу квартиру в м.Виноградів було зумовлено тим, що утримувати самостійно будинок було обтяжливо для позивачки (на відміну від проживання у невеликій квартирі), на той час Відповідач вже не допомагав фінансово та не платив аліментів на утримання сина.

Проте, переїзд на квартиру не перешкодив позивачці щодня перебувати у спірному будинку по АДРЕСА_1 , адже там проживав її собака породи Алабай.

Хоч у будинку вже ніхто не проживав, оскільки Відповідач постійно перебуває за кордоном, але позивачка все одно оплачувала комунальні послуги за власні кошти, доглядала за будинком та територією, годувала собаку. Відповідач весь цей час не заперечував спільну власність на вказаний будинок за сторонами по справі (докази перебування в будинку у 2021 році на фото з сином та собакою додаємо).

Користуючись своїм правом на подання доказів, Відповідач подав скрін шоти із переписки між сторонами. Ми також цим правом скористаємось і надаємо суду свої скріни з переписки між сторонами для узгодження хронології подій.

Так, 17 травня 2020 року Відповідач написав Позивачці, що «…коли стане на ноги буде платити більше на дітей на скільки зможе, Гроші для дитини хай позивачка бере, і ОСОБА_7 (собаку) також треба годувати. Живіть дома, для чого за квартиру платити…. Дом по закону і так є твоїм і дітей. Про аліменти в дітей не питають.

Зроби Стасіку рахунок в Приватбанку, я буду туди відсилати, це для нього гроші…».

Тобто, сам Відповідач у травні 2020 року просив позивачку проживати в будинку, адже по закону це її будинок і дітей та просив не витрачати додаткові кошти на квартиру. Тому намагання представника Відповідача переконати суд в протилежному не відповідають дійсності.

В грудні 2021 року Відповідач приїхав в Україну на свята і запропонував Відповідачці поділити будинок.

17 січня 2022 року Позивачка звернулася до адвоката Нечаєва В.В. для написання позовів про стягнення аліментів та поділу майна в натурі.

Однак, 22.01.2022 Відповідач в телефонному режимі запропонував продати спірний будинок і поділити кошти порівну. Для цього, він попросив ОСОБА_8 пофотографувати весь будинок, територію і викласти інформацію про продаж будинку в мережі Фейсбук та ОЛХ.

Позивачка, маючи повний доступ до будинку, здійснила фотографування всіх кімнат будинку і виставила будинок на продаж в мережі Інтернет ще 22.01.2022.

В подальшому, брат Відповідача (який проживає в цьому ж спареному будинку поруч) запропонував викупити спірний будинок та придбати для позивачки житлову квартиру в якості викупу її частки. Позивачка і на це погодилась, однак крім голослівних слів жодних дій щодо продажу будинку чи пошуку іншої квартири Відповідачем вчинено не було.

Проте, протягом 2019-2022 років права та інтереси позивачки на спірний будинок ніхто не порушував, її звідти ніхто не виганяв, поліцію ніхто не викликав, ніхто не заперечував її право на частку у спірному майні.

Проте, вперше права позивачки на будинок були зачеплені весною 2023 року, коли вона побачила, що з будинку зникли особисті речі (тренажери, меблі тощо).

Позивачка поставила питання брату Відповідача ОСОБА_9 щодо зникнення речей із будинку без її відома. На що ОСОБА_9 02.06.2023 відповів, що має нотаріальну довіреність від Відповідача (датована ще з жовтня 2022 року), відповідно до якої Відповідач доручив ОСОБА_10 та ОСОБА_3 право на проживання в даному будинку, в т.ч. здавати будинок в оренду третім особами.

Також, ОСОБА_9 вперше заявив позивачці, що спірний будинок є особистою власністю Відповідача і що вона не має жодних прав на даний будинок.

Хоча, особисто сам Відповідач і не заперечив право позивачки на цей будинок в 2023 році, однак ОСОБА_9 (будучи довіреною особою Відповідача) вперше допустив порушення прав та інтересів позивачки саме 02.06.2023.

Вже, 14.06.2023 позивачка звернулася до суду із позовною заявою про поділ майна, тобто по спливу менше ніж двох тижнів після першого заперечення її права на будинок.

Не дивлячись на усні заперечення брата Відповідача позивачка по сьогодні живе у вказаному будинку разом із сином без жодних заперечень з боку Відповідача чи його брата.

Що стосується клопотання про допит свідка ОСОБА_11 , яка нібито може підтвердити порушення прав позивачки ще в червні 2019 року, то слід зазначити, що це є повний абсурд, оскільки така навчалась у ВУЗі в м. Харкові на 4 курсі, її влітку позивачка взагалі не бачила. Перша зустріч між нею та позивачкою після розірвання шлюбу -відбулась тільки в листопаді 2019 року. Її покази не мають жодного юридичного значення по справі, оскільки вона не є членом сім`ї сторін, не жила з ними, а натомість постійно навчалась у Харкові, перебувала то в м. Мукачево, то в м. Ужгороді.

Разом із цим слід зауважити, що з 24 лютого 2022 року відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено режим воєнного стану.

Відповідно до пункту 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 Цивільного кодексуУкраїни, продовжуються на строк його дії.

В судовому засіданні позивачка та її представник вимоги позову підтримали з підстав викладених у позові. Доводи, наведенні представником відповідача заперечили з підстав, викладених у письмових поясненнях та виступах у судових дебетах. Щодо застосування строку позовної давності просили відмовити. Заявлені позовні вимоги просили задоволити у повному обсязі.

Представник відповідача щодо задоволення позовних вимог просив відмовити з підстав викладених у відзиві та поданих поясненнях. Просив застосувати строк позовної давності. У задоволенні позовних вимог просив відмовити у повному обсязі.

У судовому засіданні допитано у якості свідка позивачку, яка дала пояснення аналогічні до доводів позовної заяви та поданих поясненнях.

Судом допитано свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_3 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_10 , ОСОБА_20 .

Заслухавши позивачку та її представника, представника відповідача, свідків, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.

В судовому засіданні належними та допустимими доказами достовірно встановлено, що сторони уклали шлюб 18.09.1999 року. Вказана обставина стверджується свідоцтвом про одруження НОМЕР_1 від 18.09.1999 р. (а.с.8 т.1).

У цьому шлюбі у сторін народилося двоє дітей: донька ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_22 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.9, 10 т.1).

Рішенням Виноградівського районного суду від 19.06.2019 року, справа №299/1520/19 шлюб між сторонами розірвано. Рішення набрало законної сили (а.с.14-15 т.1).

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно індексний номер: 34956789 від 16.03.2015 року житловий будинок з надвірними спорудами в АДРЕСА_1 загальною площею 182,5 кв.м, житлова 60,9 кв.м. належить ОСОБА_2 , рнокпп НОМЕР_2 (а.с.23-24 т.1).

Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 34957018 від 16.03.2015 року житловий будинок з надвірними спорудами в АДРЕСА_1 загальною площею 182,5 кв.м, житлова 60,9 кв.м. належить ОСОБА_2 , рнокпп НОМЕР_2 (а.с.25-26 т.1).

Згідно державного акту на право приватної власності на землю І-ЗК №004149 від 06.11.1997 року ОСОБА_2 , мешканцю АДРЕСА_3 на підставі рішення вуиконкому Виноградівської міської ради від 30.09.1997 р. №363 передається у приватну власність земельна ділянка площею 0,0595га в АДРЕСА_1 для будівництва житлового будинку (а.с.27-28 т.1).

Згідно державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер витягу 34723872 від 11.03.2015 земельна ділянка в АДРЕСА_1 , кадастровий номер :07:002:0128 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівельі споруд (присадибна ділянка) площею 0,0595га належить на праві приватної власності належить ОСОБА_2 , рнокпп НОМЕР_2 (а.с.29-30 т.1).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта номер інформаційної довідки 295358575 від 19.01.2022, житловий будинок по АДРЕСА_1 загальною площею 182,5 кв.м., рік побудови 2009 та земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,0595 га, кадастровий номер :07:002:0128 належить ОСОБА_2 (а.с.31-33 т.1).

Згідно квитанцій та товаросупровідних документів на ім`я ОСОБА_2 придбавалися будівельні матеріали (а.с.111-138 т.1).

Згідно платіжних квитанцій проводилася оплата за комунальні послуги (а.с.139-191 т1).

Згідно заяви від 14.05.1996 р. та акту допуску в експлуатацію від 15.06.1996 р. абненту ОСОБА_2 надано дозвіл на підключення електроустановки будмайданчика, будівництва житлового будинку (а.с.192, 193 т.1).

Згідно висновку експерта № Д01/2024 від 08.01.2024 Технічна можливість провести будівельні робот из будівництва житлового будинку , площа та технічні характеристики якого зазначені в технічному паспорті від 18.12.2008 року на житловий будинок, що розташований за адресою АДРЕСА_1 з найменцвань та адиниць будівельних матеріалів, які були придбані згідно з чеками /квитанціями / накладними з 1993 по 1999 р.р. та видані на ім`я ОСОБА_2 , найменування, кількість та номери яких виписані на 17 арк. Цієї експертизи, існує, а саме технічно можливо виконати наступні будівельні роботи: виготовити фундамент будинку, виготовити перекриття (2шт. 1-й та 2-й поверхи), виготовити стіни будинку та дах (кришу). Також технічно можливо простелити дерев`яний паркет площею 120 кв.м. та розпочати часткове виготовлення простих щитових дверей (а.с.200-218, 219-226 т.2).

Згідно рішення Виноградівської міської ради №269 від 30.05.2000 р. Про надання дозволу на продаж-купівлю недобудованих будівництвом будинків громадян міста ОСОБА_10 , мешканцю АДРЕСА_3 продати, а ОСОБА_3 , мешканці АДРЕСА_3 купити недобудований будівництвом будинок по АДРЕСА_4 в 12% готовності (а.с.4, 5 т.3).

Згідно замовлення №7617 від 02.12.2008 р. ОСОБА_2 просить провести основну інвентаризацію жилого будинку в АДРЕСА_1 (а.с.28 т.3).

Згідно заяви-замовлення №19807 від 15.01.2015 р. ОСОБА_2 просить провести поточну інвентаризацію житлового будинку в АДРЕСА_1 (а.с.29 т.3).

Згідно рішення Виноградівської міської ради №98 від 24.03.2009 р. надано ОСОБА_2 , мешканцю АДРЕСА_1 дозвіл на завершення самочинно розпочатого будівництва індивідуального будинку по АДРЕСА_1 . (а.с.32 т.3).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта номер інформаційної довідки 334932379 від 07.06.2023, житловий будинок по АДРЕСА_1 загальною площею 182,5 кв.м., рік побудови 2009 та земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,0595 га, кадастровий номер :07:002:0128 належить ОСОБА_2 (а.с.35-37 т.3).

Згідно декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 29.01.2015 р. №ЗК 24 будівництво індивідуального житлового будинку АДРЕСА_1 , дата початку будівництва 09.06.2009 р. дата закінчення будівицтва грудень 2014 року (а.с.45-51 т.3).

Згідно будинкової книги АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровані 15.08.2000 року (а.с.90-91 т.3).

Згідно довідки №149 від 15.08.2000 р. будинковолодінні по АДРЕСА_1 є дві жилі кімнати жилою площею 26,5 кв.м. (а.с.92 т.3).

Згідно будівельного паспорту та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта житловий будинок в АДРЕСА_4 2000 року побудовти, проведено державну реєстарацію у 2011 році (а.сс.138-1514 т.3)

Розглядаючи вказану справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, суд приходить до переконання, що дані конкретні правовідносини врегульовані нормами Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України.

Так, згідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У відповідності до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Згідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У зв`язку з цим вимога про поділ майна подружжя порівну є підставною і такою, що підлягає до задоволення.

Згідно вимог частини першої ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 21.12.2007 року, №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до ч.2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

При цьому, суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

При цьому, суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставіст.60 СК України.

Відповідно до положень ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В судовому засіданні належними та допустими доказами достеменно встановлено, що спірний житловий будинок набутий у шлюбі. Жодних обставин, які би перешкоджали суду визнати його спільною сумісною власністю, судом не встановлено.

Факт реєстрації шлюбу в державних органах РАЦС тягне за собою встановлення презумпції виникнення спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям під час дії зареєстрованого шлюбу. Оскільки житловий будинок в АДРЕСА_1 був набутий відповідачем за час перебування сторін у шлюбі, то даний будинок визнається спільною сумісною власністю подружжя, і тому вимога позивача про визнання за ним право власності на 1/2 частину даного житлового будинку є підставною та підлягає до задоволення.

Згідно ч.1ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав відповідно до п.1 ч. 2ст. 16 ЦК Україниє визнання права.

У відповідності до ч. 1 ст. 70 СК України, яка регламентує розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні по суті положення закріплені у ст. 372 ЦК України.

У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року № 6-814цс15.

У постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 686/9580/16 (провадження № 61-3478св18), зроблено висновок, що «земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України».

Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користування іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю, споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Системний аналіз змісту наведених норм статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

Дана правова позиція додатково викладена у постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року у справі № 691/1240/18 (провадження № 61-4680св23).

Суд констатує, що доводи сторонни позивача зводяться до того, що спірний житловий будинок в АДРЕСА_1 збудований сторонами за час шлюбу, введений введений в експлуатацію в 2015 року, а відтак є спільною сумісною власністю колишньього подружжя Шафі і підлягає поділу як спільне сумісне майно.

Незважаючи на те, що земельна ділянка, на якій збудовано спірний будинок, набута відповідачем до шлюбу, однак з влрахванням того, що на такій подружжям за час шлюбу збудовано житловий будинок, така підлягає поділу між подружжям.

Строк позовної давності у три роки позивачкою не пропущено, оскільки така до суду звернулася відразу, як дізналася, що її право на поділ спірного будинку відповідачем заперечується.

Доводи сторони відповідача про пропуск позовної давності не відповідає дійсності. У будт якому разі, враховуючи, що між сторонами розірвано шлюб 19.06.2019 року, і якщо припускати початок відліку строку з часу розірвання шлюбу, то трипічний строк припадає на червень 2022 року.

З врахування прикінцевих та перехідних положень до ЦК України у період дії в Україні воєнного стану строки визначені статтями 257-259 продовжуються на строк його дії.

Доводи заперечення сторони відповідача зводяться до того, що спірний житловий будинок не є об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя Шафі, оскільки такий відповідачем збудовано до одруження з будівельних матеріалів придбаних відповідачем ОСОБА_2 також до одруження з позивачкою.

Спірний житловий будинок є спареним із житловим будинком по АДРЕСА_4 і будувалися фактично одночасно, оскільки технологічно провести будівництво вказаних будинків окремо неможливо. Вказаний будинок по АДРЕСА_4 введено в експлуатацію в 2000 році, що узгоджується з доводами відповідча, а відтак спростовує доводи сторони позивача.

Крім показань свідків, факт побудови спірного житлового будинку з вказаних будматеріалів, стверджується долученим висновком експерта.

Також факт зведення будинку до одруження стверджується фактом реєстрації сторін за адресою АДРЕСА_1 в 2000 році.

У будь якому разі, позивачкою пропущено трирічний строк позовної давності, оскільки з часу розлучення 19.06.2019 року і до звернення до суду 15.06.2023 року муноло більше трьох років.

Показання свідків сторони позивача та сторони відповідача є взаємосуперечливими. Разом з тим, у світлі розділу ЦПК докази та доказування, суд констатує, що певні обставини повинні доводитися належними ьа допустимим доказами.

Обставини часу початку будівництва та часу його завершення повинні доводитися відповідними письмовими доказами, які наявні в матеріалах справи.

Матеріалами справи чітко встановлено дату державної реєстрації збудованого будинку в АДРЕСА_1 березень 2015 року, а відтак вказана обставина є підставою для визнання вказаного житлового будинку спільною сумісню власністю, яка підлягає поділу між подружжям.

Доводи сторони відповідача про про те, що вказаний будинок було фактично збудовано без відповідних дозвільних документів до шлюбу і тільки в 2015 року фактично узаконено є безпідставними.

Вказана в експертному висновку можливість проведення ряду будівельних робіт з будматеріалів, вказаних у наданих стороною відповідача квитанціях фактично здійснення будівництва не підтверджує.

Помилковими є твердження про пропуск позивачкою позовної давності.

З матеріалів справи вбачається, що шлюб між сторонами розірвано 19.06.2019 року.

Згідно п.19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

З огляду на зазначене у вказаному випадку строк позовної давному за будь-яких обставин застосований бути не може.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 263, 264, 265, 280 282 ЦПК України,

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги задоволити.

Здійснити поділ спільного майна подружжя та припинити право спільної сумісної власності на житловий будинок з надвірними спорудами та земельної ділянки по АДРЕСА_1 .

Визнати за позивачкою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки кадастровий номер 0:07:002:0128 що розташовані за адресою АДРЕСА_1 .

Визнати за відповідачем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки кадастровий номер 0:07:002:0128 що розташовані за адресою АДРЕСА_1 .

Стягнути з відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 на користь позивачки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 сплачений судовий збір у розмірі 2534,36 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його прийняття безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 29.03.2024 року.

ГоловуючийВ. В. Леньо