Житомирський апеляційний суд
Категорія 114 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Павицької Т.М.,

за участі секретаря судового засідання Антоневської В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №296/11310/23 за заявою ОСОБА_1 за участю заінтересованої особи ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою через адвоката Примака Валентина Михайловича,

на рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 09 листопада 2023 року, яке ухвалене під головуванням судді Анциборенко Н.М. в м.Житомирі

в с т а н о в и в:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису. Просила видати щодо ОСОБА_2 обмежувальний припис строком на 6 місяців: заборонити ОСОБА_2 перебувати за місцем проживання ОСОБА_1 та їх малолітнього сина ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити ОСОБА_2 наближатися на відстань менше 500 метрів до місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто та через третіх осіб; заборонити ОСОБА_2 особисто та через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці невідомому ОСОБА_2 , переслідувати її та у будь-який спосіб спілкуватися з нею.

Свою заяву обґрунтовувала тим, що з червня 2012 року по серпень 2023 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син - ОСОБА_3 . Шлюб між ОСОБА_2 та нею розірваний у зв`язку із вчиненням заінтересованою особою психологічного насилля щодо неї. Однак, навіть після розірвання шлюбу, ОСОБА_2 постійно приходить за місцем її проживання за адресою: АДРЕСА_1 та продовжує здійснювати психологічний тиск на неї та дитину. Такі фактичні обставини змусили її з`їхати зі свого будинку та винаймати інше житло, але і такі дії не призвели до бажаного наслідку, оскільки колишній чоловік дізнався про нове місце її проживання та продовжує переслідувати її і погрожувати фізичною розправою. Такі дії ОСОБА_2 зумовили виникнення у неї переживань стосовно безпеки її життя та здоров`я, а тому вона неодноразово зверталася до правоохоронних органів, внаслідок чого ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушень, передбачених частиною першою ст.173-2 КУпАП України та частиною другою ст.173-2 КУпАП України.

Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 09 листопада 2023 року заяву ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису задоволено. Видано обмежувальний припис, яким вжиті наступні заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_2 та покладення на нього обов`язків, а саме: заборонено ОСОБА_2 перебувати за місцем проживання ОСОБА_1 та їх малолітнього сина ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонено ОСОБА_2 строком на шість місяців наближатися на відстань менше ніж 500 метрів до місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонено ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто та через третіх осіб; заборонено ОСОБА_2 строком шість місяців особисто і через третіх осіб розшуковувати ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці невідомому ОСОБА_2 , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею строком на 6 місяців.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, заінтересована особа ОСОБА_2 через адвоката Примака В.М. подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні заяви.

Доводи апеляційної скарги аргументовані тим, що у рішенні суду не вказано строк дії шестимісячного обмежувального припису, зокрема не зазначена дата, з якої розпочинається перебіг шестимісячного строку дії обмежувального припису. Крім того, висновки суду стосовно належності ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_2 є помилковими, оскільки не підтверджені будь-якими доказами. Також скаржник не був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи, що позбавило його можливості скористатися правом на професійну правничу допомогу. Крім того, обмежувальний припис є надто суворим, оскільки ним фактично батько дитини позбавляється права у здійсненні участі у вихованні сина ОСОБА_4 та зустрічах із ним, а за рішенням суду місце проживання хлопчика визначено з матір`ю, спілкування з якою, відповідно до обмежувального припису, батькові дитини заборонено. За таких обставин, ОСОБА_2 не може домовитися із ОСОБА_1 щодо зустрічей із власною дитиною, а також підійти до місця проживання сина ближче, аніж на 500 метрів. Також безпідставними є висновки суду стосовно доведеності ризиків протиправних дій ОСОБА_2 відносно заявниці. При цьому в ході розгляду справи не були опитані заявниця, заінтересовані особи, свідки. Також ОСОБА_1 вчиняла відносно ОСОБА_2 та його майна протиправні дії, що підтверджується зверненням останнього до правоохоронних органів.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило. Відповідно до частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні представник заінтересованої особи ОСОБА_2 - адвокат Примак В.М. апеляційну скаргу підтримав, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у видачі обмежувального припису відносно ОСОБА_2 .

Заявник ОСОБА_1 апеляційну скаргу не визнала, просить у її задоволенні відмовити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що в період з 19 вересня 2022 року по 06 жовтня 2022 року відносно ОСОБА_2 винесено 4 термінові заборонні приписи: серії АА №160684 від 19 вересня 2022 року, серії АА №294083 від 02 жовтня 2022 року; серії АА №160764 від 05 жовтня 2022 року та серії АА №344930 від 06 жовтня 2022 року (а.с.13-16). Згідно з перелічених вище постанов ОСОБА_2 чинив психологічне насилля стосовно своєї дружини ОСОБА_1 шляхом висловлення погроз.

Відповідно до постанови Корольовського районного суду м.Житомира від 16 грудня 2022 року в справі №296/6836/22 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною першою ст.173-2 КУпАП України (а.с.18).

Згідно із постановою Корольовського районного суду м.Житомира від 17 жовтня 2023 року в справі №296/7815/23 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною другою ст.173-2 КУпАП України та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 340 грн (а.с.19-20).

Із нотаріально посвідченого договору дарування частини домоволодіння №62 від 23 січня 2018 року вбачається, що ОСОБА_5 подарувала доньці ОСОБА_1 2/100 частини домоволодіння за номером АДРЕСА_3 (а.с.11-10). Того ж дня відповідні відомості внесені до державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.11 зворот - 12).

Крім того, до матеріалів апеляційної скарги заінтересованою особою долучено копію свідоцтва про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , серії НОМЕР_1 від 17 грудня 2012 року, відповідно до якого батьками хлопчика є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.61).

Також до апеляційної скарги скаржник долучив копію рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 08 вересня 2023 року №295/10934/22, згідно з яким місце проживання малолітнього ОСОБА_3 визначено з матір`ю - ОСОБА_1 (а.с.62-63).

Частиною третьою ст.367 ЦПК України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів вважає можливим прийняти документи, подані скаржником, оскільки справа окремого провадження переглядається у повному обсязі та заінтересована особа не мала можливості подати їх до суду першої інстанції, тобто встановлено винятковість випадку.

Статтею 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно зі ст.27 Конституції України кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.

Організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства, визначено Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Згідно з пунктами 3, 5-7, 14 частини першої ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Запобігання домашньому насильству - система заходів, що здійснюються органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями, а також громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, та спрямовані на підвищення рівня обізнаності суспільства щодо форм, причин і наслідків домашнього насильства, формування нетерпимого ставлення до насильницької моделі поведінки у приватних стосунках, небайдужого ставлення до постраждалих осіб, насамперед до постраждалих дітей, викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі та обов`язки жінок і чоловіків, а також будь-яких звичаїв і традицій, що на них ґрунтуються.

Кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі, а особа, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала особа), - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі.

Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Відповідно до частини першої ст.24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

Згідно з частиною третьою ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Відповідно до пункту 1 частини першої ст.350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству".

Згідно зі ст.350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" на строк від одного до шести місяців.

За таких обставин, можливо дійти висновку, що під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Частина третя ст.12 ЦПК України та частина перша ст.81 ЦПК України передбачають, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з частиною першою ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Так, при розгляді справи судом першої інстанції встановлено, що заінтересованою особою ОСОБА_2 неодноразово вчинялося психологічне насилля стосовно ОСОБА_1 , яке, зокрема, проявлялося шляхом висловлення погроз у її адресу. Зазначені фактичні обставини справи підтверджуються низкою термінових приписів стосовно ОСОБА_2 та постанов Корольовського районного суду м.Житомира про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності внаслідок вчинення останнім адміністративних правопорушень, передбачених частиною першою та другою ст.173-2 КУпАП України. Доказів скасування зазначених термінових приписів та постанов суду першої інстанції матеріали справи не містять. Окрім того, суд першої інстанції слушно звернув увагу на те, що акти вчинення ОСОБА_2 насилля відносно заявниці мали триваючий та системний характер, а тому обґрунтовано вважав доведеним ризик продовження заінтересованою особою таких дій по відношенню до ОСОБА_1 .

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У постанові Верховного Суду від 13 березня 2024 року в справі №447/2402/23 виснувано, що обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у Кодексі України про адміністративне правопорушення та Кримінальному кодексі України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених зазначеним вище Законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

Аналогічні правові висновки відображено також у постановах Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі №756/3859/19 та від 11 лютого 2021 року у справі №335/5477/20.

Відповідно до рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 08 вересня 2023 року в справі №295/10934/22 місце проживання сина заявниці та заінтересованої особи визначено з матір`ю - ОСОБА_1 . Матеріали справи не містять доказів того, що зазначене судове рішення було оскаржене у суді вищої інстанції. Натомість його копія свідчить про те, що рішення набрало законної сили 09 жовтня 2023 року. Тобто, місце проживання малолітнього ОСОБА_3 визначене відповідно до рішення суду, яке набрало законної сили у встановленому процесуальним законодавством порядку. Натомість матеріали справи свідчать про те, що заінтересована особа систематично вчиняє психологічне насилля щодо матері дитини, тобто порушує конституційно закріплені права останньої на безпеку, що викликає у заявниці занепокоєння та переживання за власне життя та здоров`я. Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що обмеження ОСОБА_2 у спілкуванні із спільною малолітньою дитиною сторін, яка проживає із матір`ю на підставі відповідного рішення суду, протягом дії обмежувального припису є легітимним і пропорційним заходом втручання у права та свободи батька дитини, оскільки вчинене з метою запобігання потенційним адміністративним правопорушенням, які можуть бути вчинені ОСОБА_2 відносно ОСОБА_1 та для захисту здоров`я і моралі останньої. Враховуючи наведене, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги стосовно суворості обмежувального припису з огляду на неможливість ОСОБА_2 протягом дії такого припису здійснювати спілкування із сином.

Відносно доводів апеляційної скарги щодо неналежного повідомлення скаржника про дату, час та місця розгляду справи колегія суддів зазначає наступне.

Частиною дев`ятою ст.128 ЦПК України передбачено, що суд викликає або повідомляє свідка, експерта, перекладача, спеціаліста, а у випадках термінової необхідності, передбачених цим Кодексом, зокрема у справах про видачу обмежувального припису - також учасників справи телефонограмою, телеграмою, засобами факсимільного зв`язку, електронною поштою або повідомленням через інші засоби зв`язку (зокрема мобільного), які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику.

Згідно із частиною одинадцятою ст.128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Так, із матеріалів справи вбачається, що 08 листопада 2023 року ОСОБА_2 за допомогою телефонограми, здійсненої секретарем судового засідання ОСОБА_6 о 13 годині 30 хвилин за номером мобільного телефону НОМЕР_2 був повідомлений, що розгляд даної цивільної справи відбудеться 09 листопада 2023 року о 09 годині 20 хвилин в приміщенні Корольовського районного суду м.Житомира за адресою: м.Житомир, майдан Соборний, 1, зал 327 (а.с.28). Даний номер мобільного телефону ОСОБА_2 зазначений його представником й у апеляційній скарзі (а.с.49-53).

Того ж дня на офіційному веб-сайті судової влади України Корольовським районним судом м.Житомира було опубліковане оголошення про виклик ОСОБА_2 як заінтересованої особи у цій справі в судове засідання, що призначене на 09 годину 20 хвилин 09 листопада 2023 року та відбудеться у приміщенні Корольовського районного суду м.Житомира.

За таких обставин, у розумінні положень частин дев`ятої та одинадцятої ст.128 ЦПК України ОСОБА_2 був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи. Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги щодо обмеження заінтересованої особи у праві на професійну правничу допомогу внаслідок начебто неналежного його повідомлення про дату, час та місце розгляду справи є надуманими, оскільки спростовуються викладеними вище приписаними чинного цивільно-процесуального законодавства та процесуальними документами, які знаходяться у цивільній справі.

Водночас, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ст.350-6 ЦПК України строк дії обмежувального припису може бути встановлений від одного до шести місяців. Однак зі змісту абзацу другого резолютивної частини рішення суду першої інстанції слідує, що не до усіх обмежень, які застосовані судом відносно ОСОБА_2 , встановлений строк їх дії. Відповідна некоректність рішення суду першої інстанції може бути усунута апеляційним судом шляхом викладення абзацу другого резолютивної частини рішення у наступній редакції: «Видати обмежувальний припис, яким вжити наступні заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та покладення на нього обов`язків строком на шість місяців, а саме: заборонити ОСОБА_2 перебувати за місцем проживання ОСОБА_1 та їх малолітнього сина ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити ОСОБА_2 наближатися на відстань менше ніж 500 метрів до місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто та через третіх осіб; заборонити ОСОБА_2 особисто і через третіх осіб розшуковувати ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці невідомому ОСОБА_2 , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею», що передбачено положеннями ст.376 ЦПК України.

Посилання в апеляційній скарзі на відсутність у рішенні суду першої інстанції відомостей щодо дати початку дії обмежувального припису також є слушними з мотивів.

Частиною першою ст.18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, які набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до частини першої ст.273 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Згідно із положеннями частини четвертої ст.350-6 рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання.

У постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року в справі №721/910/19 міститься правовий висновок відповідно до якого, негайне виконання полягає в тому, що рішення набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєвоважливих прав та інтересів громадян і держави.

Приписи ст.122 ЦПК України вказують на те, що строки, встановлені законом або судом, обчислюються роками, місяцями і днями, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

За правилами ст.123 ЦПК України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Отже, можливо дійти висновку, що у цій справі рішення суду відповідно до норм процесуального законодавства підлягає до негайного виконання, а тому, з врахуванням положень ст.123 ЦПК України, перебіг строку виконання такого рішення розпочинається із дня, наступного за днем його проголошення.

Водночас суд, допускаючи негайне виконання рішення, помилково не конкретизував порядок його виконання, зокрема не зазначив дату із якої розпочинають діяти обмеження застосовані до ОСОБА_2 . Такі обставини можуть зумовити неправильність виконання рішення суду, що є неприпустимим. Із урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне доповнити резолютивну частину рішення суду абзацом із посиланням на початок строку дії обмежувального припису, винесеного відносно ОСОБА_2 , що також не суперечить положенням ст.376 ЦПК України.

Так, нормою ст.376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів доходить висновку про необхідність зміни резолютивної частини рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 09 листопада 2023 року та доповнення її новим абзацом наступного змісту: «Перебіг шестимісячного строку дії обмежувального припису щодо ОСОБА_2 розпочинається із дня, наступного за днем ухвалення цього рішення».

У решті рішення залишається без змін, оскільки у цій частині доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не змінюють.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану через адвоката Примака Валентина Михайловича, задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 09 листопада 2023 року змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини рішення у наступній редакції: «Видати обмежувальний припис, яким вжити наступні заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та покладення на нього обов`язків строком на шість місяців, а саме: заборонити ОСОБА_2 перебувати за місцем проживання ОСОБА_1 та їх малолітнього сина ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити ОСОБА_2 наближатися на відстань менше ніж 500 метрів до місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто та через третіх осіб; заборонити ОСОБА_2 особисто і через третіх осіб розшуковувати ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці невідомому ОСОБА_2 , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею».

Доповнити резолютивну частину рішення Корольовського районного м.Житомира від 09 листопада 2023 року абзацом наступного змісту: «Перебіг шестимісячного строку дії обмежувального припису щодо ОСОБА_2 розпочинається із дня, наступного за днем ухвалення цього рішення».

У решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 05 квітня 2024 року.