Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/3251/23
Номер провадження 2-п/711/17/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2024 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого-судді Демчик Р.В.

при секретарі Кофановій А.О.,

за участі:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси заяву представника ОСОБА_4 адвоката Гончар Сергія Миколайовича про перегляд заочного рішення від 30 листопада 2023 року у цивільній справі за позовом адвоката Ульянова Сергія Миколайовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

встановив:

Адвокат Гончар С.М.С., який діє в інтересах ОСОБА_4 звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 30.11.2023 року, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені та визнано ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме, - квартирою АДРЕСА_2 .

Заяву обґрунтовують тим, що представником відповідача ОСОБА_4 адвокатом Гончаром Сергієм Миколайовичем отримано безпосередньо в суді копію заочного рішення від 30.11.2023 року, а також ознайомлено з матеріалами справи, 01.03.2024 року, про що в матеріалах справи наявна відповідна розписка. Більш рання дата отримання ОСОБА_4 копії заочного рішення, окрім як 01.03.2024 через свого представника, не встановлена. У зв`язку із перебуванням закордоном ОСОБА_4 фізично отримати рішення особисто не могла.

Про наявність заочного рішення ОСОБА_4 стало відомо від своєї дочки ОСОБА_7 .

Як вбачається із відомостей паспорту громадянина України для виїзду закордон ОСОБА_4 , 22.08.2021 остання прибула до Південно-Африканської Республіки (ПАР) у міжнародному аеропорті Тамбо. Оскільки на час розгляду справи ОСОБА_4 в Україну не повернулася, то фізично не могла одержати ані копію ухвали про відкриття провадження у справі разом із копією позовної заяви та додатками до неї, ані судові повістки. Про існування такої справи ОСОБА_4 було невідомо.

Поняття «житло» має самостійне значення, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що стаття 8 Конвенції захищає право особи на повагу до її існуючого житла (зокрема, справа GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, рішення від 05 липня 2012 року).

Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (ч. 1 ст. 29 ЦК України). Фізична особа може мати кілька місць проживання (ч. 6 ст. 29 ЦК України).

Право на житло є конституційним відповідно до положення ст. 47 Конституції України. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Отже, за своїм змістом наведені норми вказують на неприпустимість такої ситуації, коли особа стає безпритульною і втрачає своє житло, окрім виняткових випадків, коли така втрата є безумовно законною і відповідає принципу пропорційності.

Єдиним житлом, яке мала в Україні ОСОБА_4 , є квартира за адресою АДРЕСА_1 . ОСОБА_4 залишила це житло виключно з метою заробітку коштів для оплати навчання своєї дочки ОСОБА_7 (на час виїзду та перебування відповідачки в ПАР навчалася у фаховому коледжі Східноєвропейського університету імені Рауфа Аблязова, що підтверджується листом коледжу, копія додається). Первинно перед виїздом до ПАР ОСОБА_4 отримала гостьову візу (англ. Visitors Visa) з терміном дії до 90 днів, про що свідчить відмітка на стор. 13 паспорту громадянина України для виїзду закордон (дата 03.11.2021 час, до якого за цією візою відповідачка могла в`їхати до ПАР, а термін дії візи з моменту в`їзду 90 днів, тобто по 19.11.2021 від дати прибуття в країну 22.08.2021). У подальшому мала намір продовжити перебування в країні, проте оформлення тривалішої візи довелося чекати майже рік: Relatives Visa (дослівний переклад «віза родича», документ, який дозволяє перебувати в країні тривалий час) була оформлена лише 17.11.2022 з терміном дії по 16.11.2024, про що свідчить відмітка у паспорті громадянина України для виїзду за кордон на стор. 15.

Після 03.11.2021 ОСОБА_4 не поверталася в Україну, оскільки мала намір продовжити заробіток коштів для оплати навчання дочки та забезпечення її життєвих потреб. ОСОБА_4 мала авіаквиток на 19.11.2021, про що свідчить паперова копія електронного повідомлення авіакомпанії Emirates, проте цей квиток мав відкриту дату дії. Термін дії відкритого квитка закінчився 15.09.2023, про що авіакомпанія не повідомила ОСОБА_4 ,, що вбачається також із електронного повідомлення компанії (додається на звороті).

Враховуючи загальновідомі події, які розпочалися в Україні із 24.02.2022, ОСОБА_4 вирішила не повертатися в Україну насамперед через незадовільну безпекову ситуацію. Воєнні дії в Україні, регулярні ракетні обстріли, численні руйнування та трагічні наслідки, завдані ними, непередбачуваність місця влучання ракети або БПЛА це обставини, які є загальновідомими, а тому не потребують доведення відповідно до ч. 3 ст. 82 ЦПК України.

ОСОБА_4 навіть у разі отримання другої візи раніше за листопад 2022 року все одно не бажала повертатися в Україну саме через війну. Враховуючи надто тривалий час оформлення другої візи (близько року після закінчення дії гостьової), за інших обставин ОСОБА_4 уже повернулася б додому, але численні відео та фото в новинах, в Інтернеті тощо із показом вибухів та руйнацій, понівечених вибухами людських тіл породжували екзистенційний жах у відповідачки і прямо та безпосередньо впливали на готовність повернення в Україну. Більше того, ОСОБА_4 переконувала свою дочку ОСОБА_7 також покинути межі України заради безпеки, але остання відмовлялась.

Вже восени 2023 року у ОСОБА_4 виникло бажання повернутися в Україну, оскільки вона понад два роки не бачила своєї дочки, а повітряні тривоги стали рідшими, безпосередньо в м. Черкаси трагічних подій за час війни на той момент було вкрай мало, тому ОСОБА_4 оцінила ризики безпекової ситуації в Україні як значно менші.

Проте, по-перше, ще 15.09.2023 закінчилася дія відкритого квитка на авіа переліт, а по-друге, у листопаді 2023 різко погіршилося здоров`я відповідачки. Так, надаємо копію виписки лікаря, де сказано, що 18.11.2023 Інеса Холодна була оглянута з підозрою на тромбоемболію легеневої артерії за результатами аналізу крові на Д-димер. (англ. Inesa Kholodna was seen on 18/11/2023 with suspected pulmonary embolism as per D-dimer blood test result). Зазначено, що того ж дня пацієнта було направлено до кардіолога-спеціаліста у зв`язку з потенційно небезпечною для життя невідкладною ситуацією (англ. The patient was referred to Specialist Cardiologist on the same day for a potential life-threatening emergency). Пацієнтові було рекомендовано утриматися від перельотів, а звернутися до спеціаліста для термінового лікування (англ. The patient was advised by Dr. L. M. Roux not to fly on that day bet too see the specialist for urgent treatment).

Враховуючи те, що англійська мова та ділова англійська мова входять до обов`язкового курсу підготовки фахівців за спеціальністю «правознавство», знання англійської мови для перекладу невеликого об`єму тексті на рівні, достатньому для розуміння, для представника юридичної професії презюмується, тому переклад зазначених нескладних для розуміння речень виконаний адвокатом, представником відповідача, самостійно із наведенням змісту вище.

При цьому весь цей час ОСОБА_4 надсилала грошові кошти для потреб своєї дочки ОСОБА_8 на ім`я своєї троюрідної сестри ОСОБА_9 . Перекази здійснювалися від імені іншої особи (Махадо да ОСОБА_10 ), проте на прохання ОСОБА_4 , яка і надавала вказаній особі власні кошти для здійснення переказу. Декілька збережених у ОСОБА_4 документів про переказ свідчать, що кожен раз переказ здійснювала саме ця особа і саме на ім`я ОСОБА_9 .

Факт неодноразового отримання грошового переказу від ОСОБА_4 з Південн-Африканської Республіки (через вищевказану особу) для забезпечення оплати навчання та особистих потреб ОСОБА_7 , може бути підтверджений також показаннями свідків, яких просимо суд допитати: ОСОБА_11 (мешкає АДРЕСА_3 ) та ОСОБА_7 (мешкає АДРЕСА_1 ).

В сукупності усі вищеописані обставини спричинили зважене рішення ОСОБА_4 не повертатися в Україну певний час.

Статтями 71, 72 ЖК УРСР встановлено, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи (постанова Верховного Суду від 19.05.2021 справа № 759/19579/17).

При цьому первинна причина відсутності ОСОБА_4 у своєму житлі за своїм змістом є найбільш близькою до поважної причини відсутності у житлі понад 6 місяців, визначеної п. 2 ч. 3 ст. 71 ЖК України: тимчасовий виїзд з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.

Подальше тривале небажання повертатися в Україну через незадовільну безпекову ситуацію також має бути визнане поважною причиною.

За наслідками ухваленого заочного рішення ОСОБА_4 залишається в Україні повністю без житла. При цьому ОСОБА_4 громадянства України не втрачала, громадянства іншої країни не набувала, будь-якої нерухомості у своїй власності не має.

Також, представник звернув увагу суду, що дії позивачки тривалий час були спрямовані на унеможливлення проживання ОСОБА_4 за спірною адресою та на її «виживання» із квартири. Тому використання ситуації, коли сестра поїхала на заробітки, а потім не поверталася в країну з незадовільною безпековою ситуацією, є лише логічним продовження прагнень позивачки позбавити житла свою молодшу сестру. Ці події необхідно розглядати виключно у взаємозв`язку. Історія подій свідчить про те, що позивачка систематично та протягом багатьох років зловживала своїми житловими правами. Так, користуючись становищем ОСОБА_4 як одинокої матері, позивачка не питаючи в неї згоди вселила до квартири свого чоловіка ОСОБА_12 , з яким уклала шлюб 23.08.2014.

05.03.2015 її чоловік умисно, з мотивів особистих неприязних довготривалих відносин, перебуваючи у вказаній квартирі, застосував фізичне насильство до ОСОБА_4 та спричинив останній тілесні ушкодження, що підтверджується вироком Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19.12.2018 у справі № 711/4600/18. Зазначена подія стала апогеєм регулярного і систематичного морального тиску, який вчиняла на ОСОБА_4 та її ще малолітню тоді дитину ОСОБА_7 подружжя ОСОБА_13 , роблячи проживання під одним дахом неможливим. ОСОБА_12 , будучи єдиним чоловіком у домі, суттєво допомагав своїй дружині, позивачці, у наступі на права та законні інтереси одинокої матері ОСОБА_4 разом з її дитиною. Не обмежуючись викладеним, позивачка продовжувала систематичне зловживання своїми правами та одночасне порушення прав ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , утиски та ущемлення, що робили максимально нестерпним проживання в одному житлі.

Так, рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08.02.2018 у справі № 711/2244/17, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Черкаської області від 25.04.2018, встановлено, що ОСОБА_1 , почепила замки на 2-х із 3-х кімнат зазначеної квартири (площею 17,7 та 14,0 кв. м), фактично «замкнувши» ОСОБА_4 та ОСОБА_7 у найменшій кімнаті площею 10,2 кв.м; разом із своїм чоловіком ОСОБА_12 самостійно переобладнали труби водопостачання (змонтували водопостачання холодної води через електричний бойлер, який їм належить, та встановили на крани з гарячою водою після бойлера замок, який могли відкривати лише подружжя ОСОБА_13 , демонтовано та заглушено трубу, яка падає холодну воду паралельно від бойлера, що не давало можливості ОСОБА_4 та ОСОБА_7 користуватися як холодною, так і гарячою водою). Соціальний педагог освітнього закладу, де навчалася ОСОБА_7 , констатував неприйнятні умови проживання дитини.

Суд визнав зазначені обставини доведеними та зобов`язав ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_2 шляхом демонтажу замків на дверях в кімнати площею 17.7 та 14.0 кв. м, а також шляхом відновлення водопостачання до ванної кімнати.

При цьому, як вбачається із мотивувальної частини вказаного рішення, подібні перешкоди мали місце ще у 2008 році, внаслідок чого рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.04.2008 вже було зобов`язано ОСОБА_14 не чинити перешкоди у користуванні квартирою, проте ОСОБА_1 понад 10 років продовжувала (і продовжує досі) систематично чинити ці перешкоди, явно демонструючи глибоку неповагу до норм права та до елементарних правил співжиття.

Паралельно цьому рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25.01.2018 у справі № 711/2333/17 встановлено, що у квартирі ОСОБА_4 та ОСОБА_7 проживають без водопостачання та без світла на кухні та в коридорі. Суд зобов`язав ОСОБА_1 та ОСОБА_12 не чинити перешкод ОСОБА_4 у користуванні комунальними послугами водопостачання та електроенергії.

Зазначене вище свідчить про сталий протягом багатьох років намір ОСОБА_1 позбавити ОСОБА_4 житла, тому звернення із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування, є лише логічним продовження багаторічних намагань позивачки вижити ОСОБА_4 із спірної квартири з метою збільшення в майбутньому своєї частки в разі майбутньої приватизації квартири.

Щодо відсутності у житлі особистих речей відповідачки наведені позивачем твердження є неправдиві. ОСОБА_7 , яку сторона відповідача просить допитати як свідка, багато років проживала із матір`ю в одній єдиній (найменшій за площею) кімнаті, якою їх обмежила доброзичлива старша сестра (позивачка), і може підтвердити, що із 2021 року особисті речі матері з цієї кімнати не зникли. Показання свідків, заявлених позивачкою, є при цьому доволі сумнівними, особливо з урахуванням того, що один із свідків є чоловіком позивачки, який до того ж був причетний раніше і до насильства відносно ОСОБА_4 , і до обмеження житлових прав відповідачки та її дочки. При цьому письмовий доказ (акт), складений на підтвердження не проживання ОСОБА_4 понад 6 місяців, як документ належним чином не оформлений і не може бути взятий до уваги.

Щодо несплати комунальних платежів: по-перше, ОСОБА_4 вважала, що з коштів, які нею пересилалися, якась частка платежів все ж оплачувалася її дочкою; по-друге, несплата комунальних платежів могла би бути підставою для окремого позову (адже такий ОСОБА_1 раніше вже пред`являла, рішення за таким позовом додане нею).

Враховуючи зазначені вище обставини, просить: поновити строк на подання заяви про перегляд заочного рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 30.11.2023 року у справі №711/3251/23; скасувати заочне рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 30.11.2023 року по справі №711/3251/23 за позовом адвоката Ульянова Сергія Миколайовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та призначити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

В судовому засіданні представник відповідача адвокат Давигора С.А заяву про перегляд заочного рішення підтримала та наполягала на їх задовлденні.

В судовому засіданні представник позивач ОСОБА_1 та адвокат Ульянов С.М. заперечували проти задоволення заяви про перегляду заочного рішення.

Заслухавши думку сторін, дослідивши заяву про перегляд заочного рішення, письмові докази, суд прийшов до наступних висновків.

Частиною першою статті 284 ЦПК України встановлено, що заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Відповідно до частини першої статті 288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

З матеріалів справи вбачається, що представник ОСОБА_4 адвокат Гончар С.М.. ознайомився з матеріалами справи №711/3251/23 та судовим рішенням від 30.11.2023 року 01 березня 2024 року, про що в матеріалах цивільної справи міститься розписка (а.с.207).

Також, в матеріалах наявні повернуті на адресу суду конверти на ім`я ОСОБА_4 , з відміткою «адресат відступній за вказаною адресою». (а.с.108, 148, 166, 182, 198) Тобто поштове відправлення не вручено з причин, незалежних від суду, який у встановленому процесуальним законом порядку вчинив необхідні дії, спрямовані на повідомлення учасників процесу про дату, час і місце розгляду справи, адже отримання рекомендованих листів адресатом є поза межами судового контролю. Обов`язок суду «повідомити» полягає в тому, щоб інформувати учасника про судове засідання, а не забезпечити його участь.

Розглядаючи питання про скасування заочного судового рішення, суд керується положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і відповідною практикою Європейського суду з прав людини. Зокрема, у справі «Dilipak and Karakaya v. Turkey» (№№ 7942/05, 24838/05, рішення від 04.03.2014 року) ЄСПЛ зазначив, що можливість для сторін взяти участь у судовому розгляді випливає з предмету та мети статті 6 Конвенції, взятої в цілому. Крім того, принципи змагальності судового процесу та рівності сторін, навряд чи можливі без участі сторін у розгляді. ЄСПЛ наголосив, що Конвенція вимагає від договірних держав вживати необхідних заходів для забезпечення ефективного здійснення прав, гарантованих статтею 6 Конвенції. Це передбачає, насамперед, що особи, стосовно яких судові провадження були розпочаті, повинні бути проінформовані про цей факт. Таким чином, в контексті указаної справи ЄСПЛ вирішував питання, чи прийняла влада необхідні заходи для повідомлення одного із заявників про порушення судового розгляду, і чи відмовився останній від свого права; якщо ні, то чи міг заявник домогтися нового змагального розгляду відповідно до національного законодавства.

Водночас з`ясування причин неявки не може бути підставою для скасування заочного рішення. Для цього відповідач має вказати докази, які мають значення для справи, та можуть привести до ухвалення рішення, протилежного заочному повністю або частково, або до його зміни. Тобто якщо б ці докази були відомі суду при розгляді справи, то у справі було б ухвалено інше рішення.

Наявність вищенаведених обставин повинна бути у їх сукупності, при відсутності хоча б однієї з них заочне рішення скасуванню не підлягає.

При цьому суд враховує, що забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону № 2453-VI).

Водночас з`ясування причин неявки не може бути підставою для скасування заочного рішення. Для цього відповідач має вказати докази, які мають значення для справи, та можуть привести до ухвалення рішення, протилежного заочному повністю або частково, або до його зміни. Тобто якщо б ці докази були відомі суду при розгляді справи, то у справі було б ухвалено інше рішення.

Наявність вищенаведених обставин повинна бути у їх сукупності, при відсутності хоча б однієї з них заочне рішення скасуванню не підлягає.

Суд вважає, що докази, на які посилається відповідач ОСОБА_4 мають значення для правильного вирішення справи, а тому заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30 листопада 2023 року по справі за позовом адвоката Ульянова Сергія Миколайовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, слід скасувати, а справу призначити до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 127, 284-286, 353 ЦПК України суддя,

постановив:

Заяву задовольнити.

Скасувати заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30.11.2023 року по справі за позовом адвоката Ульянова Сергія Миколайовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Справу призначити до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Судове засідання призначити на 09 год. 00 хв. 30.04.2023 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Р.В.Демчик

Повне судове рішення складене 08.04.2024 року

Головуючий: Р. В. Демчик