Провадження № 2/362/268/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2024 року Васильківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого - судді Кравченко Л.М.,

за участі: секретаря Шмагун М.С.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Василькові Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Некрилов Костянтин Юрійович, про стягнення коштів за попереднім договором купівлі-продажу земельної ділянки та стягнення збитків, інфляції та трьох процентів річних, -

в с т а н о в и в:

21.10.2022 р. ОСОБА_1 звернувся до суду із вимогою про солідарне стягнення з відповідачів, які ухилилися від укладення основного договору, подвійну суму виплачених за попереднім договором від 13.03.2020 р. коштів у розмірі 432954,00 грн., що еквівалентно 10 770 доларів США, 29500,00 грн. збитків завданих підготовкою земельної ділянки до використання, 7935 грн. інфляційних та 1327 грн. три проценти річних, мотивуючи свої вимоги тим, що дії відповідачів, які не направляють йому пропозицію укласти основний договір купівлі-продажу земельної ділянки, свідчать про відсутність у них необхідних документів та підтверджують неможливість укладення основного договору саме з вини відповідачів.

Позивач подав заяву до суду про розгляд справи у його відсутності, позов підтримує.

Відповідачі в судове засідання не з`явились, судом повідомлялись належно.

Представник відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 просить суд розглянути справу у його відсутності. При цьому, заперечив отримання відповідачами грошових коштів від укладення попереднього договору; грошові кошти отримані відповідачами за розпискою вважає непричетними до даних правовідносин, а заявлені позивачем вимоги безпідставними загалом.

Третя особа, будучи належним чином повідомленою про день, час та місце слухання справи, до суду не з`явилася, причини неявки не повідомила.

Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з`явились, відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та в повному обсязі проаналізувавши всі обставини справи, належність та допустимість доказів, приходить до наступних висновків.

Згідно до ст. 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Положеннями ст. 12 ЦПК України передбачено наступне. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За правилами ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обставини справи, відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 13.03.2020 р. між позивачем (надалі - Покупець) та відповідачами (надалі - продавці) укладено Попередній договір, об`єктом якого є земельна ділянка АДРЕСА_1 (надалі предмет договору, спірна земельна ділянка), зареєстрований в реєстрі за № 842 (надалі Попередній договір).

Відповідно до п. 2.3 Попереднього договору, ціна визначається сторонами у розмірі суми 170 000 грн. 00 коп., що еквівалентно 6 540 доларів США.

Відповідно до п. 2.4 Попереднього договору, покупець передає продавцям грошові кошти в розмірі 50 000 грн., що є еквівалентом 1920 доларів США.

Відповідно до п. 2.5 Попереднього договору, сума зазначена у п.2.4. цього Договору, підлягає заліку в ціну об`єкта при укладенні основного договору.

Відповідно до п. 2.7. Попереднього договору, Продавці та Покупець зобов`язані підготувати за свій рахунок в рівних частках та в строк до укладання основного договору документи, необхідні, для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу об`єкту продажу.

Відповідно до п. 2.9., п. 2.10. Попереднього договору, продавці зобов?язуються до 01.02.2021 року сплатити всі наявні платежі, та подати відповідні документи щодо сплати. Покупець зобов?язується з 01.02.2021 р. сплачувати всі платежі по земельній ділянці у разі їх наявності.

Відповідно до п. 2.11. Попереднього договору, місце нотаріального посвідчення основного договору визначають Продавці, які засвідчили у п. 5 попереднього договору, що предмет даного договору належить їм на праві спільної часткової власності в порядку спадкування.

Таким чином, між сторонами 13.03.2020 р. укладено попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки АДРЕСА_1 , на виконання якого Покупець передав продавцям грошові кошти в розмірі 50000 грн., що засвідчено підписами сторін на попередньому договорі, а Продавця зобов`язалися в строк до 01.02.2021 р. сплатити всі наявні за земельну ділянку платежі, а також підготувати за свій рахунок в рівних частках та в строк до укладання основного договору документи, необхідні, для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу об`єкту продажу.

При цьому, саме відповідачам надано право визначати місце нотаріального посвідчення основного договору, а тому не визначення такого після строку сплати платежів, свідчить про ухилення від укладення основного договору.

Пунктом 3 Попереднього договору закріплено погоджену сторонами відповідальність за порушення зобов`язання та відмову від продажу земельної ділянки, згідно якої продавці зобов`язані повернути покупцю суму в розмірі 3840 доларів США, що є еквівалентом 100000 грн.

Документами, що на думку відповідачів спростовують обставини позову та доводять відсутність підстав для задоволення такого, а саме посвідчують право спільної часткової власності відповідачів на предмет попереднього договору та є достатніми для укладення основного договору, є надані відповідачами:

- свідоцтво про право власності від 19.08.2011 р. про те, що ОСОБА_2 , як дружині яка пережила чоловіка, належить частка у праві спільної сумісної власності, що складається із земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер 13 005 0001, яка надана для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та розташована: АДРЕСА_1 ;

- свідоцтво про право на спадщину за законом від 19.08.2011 р., згідно якого частка земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер 13 005 0001, яка надана для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та розташована: АДРЕСА_1 , належить всім відповідачам в рівних частинах по 1/3 кожному.

При цьому, у вказаних свідоцтвах вказано, що згідно із статтею 1299 ЦК України право на спадщину підлягає державній реєстрації у відділі Держкомзему у місті Василькові Київської області Головного управління Держкомзему у Київській області.

Відтак, справа не містить доказів державної реєстрації права відповідачів на спадщину, а саме земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер 13 005 0001, яка надана для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та розташована: АДРЕСА_1 .

Тобто, відповідачами не доведено належними доказами наявність зареєстрованого права на предмет попереднього договору.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦПК України).

За змістом статті 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Наслідки порушення попереднього договору однією зі сторін розкриті у частині другій статті 635 ЦК України. І вони застосовуються, якщо інше не встановлено тим самим попереднім договором або актами цивільного законодавства.

При цьому відповідно до частини другої статті 635 ЦК України сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Умовами попереднього договору сторони погодили наслідки у разі неукладення основного договору як з вини покупця, так і з вини продавця. Такі умови за своєю правовою природою є договірними санкціями за невиконання умов договору.

Верховний Суд наголошує, що свобода договору включає й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов`язки учасників. Зміст договору становлять умови як ті, що погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові на підставі чинного законодавства.

Аналіз положень статей 6, 627, 546 ЦК України дає підстави дійти висновку, що у попередньому договорі, крім основного зобов`язання, сторонами також може бути передбачена відповідальність сторін на випадок невиконання тієї або іншої його умови, зокрема за неналежне виконання зобов`язання у виді штрафних санкцій.

При цьому, відповідно до положень частини третьої статті 635 ЦК України припиняються зобов`язання сторін укласти основний договір, що унеможливлює спонукання до укладення основного договору в судовому порядку, виконання обов`язку в натурі чи виникнення основного договірного зобов`язання як правової підстави для виникнення у набувача права власності на майно. Втім, припинення зобов`язання за попереднім договором не звільняє сторони від відповідальності, зокрема передбаченої умовами попереднього договору, за порушення, вчинене під час його дії.

Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 02 вересня 2019 р. у справі № 911/1274/18.

В оцінці доводів позивача про те, що продавець у зв`язку з неукладенням основного договору з його вини зобов`язаний повернути покупцю забезпечувальний платіж у подвійному розмірі за невиконання умов попереднього договору, а не суму сплаченого забезпечувального платежу, суд врахував, що такі доводи позову зводяться до помилкового тлумачення умов договору та норм матеріального права, яка регулюють спірні правовідносини.

Визначаючи таку умову попереднього договору як повернення подвійної суми забезпечувального платежу у разі неукладення основного договору з вини продавця (пункт 7 попереднього договору), сторони цього договору погодили штрафні санкції, у цьому правилі договору відсутня умова про повернення суми забезпечувального платежу, натомість вона регулює питання лише застосування штрафних санкції внаслідок невиконання умов цього попереднього договору. У цьому правилі не передбачено умов повернення забезпечувального платежу, сплаченого за пунктом 5 попереднього договору, навпаки, зміст пункту 7 попереднього договору свідчить про покладення на продавця обов`язку додатково сплатити 100% розміру забезпечувального платежу, окрім повернення суми авансу.

Тобто, вказані вище обставини свідчать про правомірність заявлених позивачем вимог щодо стягнення з відповідачів, які на дату ухвалення рішення у справі не визначили місце нотаріального посвідчення основного договору та не запросили для укладення такого позивача, суми визначеної п. 3 Попереднього договору у розмірі 100 000 грн.

Крім того, укладеною 30.01.2020 р. між позивачем та відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 розпискою підтверджується отримання останніми 90 000 грн. авансу за купівлю земельної ділянки АДРЕСА_1 .

Також, сторони своїми підписами у розписці підтвердили продовження дії договору до 01.04.2021 р. та залишкову вартість, що підлягала доплаті у розмірі 30000 грн.

Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст.628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За положеннями ст.635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Необґрунтоване ухилення однієї із сторін від укладення основного договору, передбаченого попереднім договором, може бути підставою для відшкодування другій стороні збитків, завданих простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Системний аналіз ст. 635 ЦК України свідчить, що єдиним зобов`язанням сторін за попереднім договором є зобов`язання укласти основний договір у певний строк (термін), обумовлений таким попереднім договором. Ухилення від такого укладення є порушенням цього зобов`язання, однак якщо факт ухилення судами не встановлено, а сторони в обумовлений строк (термін) основний договір не уклали або одна зі сторін не направила іншій стороні пропозицію про його укладення, таке зобов`язання вважається припиненим (Постанови Верховного суду від 08 лютого 2018 р. у справі №910/11491/17, від 07 листопада 2019 р. у справі № 910/9096/18).

Наслідки порушення попереднього договору однією зі сторін розкриті у ч. 2 ст. 635 ЦК України. І вони застосовуються, якщо інше не встановлено тим самим попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Таким чином, суттєва відмінність авансу від завдатку полягає в тому, що на аванс не покладено функцію забезпечувати взяте сторонами на себе зобов`язання. Тому, незалежно від того, яка сторона відповідальна за невиконання зобов`язання, той, хто отримав аванс, повинен його повернути.

І якщо продавець чи виконавець послуг (робіт) отримали як аванс певну грошову суму, а договір не було виконано, то незалежно від того, з чиєї вини це трапилось і які обставини цьому перешкоджали, аванс у будь-якому випадку підлягає поверненню.

Оскільки договір купівлі-продажу земельної ділянки сторонами у справі укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, передана грошова сума є авансом, який підлягає поверненню позивачу.

Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу.

За встановлених обставин, що основний договір купівлі-продажу, який би за своєю формою і змістом відповідав вимогам закону, між сторонами укладено не було, обґрунтованим є висновок, що передані позивачем відповідачам грошові кошти у сумі 90 000 грн. є авансом, а тому підлягають поверненню.

Такий висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду України від 25 вересня 2013 р. у справі № 6-82цс13 та від 13 лютого 2016 р. у справі № 6-176цс12, а також у постанові Верховного Суду від 23 липня 2018 р. у справі № 461/5297/16-ц (провадження № 61-22017св18).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга статті 2 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється, зокрема, відповідно до міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України).

Суд зобов`язаний поважати честь і гідність усіх учасників судового процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом незалежно від статі, етнічного походження, місця проживання, мовних та інших ознак (згідно із частиною першою статті 6 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України).

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (частина друга статті 13 ЦПК України).

Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України. Оцінку доказів суд здійснює відповідно до статті 89 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Тобто понесені позивачем витрати на упорядкування земельної ділянки, що перебувала у власності відповідачів, не є збитками в розумінні норм ЦК України, а тому стягненню не підлягають, як і, відповідно, нараховані на вказану суму інфляційні та три відсотки річних.

При цьому, відповідно до вимог статті 141 ЦПК України суд здійснює розподіл судових витрат між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 13, 14, 76-82, 95, 141, 258, 259, 264, 265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 солідарно на користь ОСОБА_1 190 000 (сто дев`яносто тисяч) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1899 грн. 60 коп. в рівних частках по 633 грн. 20 коп. з кожного.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Суддя Л.М.Кравченко