ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Номер провадження 22-ц/818/704/24
Номер провадження 22-ц/818/1157/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

за участю

секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

представника позивача адвоката Ципліцького Д. О.,

представника ОСОБА_1 адвоката Лазебного Д. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 08 листопада 2023 року та ОСОБА_2 на додаткове рішення Московського районного суду м. Харкова від 12 грудня 2023 року в складі судді Майстренко О.М. у справі № 643/22599/21 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в :

У грудні 2021 року ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Ципліцький Дмитро Олегович, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

Позов мотивовано тим, що 28 вересня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошових коштів у розмірі 145 000 доларів США зі строком повернення не пізніше 19 січня 2019 року. У визначений договором позики строк грошові кошти повернуто не було. Відповідачі є чоловіком та дружиною та одночасно власниками Товариства з обмеженою відповідальністю «СІНДІКАТ КРАСИ» (далі - ТОВ «СІНДІКАТ КРАСИ»). Грошові кошти бралися у позику саме в інтересах сім`ї на розвиток спільного бізнесу. Станом на 15 грудня 2021 року офіційний курс НБУ гривні щодо долару США становить 26, 9985 грн. Таким чином, сума яка підлягає солідарному стягненню з відповідачів становить 3 914 782,50 грн, а сума відсотків за користування грошами за період з 20 січня 2019 року по 15 грудня 2021 року складає 341 068, 72 грн.

Посилаючись на вказане просив стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 -А. заборгованість за договором позики від 28 вересня 2017 року у сумі 3 914 782,50 грн та 3% річних за період з 20 січня 2019 року по 15 грудня 2021 року в розмірі 341 068,72 грн.

25 травня 2023 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Замніус Артем Юрійович, подав до суду відзив в якому просив відмовити у задоволенні позову.

Відзив мотивовано тим, що позивачем не надано до суду оригінал розписки про одержання коштів, що свідчить про відсутність заборгованості. Вказав, що заборгованість ОСОБА_2 погашалась частками, про що на зворотному боку розписки зазначався розмір суми погашення. Крім того, позичені кошти не було використано в інтересах сім`ї, тому відсутні підстави для стягнення боргу у солідарному порядку з відповідачки ОСОБА_1 .

05 червня 2023 року ОСОБА_3 через адвоката Ципліцького Д.О. подав до суду відповідь на відзив в якому просив позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідь на відзив мотивована тим, що відповідачем не було подано до суду доказів того, що позика була витрачена не в інтересах сім`ї, а тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 08 листопада 2023 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 -А. заборгованість за договором позики від 28 вересня 2017 року у розмірі 3 914 782, 50 грн, 3% річних у сумі 341 068, 72 грн та судові витрати в розмірі 11350, 00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 не надано суду жодних доказів, які підтверджували б факт повного або часткового виконання ним своїх зобов`язань, а також факт введення його в оману при складанні розписки від 28 вересня 2017 року. В той же час, позивачем надано до суду оригінал розписки від 28 вересня 2017 року. Відповідач не заперечував факт її складання та підписання. Також, в розписці від 28 вересня 2017 року відповідачем ОСОБА_2 , серед іншого, зазначено, що він підтверджує та гарантує, що його дружина ОСОБА_1 надала свою згоду на оформлення даної розписки та одержання за нею грошових коштів. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. ОСОБА_2 не було подано до суду доказів того, що позика була витрачена не в інтересах сім`ї, тобто, не було спростовано презумпцію спільності права власності подружжя. Крім того, суд першої інстанції, перевіривши розрахунки позивача, прийшов до висновку про необхідність стягнення солідарно з відповідачів 3% річних за прострочення виконання зобов`язання в розмірі 341 068,72 грн.

10 листопада 2023 року ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Ципліцький Д.О., подав до суду заяву про ухвалення додаткового рішення в якій просив стягнути в рівних частинах з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на його користь понесені судові витрати за надану правову допомогу в розмірі 18 710,00 грн, тобто по 9 355,00 грн з кожного відповідача.

Заява мотивована тим, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 08 листопада 2023 року позов про стягнення заборгованості за договором позики задоволено в повному обсязі. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Додатковим рішенням Московського районного суду м. Харкова від 12 грудня 2023 року заяву задоволено.

Стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати за надану правову допомогу в розмірі 18 710,00 грн, тобто по 9 355,00 грн з кожного.

Додаткове рішення мотивовано тим, що врахувавши розмір позовних вимог, що були предметом розгляду, а саме 4 255 851,22 грн, обсяг виконаних адвокатом робіт, детальний опис яких міститься у наданих суду інвойсах, витрачений адвокатом час для надання правової допомоги, суд першої інстанції прийшов до висновку, що заявлений ОСОБА_3 -А. розмір витрат на правову допомогу 18 710,00 грн є обґрунтованим та пропорційним до предмету спору.

21 грудня 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Лазебний Дмитро Володимирович, подала апеляційну скаргу на рішення Московського районного суду м. Харкова від 08 листопада 2023 року в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду скасувати в частині солідарного стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 -А. заборгованості за договором позики від 28 вересня 2017 року та ухвалити нове яким відмовити у задоволенні позову до ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що засновництво в рівних частках (по 50% кожний) у ТОВ «СІНДІКАТ КРАСИ», відповідачами в жодному разі не може свідчити про те, що грошові кошти використані в інтересах сім?ї, а навпаки свідчать про інше. ТОВ «СІНДІКАТ КРАСИ» засновано відповідачами у 2014 році. Однак, станом на дату підписання розписки 28 вересня 2017 року, як стверджує апелянт, вони не проживали однією сім`єю. Більш того, розмір статутного капіталу ТОВ «СІНДІКАТ КРАСИ» з моменту заснування становить 9000,00 грн та протягом усього часу не змінювався. Крім того, відповідачі не мають будь-якого спільного майна, яке придбано у шлюбі.

22 січня 2024 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Замніус А.Ю. подав апеляційну скаргу на додаткове рішення Московського районного суду м. Харкова від 12 грудня 2023 року в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просив додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове яким відмовити у задоволенні заяви.

Апеляційна скарга мотивована тим, що його не було належним чином повідомлено про час та місце розгляду справи - заяви позивача про стягнення витрати за надану правову допомогу, що є безумовною підставою для його скасування. Крім того, суд першої інстанції не надав оцінки фінансового стану ОСОБА_2 , а лише посилався на розмір позовних вимог.

16 лютого 2024 року ОСОБА_3 в особі представника адвоката Ципліцького Д.О., подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити рішення Московського районного суду м. Харків від 08 листопада 2023 року без змін.

Відзив мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права. Крім того, зазначив, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов?язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов?язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов?язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім?ї. Тягар доказування в даному випадку покладається на відповідачку, a враховуючи те, що вона зі свого боку не надала жодних доказів на спростування дії презумпції спільності інтересів подружжя та використання коштів її чоловіком для власних потреб, то рішення суду першої інстанції було прийнято у відповідності до вимог матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Лазебного Д. В., який підтримав апеляційну скаргу, представника позивача адвоката Ципліцького Д. О., який проти апеляційної скарги заперечував, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Матеріали справи свідчать, що 28 вересня 2017 року між ОСОБА_2 , як позичальником, та ОСОБА_3 , як позикодавцем, було укладено договір позики, за яким ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 в борг грошові кошти у розмірі 145 000 доларів США та зобов`язався їх повернути не пізніше 19 січня 2019 року. У вказаній розписці ОСОБА_2 в тому числі зазначив, що він підтверджує та гарантує, що його дружина ОСОБА_1 надала свою згоду на оформлення даної розписки та одержання за нею грошових коштів (т. 2, а.с. 88).

Доказів повернення коштів матеріали справи не містять.

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в 2014 році стали засновниками в рівних частках (по 50% кожний) ТОВ «СІНДІКАТ КРАСИ», а ОСОБА_2 є його директором (т. 1, а.с. 7).

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позов є законним та обґрунтованим.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина 2 статті 1047 ЦК України).

За змістом частини 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина 1 статті 526 цього Кодексу).

Суд встановив, що зобов`язання, які виникли на підставі договору позики укладеного сторонами 28 вересня 2017 року, належним чином та у погоджений строк позичальником не виконано. При цьому суд вважав наявними підстави для солідарного стягнення боргу з відповідачів, ураховуючи те, що кошти отримано в борг у інтересах сім`ї.

У постанові Великої Палати Верховного Суду в постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) зроблено висновок, що: «інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини 3 статті 61 СК України кореспондує частині 4 статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина 2 статті 65 СК України). За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Відповідно до частини 2 статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Таким чином, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина 1 статті 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина 1 статті 69 СК України). Той факт, що ОСОБА_2 та ОСОБА_2 не врахували відповідних боргових зобов`язань при укладенні договору про поділ майна подружжя, не може доводити відсутність цих спільних боргових зобов`язань у колишнього подружжя. Таким чином правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї».

У справі, що переглядається, встановивши, що договір позики укладено ОСОБА_2 у інтересах сім`ї, чого ОСОБА_1 не спростувала, суд першої інстанції зробив правильний висновок про солідарний характер відповідальності подружжя перед позикодавцем.

Суд першої інстанції обґрунтовано врахував положення статті 65 СК України, якою встановлено презумпцію згоди чоловіка/дружини на укладення правочину іншим з подружжя. При цьому, у розписці ОСОБА_2 зазначив, що не заперечується ОСОБА_1 , що він підтверджує та гарантує, що його дружина ОСОБА_1 надала свою згоду на оформлення даної розписки та одержання за нею грошових коштів, а отже ОСОБА_1 погодила отримання ОСОБА_2 коштів у борг в інтересах сім`ї.

Отже, суд першої інстанції, виходячи з того, що кошти, отримані ОСОБА_2 у позику, використані в інтересах сім`ї та зважаючи на доведеність факту неналежного виконання позичальником зобов`язань за договором позики від 28 вересня 2024 року, дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачі повинні нести солідарну відповідальність за невиконання зобов`язань за вказаним договором.

Доказів на підтвердження того, що кошти були використанні ОСОБА_2 на особисті потреби суду не надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що на дату підписання розписки подружжя не проживало разом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зазначене не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина 1статті 68 СК України).

Крім того, відповідачі в 2014 році стали засновниками в рівних частках (по 50% кожний) ТОВ «СІНДІКАТ КРАСИ», а ОСОБА_2 є його директором, та як вірно зазначено судом першої інстанції, на момент подачі позову відсутня інформація про припинення діяльності товариства, про вихід ОСОБА_2 зі складу його учасників, звільнення його із посади директора та припинення шлюбних відносин із ОСОБА_1 .

Розмір статутного капіталу ТОВ «СІНДІКАТ КРАСИ», який, як зазначає ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, з моменту заснування та протягом всього часу не змінювався, не підтверджує того, що позичені кошти використовувались ОСОБА_2 не в інтересах сім`ї та не скасовує презумпцію згоди чоловіка/дружини на укладення правочину іншим з подружжя.

Інші доводи апеляційної скарги на висновки суду не впливають, зводяться до необхідності переоцінки доказів, яким судом першої інстанції дана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Що стосується апеляційної скарги ОСОБА_2 на додаткове рішення Московського районного суду від 12 грудня 2023 року щодо стягнення витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 3 статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Відповідно до частини 2 статті 128 ЦПК України, суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою.

В пункті 2 частині 7 статті 128 ЦПК України визначено, що у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Згідно з частиною 2 статті 211 ЦПК України про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

Отже, цивільна справа може бути розглянута судом без учасників процесу лише у разі їх попереднього повідомлення про час та місце розгляду справи.

Згідно відомостей відділу обліку моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Харківській області від 02 лютого 2022 року, вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 13).

Матеріали справи не містять доказав на підтвердження належного повідомлення ОСОБА_2 про розгляд справи призначеної на 12 грудня 2023 року.

Отже, 12 грудня 2023 року суд першої інстанції розглянув справу та ухвалив додаткове рішення за відсутністю даних про належне повідомлення ОСОБА_2 .

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що відповідачі отримали копію заяви позивача про ухвалення додаткового рішення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що він не був належним чином повідомлений, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, то слід зазначити таке.

Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Частинами 1, 2 статті 246 ЦПК України визначено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

У випадку, визначеному частиною 2 цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу (частина 3 статті 246 ЦПК України).

Відповідно до статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:

1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення;

2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати;

3) судом не вирішено питання про судові витрати;

4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви. Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено.

Стаття 133 ЦПК України визначає види судових витрат.

Так судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Зі змісту статті 58 ЦПК України вбачається, що сторона, третя особа, а також особа, якій за законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Відповідно до статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Згідно статті 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 статті 62 ЦПК України визначено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

У відповідності до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Матеріали справи свідчать, що представництво позивача здійснювалося адвокатом Ципліцьким Д.О на підставі Договору про надання правової (правничої) допомоги №161220 від 16 грудня 2020 року.

За надану правову допомогу в рамках вказаної справи Адвокатським бюро «Дмитра Ципліцького» було надано ОСОБА_3 -А. інвойси, які були оплачені позивачем.

На підставі інвойсу № 000400 від 05 липня 2021 року позивачем 13 липня 2021 року було сплачено суму в розмірі 4 000,00 грн.; на підставі інвойсу № 000839 від 07 лютого 2023 року було сплачено 13 лютого 2021 року суму в розмірі 2 190,00 грн.; на підставі інвойсу № 000928 від 08 червня 2023 року було сплачено 10 червня 2023 року суму в розмірі 6 180,00 грн.; на підставі інвойсу № 000987 від 18 серпня 2023 року було сплачено 22 серпня 2023 року суму в розмірі 3 170,00 грн.; на підставі інвойсу № 001022 від 08 листопада 2023 року було сплачено 08 листопада 2023 року суму в розмірі 3 170,00 грн.

Факт оплати наданих інвойсів підтверджується відповідними виписками з банківського рахунку Адвокатського бюро «Дмитра Ципліцького» (а.с. 197 - 206).

Загалом ОСОБА_3 було сплачено за надану правову допомогу на користь Адвокатського бюро «Дмитра Ципліцького» суму у розмірі 18 710,00 грн.

Натомість ОСОБА_2 заперечує проти вказаних розмірів витрат на правову допомогу.

Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з частиною 1 статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При цьому у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21 зазначено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21 також дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

Верховний Суду у постанові від 15 червня 2021 року в справі № 159/5837/19 (провадження № 61-10459св20) дійшов висновку, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Крім того, саме заінтересована сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2023 року у справі № 726/1142/22.

Враховуючи характер виконаної адвокатом Ципліцьким Д.О. роботи наданої у зв`язку із розглядом справи в суді першої інстанції, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної роботи, критерію необхідності подання відповідних документів зі сторони ОСОБА_3 -А., значимості таких дій у справі, та витраченого часу представником у даній справі, враховуючи той факт, що в суді першої інстанції адвокат Ципліцький Д.О. приймав участь у чотирьох судових засіданнях, а також заперечення ОСОБА_2 щодо визначеного заявником розміру витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зменшення їх розміру та стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 -А. витрат на професійну правничу допомогу понесених під час розгляду справи в суді першої інстанції у розмірі 12 000 грн.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю/або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки апеляційна скарга на рішення Московського районного суду м. Харкові від 08 листопада 2023 року задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. , 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 08 листопада 2024 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Додаткове рішення Московського районного суду м. Харкова від 12 грудня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Заяву ОСОБА_3 про стягнення витрат на правничу допомогу задовольнити частково.

Стягнути в рівних частинах з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) понесені ним судові витрати за надану правову допомогу в розмірі 12 000 грн 00 коп, тобто по 6 000 (шість тисяч) грн 00 коп. з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 02 квітня 2024 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді І.В. Бурлака

В.Б. Яцина