Справа № 453/688/23 Головуючий у 1 інстанції: Брона А.Л.
Провадження № 22-ц/811/3103/23 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючої судді Мікуш Ю.Р.,

Cуддів: Приколоти Т.І.,Савуляка Р.В.,

Cекретар Іванова О.

З участю: представника відповідача Озимко О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу №453/688/23 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Львівська залізниця» на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 19 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Акціонерного Товариства «Українська залізниця» про відшкодування шкоди заподіяної смертю

в с т а н о в и в :

02 травня 2023 року представник ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - адвокат Таргоній В.М. звернувся до суду з позовом до АТ «Українська залізниця» про відшкодування шкоди заподіяної смертю.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 21 січня 2019 року потяг № 2117 (ВЛ11№ 091) на залізничній станції "Сколе" скоїв наїзд на ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який внаслідок отриманих травм помер.

21 січня 2019 року за фактом настання цієї події було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000053 та розпочато досудове розслідування.

Постановою слідчого Сколівського ВП Стрийського ВП ГУНП у Львівській області від 31.01.2019 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР під №0000053 було закрито.

Машиніст потяга, який скоїв наїзд на ОСОБА_4 , перебував у трудових відносинах з АТ "Укрзалізниця". Власником локомотива ВЛ11-091 (який у зазначену добу перебуває в тимчасовій експлуатації регіональної філії «Львівська залізниця») є АТ «Українська залізниця».

Зазначено, що позивачі втратили чоловіка та батька, з яким спільно проживали та вели спільний побут. Внаслідок смерті чоловіка та батька позивачі назавжди позбавлені можливості отримувати від нього підтримку та допомогу, як моральну так і матеріальну, жодні зусилля з їх сторони не зможуть виправити ситуацію, що склалася. З урахуванням наведеного, невідновності заподіяної шкоди, її тривалості та глибини страждань, враховуючи те, що позивачів та загиблого об`єднували тісні родинні стосунки, а також те, що смерть ОСОБА_4 повністю змінила життя позивачів у всіх сферах та зруйнувала нормальні життєві зв`язки, позивачі - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 оцінюють розмір грошового відшкодування завданої їм моральної шкоди у грошовому еквіваленті - 800 000 грн., тобто по 400 000 грн. для кожного з них. Такий розмір позивачі вважають розумним і справедливим, а також таким, який допоможе їм хоча б частково організувати своє життя після важкої втрати.

Позивачка ОСОБА_2 просила суд стягнути понесені нею витрати на встановлення надгробного пам`ятника померлому ОСОБА_4 у розмірі 35 000 грн., мотивуючи тим, що відповідно до частини 1 статті 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати.

Із врахуванням вище наведеного, представник позивачів просив стягнути з АТ "Українська залізниця" на користь ОСОБА_6 35 000 грн. в якості відшкодування витрат на спорудження надгробного пам`ятника, на користь ОСОБА_3 400 000 грн. відшкодування моральної шкоди; на користь ОСОБА_4 400 000 грн. відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 19 вересня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до АТ "Українська залізниця" про відшкодування шкоди заподіяної смертю - задоволено частково.

Стягнуто з АТ "Українська залізниця" на користь ОСОБА_2 - 35 000,00 (тридцять п`ять тисяч) гривень в якості відшкодування витрат на спорудження надгробного пам`ятника.

Стягнуто з АТ "Українська залізниця" на користь ОСОБА_3 - 200 000,00 (двісті тисяч) гривень відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з АТ "Українська залізниця" на користь ОСОБА_4 - 200 000,00 (двісті тисяч) гривень відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з АТ "Українська залізниця" на користь держави судовий збір в розмірі 5 073 (п`ять тисяч сімдесят три) грн. 60 коп.

Рішення суду оскаржило АТ "Українська залізниця". Вважає рішення суду незаконним. Зазначає, що саме дії потерпілого стали причиною настання смерті. Також звертає увагу, що матеріалами кримінального провадження встановлено факт умисної поведінки ОСОБА_4 , що призвела до порушення останнім правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затвердженої наказом Міністерства транспорту України від 19.02.1998 №54, що призвело до смерті. Окрім цього, слідчим не було виключено версії передбаченої ст.120 КК України.

Зазначає, що АТ "Українська залізниця" зазнає значних збитків внаслідок військової агресії із сторони російської фередації у зв"язку з чим розмір моральної шкоди визначений судом в 200 000 грн не відповідає критеріям розумності та співмірності. Також звертає увагу, що відповідач, як податковий агент, зобов"язаний при виплаті моральної шкоди сплатити в бюджет 18% податку на дохід фізичних осіб та 1,5% військового збору, що в рішенні судом не було враховано.

Судом не враховано, що померлий ОСОБА_4 в момент смерті мав перебувати на робочому місці в Головному управлінні державної податкової служби у Львівській області і саме роботодавець несе відповідальність за недотримання їхніми працівниками вимог з охорони праці.

Просить скасувати рішення Сколівського районного суду Львівської області від 19 вересня 2023 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

У разі скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення у відповідній частині нового рішення або зміни рішення, врахувати вимоги Податкового кодексу України. Судові витрати просить покласти на позивача.

14 березня 2024 року від представника позивачів - адвоката Таргоній В.М. надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, покликаючись на сформовану практику Верховного Суду щодо розміру відшкодування моральної шкоди в подібних справах.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Матеріалами справи та судом встановлено, що 21 січня 2019 року потяг № 2117 (ВЛ11№091) на залізничній станції "Сколе" скоїв наїзд на ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер від отриманих травм.

Факт смерті підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 24.01.2019 року Сколівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області на підставі актового запису № 8 та лікарським свідоцтвом про смерть № 06/19 від 22.01.2019 року.

21 січня 2019 року за фактом настання цієї події було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000053 та розпочато досудове розслідування.

Постановою слідчого Сколівського ВП Стрийського ВП ГУНП у Львівській області від 31 січня 2019 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР під № 0000053, було закрито у зв`язку з відсутністю в діяннях складу кримінального правопорушення.

Машиніст потяга, який здійснив наїзд на ОСОБА_4 перебував у трудових відносинах з АТ "Укрзалізниця", що підтверджується відповіддю на адвокатський запит від АТ "Укрзалізниця" та копією наказу № 489/ВК.

Власником локомотива ВЛ11-091 (який у зазначену добу перебуває в тимчасовій експлуатації регіональної філії "Львівська залізниця") є Акціонерне товариство "Українська залізниця", що підтверджується листом від 15 червня 2021 року вих. № НЮ-1/2105.

Позивач ОСОБА_2 є дружиною загиблого, а ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є синами загиблого, що підтверджується копіями свідоцтв про їх народження серії НОМЕР_2 , виданого 04 листопада 1999 року Крушельницькою сільською радою Сколівського району Львівської області та свідоцтва серії НОМЕР_3 , виданого 12 грудня 2001 року Крушельницькою сільською радою Сколівського району Львівської області, відповідно.

З рішення Сколівського районного суду Львівської області від 11 листопада 2021 року, яке постановою Львівського апеляційного суду від 23 червня 2022 року залишено без змін, вбачається, що з АТ "Українська залізниця" на користь ОСОБА_2 стягнуто 250 000 гривень відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з АТ "Українська залізниця" на користь ОСОБА_7 , в інтересах якого діє мати - ОСОБА_2 , 250 000,00 (двісті п`ятдесят тисяч) гривень відшкодування моральної шкоди.

У зв`язку зі смертю чоловіка, ОСОБА_2 понесла витрати на виготовлення і встановлення надгробного пам`ятника у розмірі 35000 грн., що підтверджується копією товарного чеку від 01 листопада 2020 року ( а.с.33).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд дійшов висновку про завдання відповідачем дітям загиблого моральної шкоди, пов"язаної з смертю їхнього батька, розмір якої для компенсації суд визначив по 200 000 грн на ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Окрім цього, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з АТ "Українська залізниця" на користь ОСОБА_2 понесених нею витрат на виготовлення і встановлення надгробного пам"ятника загиблому ОСОБА_4 .

З висновками суду першої інстанції, колегія суддів погоджується з наступних підстав.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Положеннями статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною першою статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Разом з тим, згідно з частиною першою статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Відповідно до вимог частин другої та п`ятої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Водночас відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До таких належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Шкода, спричинена не з вини відповідача, а з необережності самого потерпілого, не є підставою для відмови у захисті порушеного права, оскільки за змістом зазначених норм матеріального права, власник (володілець джерела підвищеної небезпеки) відповідає за шкоду без врахування вини та може бути звільнений від такої відповідальності лише внаслідок спричинення шкоди за наслідками непереборної сили або умислу потерпілого за завдання самому собі цієї шкоди.

Відповідно до статті 1193 ЦК України шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 ЦК України, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання. Суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням кримінального правопорушення.

Таким чином, при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

Близькі за змістом викладеним судом вище правові висновки містяться в постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 727/8980/15-ц, від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц, від 05 червня 2019 року у справі № 461/8496/15-ц, у постановах Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 148/2109/17, від 04 березня 2020 року у справі № 641/3547/17, від 22 липня 2020 року № 520/11029/14-ц, від 07 жовтня 2020 року у справі № 285/4223/17, від 07 жовтня 2020 року у справі № 569/10236/17, від 15 жовтня 2020 року у справі № 199/6848/16-ц.

Згідно з пунктами 2.1-2.4 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті, затверджених наказом міністра транспорту України № 1059 від 22 листопада 2007 року (далі - Правила), пішоходам дозволяється переходити залізничні колії тільки у встановлених місцях (пішохідні мости, переходи, тунелі, переїзди тощо). На станціях, де немає мостів і тунелів, громадянам належить переходити залізничні колії у місцях, обладнаних спеціальними настилами, біля яких встановлені покажчики «Перехід через колії». Перед тим, як увійти в небезпечну зону (ступити на колію), потрібно впевнитись у відсутності поїзда (або локомотива, вагона, дрезини тощо). При наближенні поїзда (або локомотива, вагона, дрезини тощо) треба зупинитись поза межами небезпечної зони, пропустити його і, впевнившись у відсутності рухомого складу, що пересувається по сусідніх коліях, почати перехід. При відсутності шлагбаума (коли переїзд не охороняється) перед переходом колії необхідно впевнитись, що до переїзду не наближається поїзд (або локомотив, вагон, дрезина тощо).

Згідно з пунктами 2.5, 2.20 Правил пішоходам забороняється ходити по залізничних коліях та наближатися до них на відстань менше п`яти метрів, знаходитись на об`єктах залізничного транспорту в стані алкогольного сп`яніння.

Судом встановлено, що смерть ОСОБА_4 настала від тяжких тілесних ушкоджень, отриманих при зіткненні з джерелом підвищеної небезпеки - вагонами зі складу локомотива ВЛ11-091, який у цей період перебував в тимчасовій експлуатації регіональної філії "Львівська залізниця".

Окрім цього, ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, виникла внаслідок умислу потерпілого ОСОБА_4 .

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, обґрунтовано виходив з наявності правових підстав для відшкодування позивачам, дітям загиблого, моральної шкоди, завданої смертю їхнього батька, внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції правильно врахував, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зазнали моральних страждань, спричинених втратою батька, що відобразилось на їх психоемоційному стані та дійшов висновку, що достатнім для забезпечення можливості відновити втрачену психологічну рівновагу та не буде джерелом збагачення останніх, будуть кошти в розмірі по 200000 грн на кожного з них.

Щодо вимоги ОСОБА_2 про відшкодування витрат на поховання, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, покликаючись на норми ст. 1201 ЦК України, ст.2 Закону України "Про поховання та похоронну справу" про доведеність з сторони ОСОБА_2 понесення нею витрат на виготовлення і встановлення надгробного пам`ятника для її померлого чоловіка - ОСОБА_4 у розмірі 35 000 грн, про наявність підстав для стягнення таких витрат з відповідача на користь ОСОБА_2 .

Щодо покликання АТ "Львівська залізниця" про не врахування судом першої інстанції норми податкового законодавства, що впливає на виконання рішення суду, яке набрало законної сили, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

21 червня 2022 року Верховний Суд прийняв постанову в справі № 599/645/21 (провадження № 61-18490св21) за позовом батьків загиблого внаслідок нещасного випадку на виробництві сина до його роботодавця про відшкодування моральної шкоди в розмірі по 500000 грн кожному без стягнення податків та обов`язкових платежів. Оскаржуваними у цій справі судовими рішеннями суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, позов задовольнив частково, стягнув з АТ "Українська залізниця" на користь кожного з позивачів по 100 000, 00 грн відшкодування моральної шкоди без стягнення податків та обов`язкових платежів.

У справі № 599/645/21 АТ "Українська залізниця" в касаційній скарзі посилалося, в тому числі, на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування нової редакції підпункту "а" підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України в частині оподаткування сум відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи, що компенсується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

За результатами розгляду касаційної скарги АТ "Українська залізниця" у справі № 599/645/21 Верховний Суд зробив висновки про те, що чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподатковуваного доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткуванню, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування шкоди життю та здоров`ю. Враховуючи те, що у справі, рішення в якій переглядається Верховним Судом, спір стосувався відшкодування моральної шкоди, завданої платникам податків (батькам) внаслідок смерті їхнього сина, тобто відшкодування шкоди найвищого ступеня, заподіяної життю та здоров`ю, тому Верховний Суд з"ясував, що зміни в податковому законодавстві не поширюються на оподаткування сум, які за рішенням суду спрямовуються на відшкодування моральної шкоди, завданої позивачам внаслідок смерті їхнього сина.

Отже, у постанові Верховного Суду від 21 червня 2022 року у справі № 599/645/21 (провадження № 61-18490св21) викладено висновок про застосування нової редакції підпункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України в частині оподаткування сум відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи, що компенсується, зокрема її батькам, згідно з яким такі суми не включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платників податку.

Щодо покликання скаржника про настання події під час робочого часу загиблого, колегія суддів зазначає, що згадана обставина не стосується предмету розгляду даної справи і не може бути підставою як для зменшення розміру моральної шкоди так і для відмови в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди скаржника з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, підстав для скасування оскаржуваного рішення колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст..375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1; 375; 383; 384; 389-391 ЦПК України,- суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Львівська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 19 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст. ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 27 березня 2024 року.

Головуюча суддя Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк