1Справа № 335/2627/24 2-о/335/115/2024
УХВАЛА
про відмову у відкритті провадження
27 березня 2024 року м. Запоріжжя
Суддя Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя Крамаренко І.А., ознайомившись із матеріалами заяви ОСОБА_1 про встановлення факту недостовірності інформації та її спростування, -
07.03.2024 заявник ОСОБА_2 , в особі адвоката Барчука Володимира Івановича, через систему «Електронний суд», звернувся до суду із заявою про встановлення факту недостовірності інформації та її спростування, яка розміщена у месенджері Telegram «Пологовский вестник».
Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11.03.2024, заяву ОСОБА_1 про встановлення факту недостовірності інформації та її спростування залишено без руху. Надано позивачу (представнику позивача) строк для усунення вказаних недоліків позову терміном 5 (п`ять) календарних днів з дня вручення (отримання) ухвали про залишення позовної заяви без руху.
27.03.2024 на адресу суду, через систему «Електронний суд» (сформовано 26.03.2024), від адвоката Барчук В.І. надійшла заява про усунення недоліків, відповідно до якої повідомлено про те, що заявник ОСОБА_2 не має можливості ідентифікувати особу власника/адміністратора телеграм-каналу «Пологовский вестник» та надати суду відповідні відомості, та зазначено, що законодавство України та судова практика передбачає можливість розглядати справи про встановлення факту недостовірності інформації та її спростування, якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома.
Враховуючи викладені доводи та обставини у поданій заяві про встановлення факту недостовірності інформації та її спростування, а також доводи та обставини, викладені у заяві про усунення недоліків, наданої на виконання ухвали судді від 11.03.2024, приходжу до наступного висновку.
Конституція України гарантує кожному право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію (частина 4 статті 32).
Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.
Національним законодавством, а саме частиною 1 статті 277 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
Відповідно до статті 275 ЦК України вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві.
Разом із тим особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.
Отже, відповідно до статті 275 ЦК України, захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК України), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК України) тощо.
Спростування недостовірної інформації може здійснюватися як у спосіб захисту честі, гідності, ділової репутації, так і встановлення факту недостовірної інформації. У той же час, перший розрахований на наявність спору та здійснюється в порядку позовного провадження, другий, - коли метою є лише встановлення факту, що має юридичне значення та здійснюється в порядку окремого (непозовного) провадження.
Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина 1 статті 293 ЦПК України). Відповідно до частини 3 статті 42 ЦПК України у справах окремого провадження учасниками справи є заявники, інші заінтересовані особи.
Отже, характерною ознакою категорії справ окремого провадження є відсутність у них спору про право і метою яких є встановлення юридичного факту або стану, при цьому в порядку окремого провадження може вирішуватися спір про факт, але не спір про право цивільне.
У зв`язку з цим, суд зважає не лише на характер такої інформації (є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням), а й на те чи наявний суб`єкт, що поширив відповідну інформацію. Від цього також залежить, в якому порядку відбуватиметься захист чи відновлення порушених або оспорюваних прав, інтересів особи.
Так, ОСОБА_2 подав заяву про встановлення факту недостовірної інформації саме в порядку окремого провадження без визначення заінтересованих осіб.
Неможливість встановлення автора статті та власника вказаного веб-сайту обґрунтовує тим, що відомості про реєстратора доменного імені та хостинг-провайдер в службі WHOIS скриті.
Врахувавши наведені заявником доводи щодо неможливості ідентифікації особи відповідача, суд виходить з наступного.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.11.2019 у справі №904/4494/18 (провадження № 12-110гс19) дійшла висновку, що «належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайту можуть бути витребувані відповідно до положень процесуального законодавства в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет.».
Таким чином, у разі, якщо інформація має свого суб`єкта поширення, такий повинен бути відповідачем у справах про спростування недостовірної інформації. А це, в свою чергу, виключає порядок розгляду справи в порядку окремого (непозовного) провадження.
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права», власник веб-сайту - особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання веб-сайту. За відсутності доказів іншого власником веб-сайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до веб-сайту, і (або) отримувач послуг хостингу.
При цьому, на веб-сайті Telegram: ІНФОРМАЦІЯ_2 / створено Telegram-канал з назвою « ІНФОРМАЦІЯ_3 », доступний за адресою у мережі Інтернет: ІНФОРМАЦІЯ_1
Проте доказів вжиття заходів з метою отримання, та, водночас, неможливості встановлення належності веб-сайтів, як і неможливості витребування даних про володільця облікового запису та автора поширеної інформації, суду не надано.
Щодо посилань у заяві на те, що Telegram та зареєстровані доменні імена не належать до українського сегменту мережі Інтернет, реєстратор цих доменних імен та хостинг - провайдер є іноземними суб`єктами, суд зауважує, що будь-які справи з іноземним елементом регулюються Законом України «Про міжнародне приватне право».
Разом із цим, доказів використання стороною заявника всіх визначених цивільно-правовим законодавством механізмів з метою встановлення власника сайту або автора інформації, матеріали справи не містять.
З наведеного вбачається, що ідентифікація особи відповідача є можливою, що виключає встановлення факту недостовірної інформації в порядку окремого провадження відповідно до приписів абзацу 3 ч.4 ст.277 ЦК України, а посилання заявника на неможливість встановлення особи, яка поширила недостовірну інформацію та звернення до суду з заявою про встановлення факту недостовірності інформації та її спростування, є передчасними, та спростовуються встановленими судом обставинами.
Суд вправі розглядати справи про встановлення юридичних фактів, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Тобто, від встановлення такого факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян та встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. У порядку окремого провадження суд може вирішити спір про факт, про стан, але не спір про право цивільне, так як метою такого судового розгляду є лише встановлення наявності або відсутності самого факту і факт, що встановлюється судом у порядку окремого провадження, повинен мати юридичне значення, і мати безспірний характер, оскільки якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження.
Заявник зазначає, що поширена відносно нього інформація не відповідає дійсним обставинам, є недостовірною, принижує його честь, гідність та ділову репутацію. Інших аргументів, яке ж юридичне значення для нього має встановлення цього факту не наводить. Це свідчить про те, що до суду з даною заявою слід звернутися з метою подальшого захисту немайнових прав у порядку позовного провадження.
Отже, виходячи з вищенаведеного, зі змісту заяви ОСОБА_3 про встановлення факту недостовірної інформації, вбачається спір про право.
Відповідно до ч. 4 ст. 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.
Керуючись ст.ст. 293 - 294, 315, 316, 318 Цивільного процесуального кодексу України, суддя, -
Відмовити у відкритті провадження у справі окремого провадження за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту недостовірності інформації та її спростування.
Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 15-денний строк з дня її складання. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали суду.

Ухвала складена та підписана 27 березня 2024 року.

Суддя І.А. Крамаренко