Справа № 127/4272/23
Провадження № 22-ц/801/795/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Романюк Л. Ф.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2024 рокуСправа № 127/4272/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Матківської М.В., Міхасішина І.В.,

за участю секретаря судового засідання Кобенди Ю.О.,

за участю сторін: ОСОБА_1 та його адвоката Лісуня М.В., ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 адвоката Сташка П.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №127/4272/23 запозовом ОСОБА_4 до Виконавчого комітету Вінницької міської ради, за участі третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , Служби у справах дітей Вінницької міської ради про визнання незаконним рішення передати в приватну спільну власність квартиру, визнання недійсним свідоцтва на право власності на житло,

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 лютого 2024 року,яке ухвалила суддя Романюк Л.Ф. в Вінницькому міськомусуді Вінницької області, повний текст складено 12 лютого 2024 року,

в с т а н о в и в:

В лютому 2023 року ОСОБА_9 звернулася в суд з зазначеним позовом, який мотивувала тим, що квартиру АДРЕСА_1 від 18 грудня 1990 року отримали двоє, мати позивача ОСОБА_10 та її дочка, на той час, ОСОБА_11 , від Вінницького цегельного заводу «Керамік», де останні працювали зольщиками у шкідливих умовах, безкоштовно відробили 380 годин. Із врахуванням інвалідності позивача, була надана двокімнатна квартира на 2-му поверсі, загальною площею 49 м. кв., у якій позивачу належала окрема кімната площею 11,5 кв.м., у другій кімнаті мешкала покійна матір позивача ОСОБА_10 .

В 1992 році позивач виїхала до Білорусії, але після повернення виявила, що в її кімнату, без письмової згоди, самовільно вселилась і мешкала із двома дітьми, вагітна дитиною від третього чоловіка, донька її матері ОСОБА_5 . Змусивши позивача з її двома синами інвалідами з дитинства мешкати в тісняві з матір`ю.

ОСОБА_5 отримала прописку у паспорті із 06 жовтня 1992 року, позивач про даний факт дізналась у 2017 році.

Перед своєю випискою із квартири 22 червня 1999 року ОСОБА_5 стала втілювати мету заволодіти квартирою, здійснила приватизацію квартири на 8-м осіб.

Заяву на приватизацію від 18 лютого 1999 року незаконно написала ОСОБА_5 замість наймача матері ОСОБА_10 . Оформлення заяви мало відбутись при обов`язковій присутності всіх членів сім`ї наймача.

Недійсні документи, без позивача, її паспорта, свідоцтв про народження її дітей, були прийняті без перевірки на дійсність Виконавчим комітетом ВМР та 25 березня 1999 року видане незаконне рішення №339 про приватизацію квартири і свідоцтво на право власності на житло без часток, яке 01 червня 1999 року зареєстровано в КП «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» в реєстровій книзі № 439 за реєстровим № 278/39772, син позивача отримав копію.

Друге свідоцтво на право власності на житло із 1/8 часток від 25 березня 1999 року син позивача отримав із архіва ВМР, не відповідає заяві на приватизацію, у якій у «спільну часткову» викреслено.

Обидва свідоцтва мають однакову дату 25 березня 1999 року та видавались без позивача, в різний час з незаконною механізацією.

Після приватизації квартири ОСОБА_5 переселила сім`ю позивача і їхню матір до прибудови свого будинку по АДРЕСА_2 , яка належала трагічно загиблим двом братам, з метою продажу квартири.

Із січня 2020 року Вінницький районний суд у справі № 128/3532/18 поновив позивачу дієздатність.

У справі № 2-о-379/09 про визнання позивача недієздатною, наявний акт, у якому вказано, що з 15 лютого 1999 року по 28 травня 1999 року позивач перебувала у Вінницькій обласній психоневрологічній лікарні ім. Ющенка, тому заяву на приватизацію квартири від 18 лютого 1999 року у ЖЕКу не підписувала.

Таким чином, просила суд, визнати недійсною заяву на приватизацію від 18 лютого 1999 року та довідку про склад сім`ї наймача.

Визнати незаконним та скасувати п.2.15 рішення Виконкному Вінницької міської ради № 339 від 25 березня 1999 року «Про приватизацію державного житлового фонду в м. Вінниці».

Визнати недійсним з дати видання свідоцтво на право власності на житло квартиру АДРЕСА_3 , видане 25 березня 1999 року Виконкомом Вінницької міської ради на ім`я ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 лютого 2024 рокув задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_9 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним, необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В апеляційній скарзі посилається на те, що рішення суду першої інстанції суперечить та не відповідає законодавству України про приватизацію житла, порушує право її сім`ї, які є інвалідами із психічними захворюваннями на свою окрему кімнату.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, виходив з того, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки на час приватизації ОСОБА_5 була зареєстрована (прописана) у спірній квартирі і, в установленому законом порядку (судовому) не була визнана такою, що втратила право на житло, яке вона отримала вселившись у квартиру як член сім`ї наймача у 1992 році, в тому числі право її неповнолітніх дітей, збереглося за ними і станом на час приватизації (1999 рік).

Судом першої інстанції встановлено, що квартиру АДРЕСА_1 від 18 грудня 1990 року отримали двоє осіб, мати позивача ОСОБА_10 та її дочка ОСОБА_11 від Вінницького цегельного заводу «Керамік».

18 лютого 1999 року була написана заява на приватизацію квартири АДРЕСА_4 , уповноваженим власником квартири визначено ОСОБА_10 . В графі підпис наймача та повнолітніх членів сім`ї, зазначено: Дималова, Мосягіна, ОСОБА_13 .

Відповідно до довідки про склад сім`ї наймача (ізольованої квартири) одноквартирного будинку та займанні приміщення по АДРЕСА_5 , у графі прізвища, ім`я по батькові прописаних у квартирі (будинку) осіб вказано: ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_14 , ОСОБА_3 , ОСОБА_15 , ОСОБА_7 .

Виконавчим комітетом ВМР та 25 березня 1999 року видане рішення №339 про приватизацію квартири і свідоцтво на право власності на житло без часток, яке 07 червня 1999 року зареєстровано в КП «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» в реєстровій книзі № 439 за реєстровим № 278/39772.

Відповідно до акту №131 стаціонарної судово психіатричної експертизи від 21 травня 2009 року, ОСОБА_4 хворіє на хронічне психічне захворювання у вигляді шизофренії, параноїдної форми, безперервного типу перебігу у особи з легкою розумовою відсталістю. Внаслідок свого захворювання ОСОБА_4 не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. ОСОБА_4 потребує опіки.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 28 листопада 2019 року, поновлено цивільну дієздатність фізичної особи ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Вінниця.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 30 серпня 2017 року у справі № 127/7297/16-ц, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 01 березня 2018 року було відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ВК ВМР, ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , треті особи без самостійних вимог: Вінницький міський центр соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді ВМР, Служба у справах дітей Вінницької міської ради, ТОВ «ЖЕО», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , представник третьої сторони ОСОБА_4 КУ «Обласний пансіонат для осіб з інвалідністю та осіб похилого віку» про визнання незаконним і скасування рішення ВК ВМР та скасування свідоцтва про право власності на житло.

Апеляційним судом було встановлено, що ОСОБА_5 була прописана в АДРЕСА_5 , з 06 жовтня 1992 року по 22 червня 1999 року, що підтверджується копією її паспорта.

Крім цього, у справі встановлено і про це також зазначає позивач, що ОСОБА_5 була вселена у спірну квартиру до своєї матері у 1992 році, а тому вважалася відповідно до ст. 64 ЖК УРСР членом сім`ї наймача.

Апеляційний суд прийшов до висновку, що «на час приватизації ОСОБА_5 була зареєстрована (прописана) у спірній квартирі і, в установленому законом порядку (судовому) не була визнана такою, що втратила право користування спірною квартирою, як того допускає ст. ст. 9,72 ЖК УРСР, а тому право на житло, яке вона отримала вселившись у квартиру як член сім`ї наймача у 1992 році, в тому числі право її неповнолітніх дітей, збереглося за ними і станом на час приватизації (1999 рік)».

Відповідно до ст. ст. 5,8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції чинній станом на 25.03.1999 року), право на приватизацію квартир(будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках). До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в кварті(будинку) разом з наймачем або за яким зберігається право на житло. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначення уповноваженого власника квартири (будинку).

Згідно із ч.2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать, дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до п.5, 18, 20 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затверджених наказом Державного комітету України по житлово комунальному господарству від 15.09.1992 року № 56, виданого на підставі постанови КМУ від 06.10.1992 року № 572 «Про механізм впровадження ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» (чинного на момент приватизації житла), передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім`ї з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за яким зберігається право на житло.

Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною 3 ст. 47 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із ч.2 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку передбачених законом.

ОСОБА_5 була вселена у спірну квартиру до своєї матері у 1992 році, а відповідно до ст. 64 ЖК УРСР вважалась членом сім`ї наймача, а тому є безпідставним доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_5 з порушенням ст. 65 ЖК УРСР вселилась у спірну квартиру.

Отже, судом першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки рішенням апеляційного суду Вінницької області від 30 серпня 2017 року, яке залишене без змін постановою Верховного Суду від 01 березня 2018 року (справа № 127/7297/16-ц) було встановлено, що ОСОБА_5 була прописана в АДРЕСА_5 , з 06 жовтня 1992 року по 22 червня 1999 року, що підтверджується копією її паспорта.

Таким чином, на час приватизації ОСОБА_5 була зареєстрована (прописана) у спірній квартирі і, в установленому законом порядку (судовому) не була визнана такою, що втратила право на житло, яке вона отримала вселившись у квартиру як член сім`ї наймача у 1992 році, в тому числі право її неповнолітніх дітей, збереглося за ними і станом на час приватизації (1999 рік).

Довідку про склад сім`ї, за адресою: АДРЕСА_5 , яка міститься в матеріалах справи на а.с.13 т.2, суд першої інстанції вірно не взяв до уваги, оскільки вона не містить ні номеру, ні дати видачі, вказаний бланк виконаний у вигляді чернетки, записи у ньому вчинені невідомою особою, містить дописки і виправлення.

Що стосується неточностей допущених у прізвищах та датах реєстрації співвласників квартири, наданих для здійснення приватизації спірної квартири, то вони, на переконання колегії суддів, не можуть бути самостійною і достатньою підставою для задоволення позову та скасування рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради, а також свідоцтва про право власності на житло.

Отже, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та на вирішення спору по суті не впливають.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні. Враховуючи викладене, оскаржуване рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 03 квітня 2024 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Матківська М.В.

Міхасішин І.В.