Справа №: 398/5844/23
провадження №: 2/398/887/24
РІШЕННЯ

Іменем України

(повний текст)

"28" березня 2024 р. Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого судді Молонової Ю.В.,

при секретарі Борозні Л.М.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Олександрії цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

16.11.2023 ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_2 , звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що у лютому 2023 до неї звернувся знайомий ОСОБА_3 з проханням надати йому позику в сумі 12000 грн. Вона погодилась та на підставі усної домовленості надала йому позику у розмірі 12000 грн. строком на 3 місяці. Однак відповідач свої зобов`язання не виконав, позику не повернув. Під час листування у застосунку «Viber» відповідач зобов`язувався повернути кошти, але з проханням відтермінувати строк сплати боргу.

Ухвалою судді від 09.01.2024 відкрито провадження та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, копія якої була направлена сторонам та відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

Відповідач у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не подав.

Позивач та її представник у судовому засіданні позов підтримали із зазначених у ньому підстав, просили задовольнити. Позивачка пояснила, що відповідач це колишній співмешканець її доньки. В лютому 2023 року він попросив позичити йому кошти та вона віддала йому свою кредитну картку, на якій було 9000 грн. кредитних коштів. Вони домовилися, що за 2-3 місяця відповідач поверне на картку гроші та погасить відсотки за користування кредитними коштами. Проте відповідач лише один раз поповнив її карту на 368 грн. в перший місяць. Картку віддав на початку квітня 2023 року доньці, а гроші так і не повернув. У зв`язку з чим їй довелося самій погашати кредит та відсотки, на що вона витратила 12000 грн. Вона зверталася до відповідача з вимогою повернути борг та в переписці він визнав борг та запевнив, що за 3 місяці поверне, проте так і не повернув.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, у тому числі через оголошення на сайті Судової влади України, будь-яких заяв чи клопотань до суду не надходило.

Заслухавши позивача та її представника, свідка, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків.

З скринштів переписки із застосунку «Viber» ОСОБА_4 зобов`язується повернути позивачу 12000 грн. протягом 3 місяців (а.с.6-9).

Згідно з копією вимоги від 20.10.2023, представник позивача направила ОСОБА_3 вимогу про повернення коштів у сумі 12000 грн. протягом 7-ми днів з дня отримання вимоги (а.с.10).

Відповідно до ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).

Відповідно до положень статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей (постанова Верховного Суду України,від 08 червня 2016 р. (справа № 1103цс16), від 12 квітня 2017 року (справа № 442/8157/15-ц).

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця, а також, що позичальник зобов`язується повернути позику. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки (постанова 16 червня 2021 року по справі № 463/5955/18 (провадження № 61-1913св21).

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем не надано позивачу розписку про отримання відповідачем від позивача в борг грошей, а отже сторони не дотримались письмової форми договору.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що вона є донькою позивачки, а відповідач її колишній співмешканець. В лютому 2023 року відповідач звернувся до неї з проханням позичити гроші на лікування матері, проте у неї грошей не було та відповідач звернувся з таким проханням до її матері. У матері також не було грошей, проте вона погодилася надати відповідачу кредитну картку, на якій були гроші в сумі 9000 грн., та домовилися, що відповідач поверне кредитні кошти разом із процентами за два місяці. Відповідач користувався кредитною карткою матері, розраховувався нею в магазинах, аптеках, проте лише один раз погасив відсотки за користування кредитом. Потім він повернув картку, проте гроші так на неї і не поклав. Матері довелося самій повертати кредитні кошти разом із відсотками, на загальну суму більше 12000 грн. В переписці відповідач визнавав свій борг та обіцяв повернути за три місяці, проте так і не повернув.

У постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 зроблено висновок, що: «письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права».

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2020 року в справі № 727/5226/17 (провадження № 61-943св19).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2019 року в справі № 752/19567/14-ц (провадження № 61-10989св18), на яку міститься посилання в касаційній скарзі, зроблено висновок, що: «досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. […] У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов».

Подібні за змістом висновки містяться в постановах Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 759/5772/17-ц та від 27 червня 2018 року у справі № 712/14562/17-ц.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2019 року в справі № 483/2085/16-ц (провадження № 61-33184св18) вказано, що: «у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку».

Виходячи з наведених вище норм матеріального права, визначальним фактором при визначенні правовідносин позики є визначення розписки як боргового документа. Борговим документом або документом, що підтверджує факт укладення договору позики, має бути документ, в якому визначені основні характеристики договору позики згідно з положеннями ст. 1046 ЦК України. Таким чином, наявність у розписках визначеного обов`язку позичальника повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) дає можливість визначення правовідносин, що виникли між сторонами як з договору позики.

Правовий аналіз ст. 545 ЦК України дає підстави вважати, що держатель оригіналу боргового документа є належним кредитором у зобов`язанні, на підтвердження виникнення якого наданий такий документ. Тобто наявність оригіналів документів у позивача може свідчити про наявність певних зобов`язань саме перед ним.

Встановивши, що укладений між сторонами письмовий договір позики та боргова розписка підтверджують не лише факт укладення договору, а й факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, суд дійшов висновку про виникнення між сторонами правовідносин з договору позики.

При цьому, наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальниками не виконано (постанови Верховного Суду від 01 серпня 2018 року по справі № 654/2275/16-ц, від 10 серпня 2021 року у справі №473/995/18 (провадження № 61-6674св21), від 14 липня 2021 року у справі № 266/7291/18-ц (провадження № 61-96св21), від 25 березня 2019 року у справі № 211/2672/16-ц (провадження № 61-41785св18), від 30 січня 2019 року у справі № 751/1000/16-ц (провадження № 61-586св17).

Таким чином, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 і судова практика незмінна.

У постанові від 27 січня 2021 року Верховний Суд у справі № 205/139/19 (провадження № 61-1744 св 20) зазначив, що «позивачем не надано суду будь-якого письмового документу (незалежно від найменування цього документа), який би посвідчував правову природу укладеного договору позики - підтверджував би факт укладання договору та передачі грошової суми позичальнику, містив би умови та дату отримання позичальником ОСОБА_2 у борг грошей від ОСОБА_1 із зобов`язанням їх повернення. Судами попередніх інстанцій встановлено, що надана банківська квитанція про переведення 04 жовтня 2017 року ОСОБА_1 на рахунок ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 30 000 дол. США, на яку позивач посилається як на підставу для задоволення позову, не містить умов отримання відповідачем таких коштів, а також зобов`язань з їх повернення, а отже, не є доказом укладання між сторонами договору позики у розумінні статті 1046 ЦК України».

У цій справі суд критично відноситься до вимог позивача щодо стягнення боргу за усним договором позики, оскільки позбавлений можливості виявити справжню природу правовідносин між сторонами з приводу грошей, чи позичені вони чи подаровані, строк та умови повернення грошей, наявність чи відсутність реального виконання умов усного договору позики, тощо. При цьому скріншот переписки застосунку «Viber» не може бути належним доказом, оскільки не дає можливості перевірити особу, яка веде переписку.

При цьому, суд вважає необхідним зазначити, що відповідно до частини першої статті 206 ЦК України, усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 5,6 статті 81 ЦПК України).

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи, що цивільне судочинство згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, так як відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог.

Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Оскільки у задоволенні вимог відмовлено, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76-82, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 02.04.2024.

Суддя Ю.В. Молонова