КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/5940/2024 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Сукач О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах так і в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченквської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах так в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, який мотивував тим, що він є наймачем квартири АДРЕСА_1 на підставі ордеру № 129484 на житлове приміщення від 23 березня 1970 року, виданого виконавчим комітетом Київської міської ради депутатів з правом вселення його, дружини ОСОБА_6 , та сина ОСОБА_5 . Вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 його колишня дружина ОСОБА_6 померла.

Разом з тим, після одруження його сина ОСОБА_5 у 2000 році до спірної квартири було прописано його дружину ОСОБА_2 з метою працевлаштування за місцем прописки, та в 2010 році до спільної квартири без його згоди також було прописано онуків ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Позивач вказував, що відповідачі з 2000 року фактично не проживають у спірній квартирі, а мешкають у купленій та подарованій ним сину ОСОБА_5 у 2004 році квартирі АДРЕСА_2 .

Тож, у позові ОСОБА_1 зазначав, що відповідачі мають власне житло, постійно проживають у власному житлі, а квартирою, в якій вони зареєстровані, не користуються, особистих речей в ній не мають, за житлово-комунальні послуги та витрат на утримання спірної квартири не несуть. Натомість, всі витрати по утриманню спірної квартири відповідно до кількості зареєстрованих осіб несе позивач, який є пенсіонером, а його доходи складаються виключно із пенсії. Добровільно знятись з реєстрації у спірній квартирі відповідачі відмовляються.

Так, позивач просив суд визнати відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 з підстав тривалої відсутності, відповідно до ст. 71, 72 ЖК України, оскільки останні не проживають у спірному приміщенні понад встановлені строки, перешкод в користуванні їм не чинилось, вони добровільно залишили місце проживання за зареєстрованою адресою.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано ОСОБА_2 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .В іншій частині позовних вимог - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судові витрати з кожного по 496, 20 грн за сплату судового збору.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2023 року виправлено описку в рішенні Святошинського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2023 року в частині суми стягнутого з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 судового збору та вказано вважати вірною суму - 992,40 грн замість помилкової 496,20 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням в частині незадоволених вимог, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає.

Крім того, згідно з ч. 4 ст. 5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) дитини віком від 10 до 14 років є задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) її батьків чи одного з них, з яким проживає дитина, за згодою іншого з батьків, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками.

Так, апелянт наголошує, що спірна квартира не є місцем проживання батьків ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , якому виповнилось 13 років.

Крім того, суд не звернув уваги на те, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на момент звернення до суду із позовом вже виповнилось 17 років та він міг вільно обирати місце свого проживання, однак жодним чином не цікавився спірною квартирою, витрат на її утримання, поліпшення чи здійснення ремонту не ніс, а крім того, жодного дня не користувався та не проживав у ній.

Враховуючи викладене в апеляційній скарзі, апелянт ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині не задоволених позовних вимог та ухвалити у відповідній частині нове рішення, яким позов задовольнити та визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 . Судові витрати покласти на відповідачів.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

При апеляційному розгляді справи позивач у справі ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_7 підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просили її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі в тому числі щодо визнання такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням і неповнолітнього ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , який уже досяг повноліття, оскільки останні у вказаній квартирі не проживають та забезпеченні житлом у квартирі АДРЕСА_2 .

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_8 заперечили щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, оскільки доводи, на які посилається апелянт не спростовують обставин, які були встановлені судом при розгляді справи та висновків, викладених у рішенні суду. Вважають рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального права та з дотримання норм процесуального законодавства.

Інші належним чином повідомлені учасники справи не з`явились.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та його представника, а також пояснення відповідача та її представника, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що на підставі ордеру на житлове приміщення №129484 від 23.03.1970 р., ОСОБА_1 отримав спірне житло на три особи - на себе та членів сім`ї - ОСОБА_6 - дружина, та ОСОБА_5 - син, відповідач по справі (а.с.10, т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла та у зв`язку з чим була знята з реєстраційного обліку (а.с.13, т.1).

Згідно Витягу з реєстру територіальної громади м. Києва наданого на виконання ухвали суду від 15 грудня 2022 року в спірному житловому приміщенні зареєстровані позивач ОСОБА_1 , відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , та неповнолітні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.65, т.1).

Згідно акту № 125 про фактичне не проживання від 04 жовтня 2022 року, відповідачі по справі ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та неповнолітні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не проживають у квартирі АДРЕСА_1 тривалий час - з 2000 року (а.с. 15, т.1).

Згідно акту про фактичне проживання незареєстрованих осіб у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 від 28 вересня 2022 року, відповідачі по справі ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , та неповнолітні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживають у вказаній квартирі без реєстрації (а.с.16, т.1).

Згідно акту від 28 вересня 2022 року відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , з 2000 року разом з двома неповнолітніми дітьми проживають за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.17, т.1).

Згідно акту від 07 вересня 2021 року відповідачі по справі ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , та неповнолітні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не проживають у квартирі АДРЕСА_1 (а.с.18, т.1).

Згідно акту про фактичне проживання незареєстрованих осіб у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 від 08 вересня 2021 року відповідачі по справі ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , та неповнолітні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживають у вказаній квартирі без реєстрації (а.с.19, т.1).

Згідно акту від 02 вересня 2021 року, ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , восени 2000 року поселилися в квартирі АДРЕСА_2 (а.с.20, т.1).

Згідно договору купівлі-продажу від 20 лютого 1998 року ОСОБА_1 придбав квартиру по АДРЕСА_3 (а.с.21-22, т.1).

Згідно договору дарування від 19 серпня 2004 року позивач ОСОБА_1 подарував сину - відповідачу ОСОБА_5 квартиру по АДРЕСА_3 (а.с.24-25, т.1).

Згідно реєстраційного напису вказана вище квартиру зареєстровано за ОСОБА_5 (а.с.25, т.1).

Згідно наявних копій квитанцій у справі ОСОБА_1 сплачує комунальні послуги за квартиру АДРЕСА_1 (а.с.28-33, т.1).

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині вимог до ОСОБА_2 та ОСОБА_5 . суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_5 добровільно залишили спірне житлове приміщення, в якому зареєстровані та тривалий час в ньому не проживають, і позивачем доведено, що останні проживають у квартирі АДРЕСА_2 , забезпечені житлом, оскільки останні не довели суду, що їм чинились будь-які перешкоди в користуванні спірним житлом, поважні причини не проживання у спірній квартирі суду не надали.

Вирішуючи спір в частині позовних вимог щодо визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 неповнолітніми ОСОБА_9 та ОСОБА_10 та, відмовляючи у задоволенні вимог в цій частині суд першої інстанції зазначив, що підстава, на якій місце проживання малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що вони набули права користування цим житлом на законних підставах, а тому враховуючи, що малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову відповідає з огляду на наступне.

Предметом апеляційного перегляду в даній справі є спір з приводу визнання неповнолітніх дітей такими, що втратили право користування житлом (квартирою).

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

У частині третій статті 71 ЖК України наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.

Вичерпного переліку поважності причин не проживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

Згідно зі статтею 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК України строки.

При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення.

Відповідний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 454/2025/15-ц.

У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача або членів його сім`ї (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" ("Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine"), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Таким чином малолітня (до досягнення 14 років) дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, а тому факт її не проживання у спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування ним. Своє право на вільний вибір місця проживання, дитина може реалізувати його лише з досягненням певного віку.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц, від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18, від 22 січня 2020 року у справі № 759/14686/16-ц від 09 грудня 2020 року у справі № 673/1407/18, від 16 грудня 2020 року у справі № 206/4028/18, від 21 квітня 2021 року у справі № 161/17900/19, від 17 червня 2021 року у справі № 520/4056/18, від 03 жовтня 2023 року у справі № 554/3141/21.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини).

Суд першої інстанції, вирішуючи заявлені позовні вимоги позивача про визнання онуків ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 , правомірно керувався тим, що підстава, на якій місце проживання малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що вони набули права користування цим житлом на законних підставах. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення в оскаржуваній частині відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови викладено 04 квітня 2024 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв