2/303/1781/23
ряд. стат. звіту - №10
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2024 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в особі головуючого-судді Мирошниченка Ю.М.

при секретарі Лукач К.М.,

розглянувши у цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа це ОСОБА_3 ) про усунення перешкод у користуванні власністю,

ВСТАНОВИВ:

Позивач просить усунути перешкоди у користуванні майном шляхом виселення відповідачки з кватири АДРЕСА_1 з наданням їй іншого жилого приміщення. Покликається на те, що на підставі договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором є власником спірної квартири. Відповідачка зареєстрована та проживає в квартирі зі згоди іпотекодавця ОСОБА_3 . Водночас вона має право власності на частину трикімнатної квартири АДРЕСА_2 , до якої вимагає її виселити позивач.

Відповідачка заперечує проти позову, посилаючись на те, що правомірно набула право користування спірною квартирою. Стверджує, що спір щодо правомірності користування нею квартирою вже розглядався судом, який визнав відсутність підстав для її виселення.

ОСОБА_3 , залучений до участі у справі як третя особа, в судове засідання не з`явився, про дату час та місце розгляду повідомлений належним чином.

Позов підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною 1 статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності (частина 1 статті 386 ЦК України).

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється, зокрема згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

З матеріалів справи вбачається й сторонами не оспорюється, що квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 07.11.2007 р. належала ОСОБА_3

12.01.2008 р. АКБ «Форум» відкрив ОСОБА_3 поновлювану кредитну лінію на споживчі цілі з лімітом кредитування 15 000 доларів США.

На забезпечення повернення кредитних коштів між сторонами було укладено іпотечний договір від 20.01.2008 р., за яким позичальник передав у заставу банку квартиру АДРЕСА_1 .

При укладенні кредитного договору ОСОБА_3 повідомив кридитодавця та документально підтвердив, що у вказаній квартирі ніхто не зареєстрований та не проживає, а його мати ОСОБА_2 (відповідачка у цій справі) проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується довідкою Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області № 10245 від 25 грудня 2018 року та листом цього ж органу № 01-40/5936 від 23 травня 2019 року.

З 27.07.2010 р. ОСОБА_2 зареєстрована й проживає у квартирі АДРЕСА_4 , яка належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, що підтверджується витягом № 141237676 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13 жовтня 2018 року; підстава виникнення права власності - договір про відступлення права вимоги № 1654 від 25 липня 2018 року.

У 2019 році ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житлом та виселення.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 14 квітня 2021 року у задоволенні цього позову відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що не може бути підставою для виселення особи, яка проживає у житловому приміщенні з дозволу колишнього власника цього майна, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики Європейського суду з прав людини. Питання визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, має оцінюватися судом з урахуванням порушення прав останньої на житло в результаті чого вона може втратити не лише право користування житлом, а й позбутися такого права взагалі.

Вирішуючи спір, суд виходив з того, що ОСОБА_2 є особою похилого віку, зареєстрована та проживає у спірній квартирі правомірно, зі згоди попереднього власника квартири ОСОБА_3 , іншого житла не має і її виселення може призвести до виникнення негативних наслідків, яке по факту є втручання у право на житло. Разом з тим, ОСОБА_1 набув право власності на спірну квартиру на підставі договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором, а тому повинен був усвідомлювати наявність обтяження квартири у вигляді права користування відповідача, як члена сім`ї колишнього власника квартири, тобто, передбачити характер та вагу обтяження його майбутньої нерухомості.

Зважаючи на це відповідачка стверджує, що спір щодо права користування нею квартирою АДРЕСА_1 вже розглядався судом, який визнав відсутність підстав для її виселення.

Суд у цій справі вважає такий довід неспроможним з огляду на таке.

Структурними елементами позову, які сукупно визначають його зміст, є предмет та підстави (правові та фактичні) позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підстава позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Підставу позову становлять фактична й правова підстава.

Фактична підстава позову це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача.

Правова підстава позову це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача. Правильне встановлення підстави позову визначає межі доказування, є гарантією прав відповідача на захист проти позову.

Позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору (постанова Верховного Суду від 22.05.2019 р. у справі № 640/7778/18).

Фактичні підстави позову у вже розглянутій цивільній справі та у цій справі не є ідентичними, оскільки суттєвою обставиною в розглядуваній справі є наявність у відповідачки іншого житла, на відсутності якого переважно грунтується рішення суду в попередній справі.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частин першої, другої статті 109 ЖК України виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Відповідно до частини третьої статті 109 ЖК України після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення.

Разом з тим стаття 109 ЖК України не може беззаперечно використовуватись боржниками проти законних вимог кредиторів про виселення у всіх випадках, коли предметом іпотеки були житлові приміщення призначені для постійного або тимчасового проживання, оскільки зазначена норма спрямована на регулювання суспільних відносин, коли виселення відбувається з єдиного житла боржника і не може бути застосована, коли боржник має декілька місць, придатних для проживання. У протилежному випадку така поведінка боржника призвела б до порушення меж здійснення цивільних, у тому числі житлових, прав, оскільки при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, а також не допускати дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах, що передбачено пунктом шостим частини першої статті 3, частинами другою, третьою статті 13 ЦК України.

Такого правову позицію сформулював Верховний Суд в постанові від 16.09.2020 р. (справа № 442/328/19-ц).

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Належним способом захисту права власності власника житлового приміщення від неправомірних дій наймача, який не виселяється після припинення правових підстав його проживання у спірному житлі є пред`явлення негаторного позову, який за правовою природою є позовом про виселення наймача.

Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернення до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема й шляхом виселення. Тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення (постанова ВП ВС від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц).

Отже, наявність у ОСОБА_2 права власності на частину трикімнатної квартири АДРЕСА_2 давало безумовні підстави для її виселення із квартири позивача без надання іншого житлового приміщення. Проте, як убачається з матеріалів справи, відповідачка 28.11.2023 р. подарувала свою частку зазначеної квартири ОСОБА_4 , котра є її дочкою.

Даючи оцінку цій обставині, суд виходить з такого.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (стаття 2 ЦПК України)

Стаття 44 ЦПК України вимагає від учасників судового процесу добросовісного користування процесуальними правами та не допускає зловживання процесуальними правами.

Згідно з нормами статті 13 ЦК України особа здійснює цивільні права у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав зазначених вимог суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до статті 2 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства з-поміж інших є справедливість та добросовісність, які вимагають, аби дії учасників цивільних правовідносин відповідали певному стандарту поведінки й характеризувалися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін правовідношення.

Цей принцип є своєрідною межею здійснення учасниками цивільних правовідносин своїх прав і виконання обов`язків, яка відмежовує дозволену поведінку від недозволеної, справедливі й добросовісні дії від вчинків, які не відповідають цим критеріям.

Даний принцип віднайшов своє відображення у положеннях Цивільного кодексу України, які врегульовують правовідносини сторін, пов`язані з укладенням правочину.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Тобто принцип свободи договору не є безумовним, межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності, а погоджені сторонами умови договору повинні відповідати не лише вимогам цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, а й засадам справедливості, добросовісності, розумності як складової елемента загального конституційного принципу верховенства права.

В цьому контексті Верховний Суд у постанові від 10.10.2019 (справа № 904/8902/17) зауважив, що принцип справедливості, добросовісності і розумності обмежує дію принципу свободи договору. Учасники цивільних правовідносин можуть, зокрема укладати договори і на свій розсуд визначати їх умови, але з урахуванням прав і інтересів контрагентів.

У постанові від 10.10.2012 у справі №6-110цс12 Верховний Суд України виклав власну правову позицію про те, що свобода договору, передбачена статтями 6, 627 ЦК України, яка полягає у праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, при виборі контрагентів та при погодженні умов договору, не є безмежною.

Отже, закріплений Цивільним кодексом України принцип свободи договору має співвідноситися із принципами справедливості, добросовісності та розумності.

У рішенні від 02.11.2004 №15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив, що значення принципів справедливості та добросовісності поширюється на сферу виконання зобов`язань та на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають тою межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

Закріпивши принцип свободи договору, Цивільного кодексу України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу, зокрема, всупереч принципам справедливості, добросовісності, розумності.

Судом встановлено, що відповідачка всупереч вимогам договору іпотеки, без згоди заставодержателя зареєструвалась у спірній квартирі та приховала від попереднього суду факт наявності у неї права на інше житло, а через кілька днів після звернення ОСОБА_1 до суду з розглядуваним наразі позовом, подарувала свою частину квартири дочці й таким чином штучно позбавила себе права власності на житло з метою створення умов для відмови у задоволенні цього позову, що порушує право позивача на судовий захист.

За таких обставин суд констатує порушення відповідачкою принципу справедливості та добросовісності й на цій підставі задовольняє позов про її виселення.

Водночас з огляду на те, що вимога позивача щодо надання відповідачці іншого житлового приміщення не ґрунтується на законі суд задовольняє його позов частково.

Ухваливши рішення по суті справи суд повинен вирішити питання про розподіл судових витрат між сторонами відповідно до статті 141 ЦПК України, згідно з частиною першою якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних.

Звертаючись до суду, позивач сплатив судовий збір у розмірі 1073,60 гривень, а тому з огляду на часткове задоволення позову з відповідачки на користь позивача слід стягнути в 536,80 гривень судового збору.

На підставі викладеного суд, керуючись статтями 12, 13, 19, 76-83, 141, 259, 263-265 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Усунути перешкоди у користуванні приватною власністю ОСОБА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування судових витрат 536 (п`ятсот тридцять шість) гривень 80 копійок.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Закарпатського апеляційного суду, протягом 30 днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання АДРЕСА_5 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_6 .

Третя особа: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Головуючий Юрій Мирошниченко