ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/3733/23 Головуючий суддя І інстанції Поліщук Т. В.
Провадження № 22-ц/818/323/24 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах, що виникають із сімейних відносин, з них
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2024 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Бурлака І.В., Мальованого Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання Зінченко М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 вересня 2023 року, по справі № 643/3733/23, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про повернення малолітньої дитини,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про повернення дитини в якій позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить визнати незаконним вивезення за межі України відповідачкою малолітньої доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; відновити становище, яке існувало до порушення та зобов`язати відповідачку протягом одного місяця з дня набрання рішенням законної сили, повернути малолітню дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до країни її постійного проживання, а саме до України та до місця постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову позивач зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у позивача та відповідачки народилася донька ОСОБА_2 , про що 25 липня 2018 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області зроблений відповідний актовий запис № 3268 та видане свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 . За останніми відомостями відповідачка, разом з їхньою малолітньою донькою, на час звернення до суду, знаходиться у Німеччині, тобто за межами України. Після розлучення з відповідачкою, сторони продовжили разом проживати в одній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Дитина та колишня дружина повністю знаходились на утриманні позивача. ОСОБА_1 оплачував садок, харчування, та інші необхідні витрати на дитину, купував їй іграшки, приводив та забирав із садочка. 14 червня 2022 року відповідачка разом з дитиною перетнула кордон без його згоди. Позивач зазначає, що відповідно до сформованих відносин між ним та відповідачкою, він мав право на регулярне спілкування з дитиною, але поведінка відповідача унеможливила для нього, як для батька здійснення узгодженого спілкування і призвела до грубого обмеження належного батькові права на виховання дитини і що за жодних умов без згоди батька мати не мала права приймати принципове рішення про вивезення дитини з території України.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 29 вересня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати, та новим рішенням задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Скарга мотивована тим, що суд вважав недоведеним незаконне вивезення дитини без згоди батька, що не відповідає дійсності, оскільки позивач згоди ні усної ні нотаріальної не давав.

Вказує, що вбачається невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи про які було зазначено під час розгляду в суді першої інстанції.

Зауважує, що суд при винесенні рішення не звернув увагу та не застосував критерії передбачені ст.7 Гаазької конвенції 1980 року.

Не враховано судом, що на час звернення до суду з позовом пройшло менш року з моменту незаконного вивезення доньки.

Вважає, що в даному випадку належними та допустимими доказами було доведено, що позивач ефективно повноцінно здійснював та бажає здійснювати свої батьківські права відносно своїй доньки ОСОБА_3 з моменту її народження та до дня викрадення доньки матір`ю. Всі ці обставини підтверджені характеристикою із садочка, квитанціями про оплату, придбанням подарунків, одягу та інше.

Вказує, що суд неправомірно постановив рішення про відмову у задоволенні позову, не дослідив обставини справи, не надав оцінку доказам, які містяться в матеріалах справи, стосовно того, що звичайним місцем проживання доньки є її дім у м.Харкові, її садочок, де вона має друзів та головне її батько, який всіма можливими способами намагається повернути дитину до дому, адже наразі позбавлений можливості виїзду за кордом, щоб ефективно та в повному обсязі виконувати свої батьківські обов`язки. Зазначає, що невірно застосовано висновки, викладені у постанові верховного Суду у справі №613/1185/23 від 17 серпня 2022 року, у зв`язку з чим прийняв неправосудне рішення, порушив норми процесуального права, зокрема ч.2 ст.229 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, розглянула справу за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, які не з`явилися у судове засідання, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає її розгляду.

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України колегія суддів перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову суд вказав наступні мотиви.

Під час розгляду справи будь-яких доказів про незаконність перетину державного кордону України відповідачкою разом із малолітньою дитиною 12-14 червня 2022 року позивачем не надано.

Позивач в судовому засіданні зазначив, що звертався до Міністерства юстиції України із проханням про повернення його доньки до України. Однак, отримавши відмову у зв`язку з неправильністю складення заяви, повторно до державного органу із виправленою заявою не звертався, відповідно до порядку, передбаченого Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, складеної в Гаазі 25 жовтня 1980 року та звернувся до суду через більше ніж півроку з моменту виїзду дитину за кордон, але доказів цього факту до суду не надав.

Крім того, позивач підтримував листування та комунікацію з відповідачкою, з якої вбачається, що відповідачка пересилала позивачу фотографії речей, які купувала для дитини, фото дитини, що не заперечувалось позивачем. Окрім того, з цієї ж переписки вбачається, що відповідачка висловила занепокоєння з приводу небезпеки, яка наразі існує в Україні через воєнний стан, у зв`язку з чим вона не бажає наразі повертатись до України. У відповідь на це у sms повідомленні, позивач зазначив, що він буде сумувати, але так буде безпечніше та прохав берегти дитину.

Розглядаючи законність переміщення дитини до іншої країни та її утримання матір`ю на території іншої держави, під час розгляду справи позивачем не надано доказів про незаконність перебування його малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із порушенням її найкращих інтересів за межами України разом із матір`ю в час збройної агресії Російської Федерації, яка розпочалась 24.02.2022, як і не надано доказів того, що перебування малолітньої дитини на території України під час дії воєнного стану, буде відповідати найкращим інтересам дитини.

Суд звернув увагу, що позивач має можливість спілкуватись із донькою не безпосередньо, а за допомогою інших альтернативних засобів, під час дії на території України воєнного стану. Зокрема він не позбавлений можливості спілкуватись із донькою в телефонному режимі чи через додатки в мережі Інтернет.

На момент виїзду до Республіки Польща разом із своєю малолітньою донькою відповідачка мала всі необхідні документи для виїзду, передбачені чинним на той час законодавством України, оскільки протилежне не доведено позивачем. Жодних доказів, що відповідачка порушила будь-які вимоги чинного законодавства України під час перетину державного кордону після початку збройної агресії Російської Федерації проти України 24.02.2022 разом із малолітньою донькою, позивачем не надано, як і не надано доказів про неправомірне перебування їх дитини в будь-якій іншій державі світу.

З цих підстав суд вважав не доведеним під час розгляду справи порушення його право, як батька, на проживання із дитиною саме на території України під час дії воєнного стану, де ведуться активні бойові дії, є домінуючим над необхідністю забезпечення насамперед найкращих інтересів дитини, яка під час війни перебуває разом із матір`ю в безпеці на території іншої держави.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

За змістом положень частин сьомої, восьмої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до статті 3, статті 18 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Стаття 141 СК України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно із статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Судом на підставі матеріалів справи установлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_4 уклали шлюб 12 вересня 2015 року.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19 липня 2021 року укладений сторонами шлюб було розірвано.

Під час спільного шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилася донька ОСОБА_2 , яка є громадянкою України, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 .

Відповідно до інформаційної довідки про вихованку КЗ «ДНЗ № 399» від 22 травня 2023 року № 4 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відвідувала дошкільний навчальний заклад з 26 червня 2021 року по 23 лютого 2022 року. Пропусків відвідуванні закладу без поважних причин не було. Приводили та забирали дитину в цей період сторони - тато ОСОБА_1 та мама ОСОБА_2 . За період відвідування дитиною закладу, доглядом та вихованням ОСОБА_3 займалися і батько і мати. Стосунки дитини з батьками були добрі (а.с.77). Як убачається з платіжних інструкцій кредитного переказу коштів від 16 лютого 2022 року, 19 січня 2022 року, 12 листопада 2021 року, 01 жовтня 2021 року оплату за харчування, за відповідні періоди, здійснював позивач ОСОБА_1 .

В судовому засіданні встановлено, що дитини разом з батьками проживала за адресою: АДРЕСА_1 , що також підтверджується копіями документів, а саме: медичної документації стосовно малолітньої дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , де адресою місця проживання зазначено АДРЕСА_1 .

Відповідно до наданих позивачем листування (скріншоту) з переписки, вбачається. що сторони спілкуються, відповідачка повідомляє, де вона знаходиться з дитиною та показує, що купила дитини, переказує фотографії дитини на атракціонах.

Загально відомою обставиною, яка відповідно до ч. 3 ст. 82 ЦПК України не потребує доказуванню, є те, що 24 лютого 2022 року відносно України була здійснена російська військова збройна агресія, внаслідок чого в районі міста Харкова відбувались бойові дії, здійснювався обстріл міста Харкова російськими військами, внаслідок чого відбувалася евакуація його мешканців у більш безпечні місця.

У зв`язку з російською збройною агресією Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» з 24 лютого 2022 року в Україні було введено воєнний стан, дія якого продовжена та триває до теперішнього часу, внаслідок якого чоловіки, які підлягають мобілізації обмежені у праві вільного виїзду закордон, а тому з безпекових міркувань був спрощений порядок виїзду дітей.

Так, відповідно Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою №57 КМУ від 27.05.1995 року, які доповнено пунктами 2-4 Постановою КМУ №179 від 01.03.2022 року, виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку. в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріального посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України) документів, що містять відомості про особу, визнаних Держприкордонслужбою.

ОСОБА_2 вжито заходів щодо забезпечення безпеки дитини, її гармонійного розвитку на період воєнного часу, а саме ОСОБА_2 разом з малолітньою донькою виїхали за кордон відповідно до вказаного порядку та фактично перебувають за межами України, де отримали тимчасово прихисток.

При цьому у матеріалах справи відсутні докази, що відповідачка виїхала закордон разом з дитиною без згоди батька. Наведені з цього приводу доводи позову та скарги - позивачем належними і допустимими у розумінні ст. 76 ЦПК України доказами не підтвердження.

Тому у суду не було підстав для застосування положень Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, укладеної 25 жовтня 1980 року в м. Гаага (Нідерланди).

Конвенція набула чинності у відносинах між Україною та Італійською Республікою з 01 березня 2007 року.

Крім того, суд правильно зазначив, що згідно вказаною Конвенції позивач з відповідною заявою з приводу викрадення дитини має звертатися до МЮ України. При цьому позивач не позбавлений права у разі незгоди оскаржити отриману в МЮ відмову на звернення із проханням про повернення його доньки до України у судовому порядку.

Всупереч передбаченого ст.ст. 12, 81 ЦПК України процесуального обов`язку позивач не надав до суду належних і допустимих доказів на підтвердження доводів позову, що відповідачка змінила постійне місце проживання дитини без згоди позивача - батька дитини. Такі дії відповідачки є вимушеними, спрямовані на забезпечення найкращих інтересів дитини перебувати у безпечному оточенні, що наразі неможливо забезпечити за місцем її постійного проживання до початку активної фази збройної російської агресії проти України 24 лютого 2022 року. За умовами воєнного стану батько наразі обмежений у праві виїзду на кордон для спілкування з дитиною, але відповідачка, як обґрунтовано встановив суд, не обмежує позивача у спілкуванню з дитиною он-лайн за допомогою мережі Інтернет, ІР телефонії та стільникового зв`язку, що є справедливим балансом інтересів сторін у світлі вимог забезпечення найкращих безпекових інтересів дитини.

Отже наведені у скарзі доводи не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи і тому суд апеляційної інстанції їх відхиляє.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

На підставі вищевказаних обставин та правового обгрунтування колегія суддів визнає, що оскаржене рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги висновків суду не спростували, що відповідно достатті 375 ЦПК Україниє підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення виготовлений 05 квітня 2024 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді - І.В.Бурлака.

Ю.М.Мальований.