Справа № 199/5169/23
Провадження № 2/202/512/2024
ІНДУСТРІАЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2024 року місто Дніпро

Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська в складі головуючого судді Марченко Н.Ю., за участю секретаря судового засідання Шульги А.О., позивача ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року позивач в особі свого представника - адвоката Ужви К.В. звернулася до Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська з позовом, в якому зазначає, що 09 жовтня 2021 року відповідач ОСОБА_4 позичила в неї грошові кошти в сумі 700 доларів США на строк до 01.12.2021 року, що підтверджується розпискою.

Згодом 08 листопада 2021 року відповідач позичила в неї грошові кошти в сумі 4000 доларів США на строк до 08 листопада 2022 року зі сплатою відсотків за користування позикою - 5 % на місяць, що складає 200 доларів США, що підтверджується розпискою.

В порушення зобов`язань у визначений строк відповідач суму боргу не повернула. Вимогу про повернення боргу, яка була направлена 22.02.2023, проігнорувала.

За цих підстав позивач просила стягнути з відповідача на свою користь суму боргу в загальному розмірі 4700 доларів США, відсотки за користування позикою за період з 08.11.2021 по 22.02.2023 року в розмірі 3000 доларів США, а також сплачений судовий збір у сумі 2815,12 грн.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 27 червня 2023 року зазначену цивільну справу направлено за підсудністю до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська.

Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 31 серпня 2023 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання.

Під час підготовчого провадження позивачем були збільшені позовні вимоги, а саме позивач просить стягнути з відповідача на її користь суму боргу в розмірі 4700 доларів США, відсотки за користування позикою за період з 08.11.2021 року по 16.01.2024 року в сумі 5200 доларів США, а всього 9900 доларів США та сплачений судовий збір.

Представником відповідача - адвокатом Меюс Я.С. був поданий відзив на позов, в якому вона позов не визнала, посилаючись на те, що відсотки за договором не можуть нараховуватися понад строки, встановлені договором. Отже, датою припинення нарахування відсотків за розпискою від 08.11.2021 року є 08.11.2022 року. Крім того, вважає, що зі змісту розписки неможливо встановити, що відповідач фактично отримала грошові кошти від позивача, а тому факт передання грошових коштів недоведений. З огляду на викладене, просила відмовити в позові.

Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 09 лютого 2024 року у справі було закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала з підстав, викладених у відзиві на позов.

Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав:

Судом установлено, що 09 жовтня 2021 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_4 був укладений договір позики, відповідно до якого відповідач взяла у борг у позивача грошову суму в розмірі 700 доларів США, яку зобов`язала повернути у строк до 01.12.2021 року.

Крім того, 08 листопада 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був укладений договір позики, відповідно до якого відповідач взяла у борг у позивача грошову суму в розмірі 4000 доларів США, яку зобов`язала повернути у строк до 08.11.2022 року з відсотками в розмірі 5 % на місяць, що складає 200 доларів США.

Факт укладення договорів позики та отримання грошових коштів відповідачем у вказаному розмірі підтверджується власноручними розписками відповідача, оригінали яких були оглянуті в судовому засіданні.

Заявляючи позовні вимоги про стягнення з відповідача суми боргу та відсотків за користування позикою, позивач посилається на те, що відповідач свої зобов`язання за договорами позики не виконала, суму боргу та відсотки не повернула.

Вирішуючи спір між сторонами, суд виходить із положень статті 1046 ЦК України, відповідно до якої за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Вказаний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 також зроблений висновок, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За загальними правилами доказування, визначеними у статтях 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд вважає доведеним факт укладення між сторонами договорів позики 09.10.2021 та 08.11.2021 та отримання відповідачем від позивача на виконання цих договорів грошових коштів у сумі 700 доларів США та 4000 доларів США, оскільки це підтверджується розписками відповідача про отримання нею цих грошових коштів та її зобов`язання повернути їх до визначеного строку, в тому числі сплатити проценти в розмірі 200 доларів США на місяць.

Підстав ставити під сумнів дійсність правочинів, укладених між сторонами та підтвердженого розписками відповідача, в суду немає, оскільки відповідач доказів на їх спростування не надала, суму боргу не оспорювала.

Отже, суд вважає доведеним, що відповідач не виконала свої зобов`язання з повернення грошових коштів у строки, визначені договорами позики, а тому позов у частині стягнення сум боргу в розмірі 700 доларів США та 4000 доларів США відповідно є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Щодо стягнення відсотків за користування сумою позики за договором позики від 08.11.2021 року, то суд звертає увагу, що відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (частина перша статті 611 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема, за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

У цій постанові (пункт 6.36) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду в постанові від 13 грудня 2018 року в справі № 913/11/18, відповідного до якого у разі погодження сторонами іншої домовленості, яка, на відміну від загального правила щомісячної виплати процентів лише у межах погодженого сторонами строку кредитування, встановленого абзацом другим частини першої статті 1048 ЦК України, допускається нарахування банком процентів за користування кредитом по день повного погашення заборгованості.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22) зазначено про те, що зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України.

Надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.

Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.

Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування, зокрема до пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, процентів за користування кредитом. Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за користування кредитом можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати.

Отже, за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Наведені висновки щодо застосування норм права підлягають застосовуванню і до спірних правовідносин.

Суд вважає, що після закінчення строку надання позики, визначеного розпискою від 08.11.2021 року, а саме після 08.11.2022 року, підстави для нарахування процентів за користування кредитом відсутні.

Враховуючи наведене, позов ОСОБА_1 слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача суму боргу за договором позики від 09.10.2021 року в розмірі 700 (сімсот) доларів США та суму боргу за договором позики від 08.11.2021 року в розмірі 4000 (чотири тисячі) доларів США, а також проценти за користування позикою за період з 08.11.2021 року по 08.11.2022 року в розмірі 2400 (дві тисячі чотириста) доларів США, а всього 7100 (сім тисяч сто) доларів США, що на день винесення рішення відповідно до офіційного курсу гривні до долара США, встановленого Національним банком України, еквівалентно 272186 грн. 31 коп. (7100 х 38,3361).

При розподілі судових витрат суд виходить із положень частини 1 статті 141 ЦПК України, відповідно до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судовий збір за подання цього позову з урахування збільшення позивачем позовних вимог складає 3648 грн. 79 коп.

Позовні вимоги задоволені судом частково - 71,72 %.

Отже, у зв`язку з частковим задоволенням позову з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 2616,91 грн.

Керуючись ст. ст. 258-259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 09.10.2021 року в розмірі 700 (сімсот) доларів США, суму боргу за договором позики від 08.11.2021 року в розмірі 4000 (чотири тисячі) доларів США та проценти за користування позикою за період з 08.11.2021 року по 08.11.2022 року в розмірі 2400 (дві тисячі чотириста) доларів США, а всього 7100 (сім тисяч сто) доларів США, та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2616 (дві тисячі шістсот шістнадцять) грн. 91 коп.

В іншій частині позову відмовити.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду в апеляційному порядку повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя Наталія Марченко