2/303/1554/23

26 березня 2024 року м. Мукачево
Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:
головуючої-судді Гутій О.В.
за участю секретаря судового засідання Зарева А.Ю.
представника позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Мукачево цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні майном, поділ майна, що є спільній частковій власності,-
Позивач звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні майном, поділ майна, що є спільній частковій власності.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_2 на праві часткової власності 1/4 частка належить будинок та земельна ділянка, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , власником іншої частини, а саме 3/4 частки вказаного нерухомого майна є ОСОБА_3 .
Позивач зазначає, що користуватися власним майном вона не має змоги, тривалий час отримує пряму перешкоду від відповідача. Зазначає, що вона неодноразово зверталася до відповідача з вимогою надати доступ до власного приміщення (надати ключі від хвіртки, вхідних дверей та здійснити розподіл майна в натурі), однак остання здійснює пряму перешкоду. По теперішній час відповідач не надала фактичного доступу до її приватної власності, конфлікт не вичерпано, відповідні дії щодо розподілу майна в натурі не відбулись.
Посилається, що відповідач фізично одноосібно користується всім спірним майном. Між сторонами не укладався договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна.
Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 31.10.2023 року провадження у справі відкрито в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 11.01.2024 року справу призначено до судового розгляду.
Представник позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задоволити. Крім того, зазначила, що в п. 5 прохальної частини позовної допущено описку , а саме вказано 1/3 замість .
ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила.
Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленої належним чином, враховуючи відсутність відзиву відповідача, беручи до уваги, що представник позивача не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд ухвалив на підставі ст. 280 ЦПК України провести заочний розгляд справи.
Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, суд приходить до такого висновку.
В судовому засіданні встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_2 на праві часткової власності 1/4 частка належить будинок та земельна ділянка, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , власником іншої частини, а саме 3/4 частки вказаного нерухомого майна є ОСОБА_3 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно № 332049832 від 12.05.2023 року (а.с.8-9).
З рапорту ДОП СДОП ВП Мукачівського РУП ГУНП в Закарпатській області Романенко Ю. від 05.08.2022 року слідує, що на розгляді в Мукачівському РУП ГУНП в Закарпатській області перебувають матеріали ЄО № 8211 від 13.07.2022 року по зверненню ОСОБА_2 , яка повідомила, що являється власницею 1/3 частки будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , власником іншої частини, а саме 3/4 частки вказаного нерухомого майна є ОСОБА_3 , яка не впускає її всередину будинку. В ході збору матеріалів отримано пояснення від ОСОБА_3 , яка повідомила, що ОСОБА_2 приходила до неї додому за час відсутності всіх мешканців будинку, тому не змогла потрапити всередину. Більше того, останній ніхто не забороняє приходити в будинок, не перешкоджає їй та жодних протиправних дій не вчиняють (а.с. 24).
За правилами статей 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже,стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Одною із позовних вимог, позивач просить зобов`язати ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні та розпоряджанні належною ОСОБА_2 на праві власності 1/4 частиною квартири АДРЕСА_2 , вирішуючи яку, суд приходить до наступного висновку.
Згідно до ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Разом з тим, відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своє власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно зі ст.317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
За положеннями ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства.
Відповідно до ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
Так, під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є співвласниками квартири та земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Стаття 386 ЦК України передбачає, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, що передбачено ст.391 ЦК України.
За змістом п.33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Частинами 1, 2, 3 та 4 статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За змістом ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Позивачем, всупереч вимогам ст.81 ЦПК України не надано будь-яких належних та допустимих доказів для підтвердження того, що відповідач чинить їй перешкоди в користуванні належним їй на праві спільної часткової власності майном.
Такі докази позивачем до позовної заяви не додані, не здобуті вони й під час розгляду справи. Матеріалами справи лише встановлено, що позивач 13.09.2022 року зверталася із заявою до поліції з приводу того, що відповідач не впускає її до будинку. Однак, згідно до рапорту від 05.08.2022 року, таким встановлено відсутність ознак будь-якого правопорушення щодо перешкод відповідачем у доступі до будинку позивача. Більше того, останній ніхто не забороняє приходити в будинок, не перешкоджає їй та жодних протиправних дій не вчиняють (а.с. 24).
Відтак, матеріали справи не містять відомостей, які ж саме перешкоди чинила відповідачка на момент звернення до суду або чинить на даний час.
Тобто, позивачкою не доведено тих обставин, на які вона посилається як на підставу позовних вимог та не надано доказів на обґрунтування позовних вимог, що є її обов`язком відповідно до засад змагальності цивільного процесу, передбачених ст.12 ЦПК України.
Дослідивши надані сторонами докази та встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, аналізуючи та оцінюючи всі докази по справі в їх сукупності, виходячи з того, що під час судового розгляду справи не здобуто доказів того, що діями відповідачки якимось чином було порушено право власності позивача або створено їй перешкоди в користуванні майном, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в цій частині.
Щодо позовної вимоги про поділ майна, шляхом здійснення розподілу в натурі ОСОБА_2 з визначенням відповідних часток, суд зазначає наступне.
Відповідно до висновку № 418 від 15.08.2022 року щодо технічної можливості виділу об`єкта нерухомого майна - квартири АДРЕСА_2 , за технічними показниками об`єкт може бути виділений в окремий об`єкт нерухомого майна (шляхом перепланування) (а.с.26).
Поняття спільної часткової власності визначено у частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності.
Право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.
Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.
Згідно з частиною третьою статті 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.
Частиною першою статті 86 ЗК України передбачено, що земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).
Відповідно до частин першої, третьої статті 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.
Згідно з частинами першою, другою статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.
Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
Відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.
У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.
Виходячи з аналізу змісту наведених норм права, поняття «поділ» та «виділ» не є тотожними.
При поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються.
При виділі частки правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Винятком з цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, - тоді має місце поділ спільного майна.
Тобто, поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється.
Розглядаючи дану справу, судом встановлено, що спірне майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, у зв`язку з чим виділ частки в цьому майні лише для позивача є неможливим, а можливий поділ цього майна в натурі між сторонами, у разі якого право спільної часткової власності на нього припиняється.
Зазначений висновок відповідає позиції, висловленій Верховним Судом у постанові від
Крім того, звернувшись до суду з вимогою щодо виділення майна в натурі представник позивача, не надав суду жодного належного і допустимого доказу на підтвердження варіантів встановлення порядку користування житловим будинком та господарськими спорудами.
Беручи до уваги встановлені судом факти та відповідні правовідносини, суд приходить до переконання, що в задоволенні позовної вимоги в цій частині теж слід відмовити.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
З огляду на те, що суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, а тому згідно положень ст.141 ЦПК України не підлягають стягненню з відповідача судові витрати у справі на користь позивача.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 78, 81, 89, 141, 229, 235, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України,ст.ст. 319, 355 , 356, 367, 386, 391, 396 ЦК України суд,
В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні майном, поділ майна, що є спільній частковій власності відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня отримання його копії.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_3

Відповідач: ОСОБА_3 , АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення суду виготовлено 03 квітня 2024 року.

Головуюча О.В.Гутій