Справа № 1313/1984/2012 Головуючий у 1 інстанції: Дем`яновський Ю. Г.
Провадження № 22-ц/811/2780/23 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар судового засідання Марко О.Р.,

з участю прокурора ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу керівника Стрийської окружної прокуратури на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 25 червня 2012 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання права власності та усунення перешкод у користуванні майном,

В С Т А Н О В И В:

у червні 2012 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 , Франківської районної адміністрації Львівської міської ради в якому просила:

- визнати за нею права власності на павільйон-магазин, загальною площею 12 кв.м., який знаходиться по АДРЕСА_1 ;

- зобов`язати ОСОБА_3 звільнити займаний кіоск-магазин, який знаходиться по АДРЕСА_1 .

Позов мотивований тим, що 30 липня 2001 року Франківська районна адміністрація Львівської міської ради видала позивачці дозвіл № НОМЕР_1 на встановлення одного павільйон-магазину і одного літнього майданчику по АДРЕСА_2 . На підставі цього був виготовлений проект об`єкта торгівлі - магазина площею 13,3 кв.м, який погоджений органами архітектури Львівської міської ради та фасадний паспорт, який погоджений головним художником м. Львова. 24 квітня 2008 року позивачка звернулась до Львівської міської ради і 15 травня 2008 року Управління архітектури департаменту містобудування Львівської міської ради надало висновок про розміщення стаціонарної малої архітектурної форми і погодило план прив`язки. 20 квітня 2010 року між ОСОБА_2 та Львівською міською радою укладений договір оренди земельної ділянки (кадастровий номер :08:002:0121), яка знаходиться по АДРЕСА_2 загальною площею 0,0024 га для обслуговування малої архітектурної форми, терміном на 2 роки. Львівським обласним державним комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» оформлена інвентаризаційна справа та виготовлений технічний паспорт на кіоск-магазин по АДРЕСА_2 . Крім цього, проведена експертиза та виданий експертний висновок ліцензованим приватним підприємством.

Між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 була укладена усна угода, згідно якої позивачка дозволила відповідачу ОСОБА_3 в приміщенні кіоску по АДРЕСА_2 зберігати товар. На її неодноразові звернення до відповідача про те, щоб він звільнив приміщення - відповідач по сьогоднішній день приміщення не звільнив, стверджує про те, що ОСОБА_2 не є власником кіоску і тому він може ним також користуватися. Тим самим відповідач порушує її право на власність, не визнає її власність, не визнає договір купівлі-продажу кіоску та чинить їй перешкоди в користуванні цим приміщенням.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 25 червня 2012 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на павільйон-магазин загальною площею 13,3 кв.м, який знаходиться по АДРЕСА_2 .

Зобов`язано ОСОБА_3 звільнити займаний павільйон-магазин, який знаходиться по АДРЕСА_2 .

У вересні 2023 року керівник Стрийської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Львівської міської ради як особи, яка не брала участі у справі, оскаржив рішення суду першої інстанції, подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 25 червня 2012 року та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції без достатніх на те правових підстав задовольнив позов, визнавши за позивачкою право власності на павільйон-магазин, не з`ясувавши, чи відноситься спірне майно до категорії нерухомого майна, чи є тимчасовою спорудою, адже позов пред`явлено на підставі положень частини п`ятої статті 376 та статті 392 ЦК України. У той час, з доданих до позову документів убачається, що спірний об`єкт є малою архітектурною формою, тобто тимчасовою спорудою на яку не поширюються положення статті 376 ЦК України. Позивачкою не надано доказів на підтвердження обставини, що спірний об`єкт є нерухомим майном. Суд першої інстанції не взяв до уваги і те, що між сторонами відсутній спір про право, відтак безпідставно застосував положення статті 392 ЦК України під час вирішення справи. Фактично, пред`явлений позов спрямований на набуття права власності. На момент розгляду судом першої інстанції справи земельна ділянка на якій знаходиться спірний об`єкт перебувала в оренді позивачки, проте в подальшому останній у власність не передавалась, тобто така перебуває у комунальній власності. Проте, вирішуючи спір, суд першої інстанції не залучив до участі у справі Львівську міську раду як розпорядника такої земельної ділянки, однак ухвалив рішення яким вирішив питання про права та обв`язки такої, що свідчить про порушення її прав. Вказує на безпідставність та необґрунтованість задоволення позовних вимог до ОСОБА_3 , адже позивачка не надала доказів порушення її прав з боку останнього. Судом безпідставно констатовано факт та зазначено в оскаржуваному рішенні, що сторони подали заяви про розгляд справи у їх відсутність, адже такі в матеріалах справи відсутні. Спір розглянуто судом у стислі терміни, через чотири дні з дня відкриття провадження у справі. В матеріалах справи відсутні будь-які повістки про виклик сторін. Справу розглянуто з порушенням правил виключної підсудності.

В січні 2024 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, який підписаний представником ОСОБА_4 , в якому міститься прохання закрити апеляційне провадження, а у випадку, якщо буде розглядатися справа по суті, відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Відзив на апеляційну скаргу мотивований тим, що подаючи апеляційну скаргу в інтересах Львівської міської ради, прокурор не обґрунтував процесуальний статус у даній справі Львівської міської ради та які саме права та обов`язки останньої вирішеного оскаржуваним рішенням, зокрема, з огляду на предмет позову. Щодо порушення інтересів Львівської міської ради зазначає, що прокурор в поданій апеляційній скарзі вказує, що їй як і Франківській РА ЛМЛ було достеменно відомо про оскаржуване рішення, однак такі проявили бездіяльність, не оскарживши його протягом тривалого часу, що підтверджує їх бездіяльність. Проте, поза увагою прокурора залишилось, що оскарження судового рішення є дискреційним правом таких осіб, яким вони не скористались. Відтак, апелянтом не обґрунтовано в чому саме полягає порушення інтересів держави, а також жодним чином не обґрунтовано у чому полягає бездіяльність ЛМР або Франківської РА ЛМР яка була третьою особою по справі.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення прокурора, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 30 червня 2010 року Франківська районна адміністрація Львівської міської ради видала ОСОБА_2 Дозвіл № 5-5777 встановити один павільйон по АДРЕСА_2 . На підставі цього був виготовлений проект об"єкта торгівлі - магазина площею 12 кв.м, який погоджений органами архітектури Львівської міської ради та фасадний паспорт, який погоджений головним художником м. Львова.

На протязі кожного року Франківською районною адміністрацією Львівської міської ради видавався Дозвіл на функціонування об"єкту для здійснення підприємницької діяльності.

24 квітня 2008 року ОСОБА_2 звернулась до Львівської міської ради (реєстраційний номер 5-4252) та 15 травня 2008 року до Управління архітектури департаменту містобудування Львівської міської ради, надала Висновок про розміщення стаціонарної малої архітектурної форми і погодило проект павільйону.

20 квітня 2010 року між ОСОБА_2 та Львівською міською радою укладено договір оренди земельної ділянки (кадастровий номер :08:002:0121), яка знаходиться по АДРЕСА_2 загальною площею 0,0024 га для обслуговування малої архітектурної форми, терміном на 2 роки. Відповідно до п.8 цього договору - після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. Тому, 01 березня 2012 року ОСОБА_2 звернулась до Львівської міської ради (реєстраційний номер З-Б-6128 від 01 березня 2012 року) із звернення продовжити договір оренди, представивши всі необхідні документи.

Львівським обласним державним комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» оформлена інвентаризаційна справа та виготовлений технічний паспорт на кіоск-магазин по АДРЕСА_2 . Крім цього, проведена експертиза та виданий експертний висновок ліцензованим приватним підприємством в якому вказано, що «об"єкт знаходиться в кварталі індивідуальної житлової забудови; споруда знаходиться за межами червоних ліній; документація на розміщення об"єкту розроблена у відповідності з діючими нормами, правилами, інструкціями і державними стандартами; об"єкт споруджено у відповідності з діючими нормами, правилами, інструкціями і державними стандартами; всі нормативні розриви - витримано; розміщення об"єкту по АДРЕСА_2 не суперечить генеральному плану м. Львова та концепції коригування розробленої ДІПМ «Містопроект» у 2003 році; дане будівництво істотно не суперечить суспільним інтересам та ДБН і не порушують права інших осіб; рекомендовано : залишити об"єкт ОСОБА_2 на АДРЕСА_2 , як практичну складову забудови району».

Крім цього, між ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 була укладена усна угода, згідно якої ОСОБА_2 дозволила відповідачу ОСОБА_3 в приміщенні кіоску по АДРЕСА_2 зберігати товар. Відповідач приміщення не звільнив, стверджує про те, що позивачка не є власником кіоску і тому він може ним також користуватися. Тим самим, позивач вважає, що відповідач порушує її право на власність, не визнає право власності та договір купівлі-продажу кіоску та чинить перешкоди в користуванні цим приміщенням.

Позивач ОСОБА_2 обгрунтовуючи позовні вимоги про визнання за нею права власності на павільйон-магазин загальною площею 12 кв.м., який знаходиться по АДРЕСА_2 , покликалась на приписи частини п`ятої статті 376 ЦК України, відповідно до якої на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Відповідно до статтей 177, 179, 181 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі. Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки. До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.

Разом з тим, визнаючи за позивачкою право власності на павільйон-магазин загальною площею 12 кв.м., який знаходиться по АДРЕСА_2 , як на самочинне будівництво, суд першої інстанції не з`ясував статусу цього майна, не встановив, чи відноситься спірне майно до категорії нерухомого майна чи є тимчасовою спорудою.

Згідно з роз`ясненнями п. п. 1, 7 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» положення статті 376 ЦК України поширюються на випадки самочинного будівництва житлових будинків, споруд, іншого нерухомого майна як фізичними, так і юридичними особами. Не може бути застосовано правила статті 376 ЦК при вирішенні справ за позовами про визнання права власності на самочинно збудовані тимчасові споруди.

З договору оренди землі від 20 квітня 2010 року, висновку про погодження проекту малої архітектурної форми, схеми прив`язки та плану земельної ділянки для встановлення малої архітектурної форми (кіоску, павільйону), дозволу № 5-5777 на розміщення об`єкта торгівлі, ресторанного господарства та сфери послуг у стаціонарних малих архітектурних формах вбачається, що такі видавались для розміщення об`єкта малої архітектурної форми, яким є павільйон-магазин загальною площею 12 кв.м. по АДРЕСА_2 .

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Частина третя статті 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. (частини перша четверта статті 77 ЦПК України).

Частина перша статті 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Всупереч вимогам зазначених статтей, позивачкою не надано доказів на підтвердження тієї обставини, що павільйон - магазин загальною площею 12 кв.м. по АДРЕСА_2 є нерухомим майном, право власності на яке підлягає визнанню в судовому порядку на підставі статті 376 ЦК України. Дана обставина не була з`ясована судом першої інстанції, хоча встановлення такої має значення для справи з метою з`ясування питання, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, і чи підлягає застосуванню до цих правовідносин стаття 376 ЦК України, яка регулює режим самочинного будівництва нерухомого майна.

За таких обставин, суд першої інстанції, визнаючи за позивачкою право власності на павільйон-магазин загальною площею 12 кв.м. по АДРЕСА_2 , не взяв до уваги, що зазначений об`єкт є малою архітектурною формою, тимчасовою спорудою, право власності на яку не може бути визнано на підставі статті 376 ЦК України.

Крім того, в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції посилається на приписи статті 392 ЦК України, згідно з якою власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не взяв до уваги те, що за загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У зв`язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження звернення позивачки до компетентних державних органів, а саме, Львівської міської ради, Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, інспекції державного будівельного архітектурного контролю з приводу вирішення цього питання, що є підставою вважати про відсутність спору про право.

З матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка площею 0,0024 га для обслуговування малої архітектурної форми за адресою АДРЕСА_2 , передана ОСОБА_2 в оренду терміном на два роки, що підтверджується договором оренди землі від 20 квітня 2010 року. Зазначена земельна ділянка в подальшому позивачці у власність Львівською міською радою, як власником землі, не надавалась, а відтак така є у комунальній власності Львівської міської ради, яка всупереч вимогам закону не була залучена до участі у справі. Ухваливши оскаржуване рішення про визнання права власності на павільйон магазин, який знаходиться на земельній ділянці, власником якої є Львівська міська рада, суд вирішив питання про права та обов`язки Львівської міської ради, що свідчить про порушення оскаржуваним рішенням її прав. Однак, суд апеляційної інстанції на стадії апеляційного провадження позбавлений можливості змінювати процесуальний статус учасників процесу, залучати до участі у справі інших учасників процесу.

Оскільки колегія суддів прийшла до висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про визнання права власності за ОСОБА_2 на павільйон-магазин загальною площею 13,3 кв.м, який знаходиться по АДРЕСА_2 , то не підлягає до задоволення і похідна позовна вимога про зобов`язання ОСОБА_3 звільнити займаний павільйон - магазин, який знаходиться по АДРЕСА_2 .

Пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За приписами частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції оскаржуване судове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального права, а відтак, таке слід скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу керівника Стрийської окружної прокуратури задовольнити.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 25 червня 2012 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання права власностіта усунення перешкод у користуванні майномвідмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 01 квітня 2024 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич