УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 766/18791/19

провадження № 61-3702ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О.,

Сердюка В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокатеса Панькова Олена Юріївна, на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 03 лютого 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ майна,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ майна.

Позовна заява мотивована тим, що з липня 2008 року ОСОБА_1 проживав у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_2 , з якою вів спільне господарство та мав спільний бюджет.

08 листопада 2012 року сторони у справі за спільні кошти придбали житловий будинок, загальною площею 209 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який оформлено за відповідачем.

24 листопада 2012 року ОСОБА_1 зареєстрував своє місце проживання у вищевказаному будинку. З моменту придбання спірного будинку позивач з відповідачкою та її дітьми до моменту звернення до суду із позовом постійно проживали у ньому, також позивач власними силами та коштами здійснив ремонт у будинку та прибудинковій території у період з кінця 2012 року до кінця 2018 року.

Також, у період фактичних шлюбних відносин набуто житловий будинок ( АДРЕСА_2 , право власності на який зареєстроване за відповідачкою

на підставі рішення Комсомольського районного суду міста Херсона

від 24 червня 2010 року у справі № 2-2441/2010.

31 травня 2018 року сторонами придбаний автомобіль марки Daewoo Lanos, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2007 року випуску.

З серпня 2019 року стосунки між позивачем та відповідачкою погіршились, остання перешкоджає йому у доступі до спільно придбаного житлового будинку, у зв`язку з чим позивач звертався до правоохоронних органів.

Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд:

- встановити факт проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 01 липня 2008 року;

- визнати за ним право власності на частину житлового будинку загальною площею 209 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; частину житлового будинку (

АДРЕСА_2 ,

та частину автомобіля марки Daewoo Lanos, державний номерний знак

НОМЕР_1 , 2007 року випуску.

Херсонський міський суд Херсонської області рішенням від 03 лютого

2022 року узадоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.

Верховний Суд розпорядженням від 06 березня 2022 року № 1/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінив територіальну підсудність судових справ Херсонського апеляційного суду та Цюрупинського районного суду Херсонської області - Дніпровському апеляційному суду та Саксаганському районному суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області відповідно.

Дніпровський апеляційний суд постановою від 13 лютого 2024 року рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 03 лютого 2022 року залишив без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу з відповідачкою у зазначений ним період. Тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2024 року, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокатеса Панькова О. Ю., просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник в касаційній скарзі посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норм права

у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Падати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20), постановах Верховного Суду від 05 січня

2024 року у справі № 755/12204/18 (провадження № 61-2401св21),

від 07 лютого 2024 року у справі № 569/18407/22 (провадження

№ 61-17662св23).

Касаційна скарга мотивована тим, що сторони у справі перебували

у фактичних шлюбних відносинах, що підтверджується поясненнями свідків, які також підтвердили передачу позивачу у позику 10 000 доларів США для придбання житла.

Разом з тим, заявник вказує, що суди попередніх інстанцій не взяли до уваги той факт, що позивач у справі у всіх документах вказав відповідачку як його дружину (цивільну дружину), що є належним та допустим доказом заявлених позовних вимог.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Суди встановили, що з 17 жовтня 1978 року ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі, який розірваний 05 квітня 2011 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 18 червня 2004 року, який посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Пермяковою Л. А. за реєстраційним № 2165, ОСОБА_2 придбала належні ОСОБА_3 60/100 частин житлового будинку з господарчими та побутовими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_3 .

Комсомольський районний суд міста Херсона рішенням від 24 червня

2010 року у справі № 2-2441/2010 за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про реальний розподіл домоволодіння та визначення порядку користування земельною ділянкою, провів реальний розподіл домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 . Виділив у власність ОСОБА_2 приміщення, загальною площею 33,6 кв. м, що складає 46/100 частин від за загального домоволодіння та виділив у користування ОСОБА_2 частину земельної ділянки, площею 101 кв. м, з існуючим виходом на АДРЕСА_4 .

Зазначеним рішенням встановлено, що ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 18 червня 2004 року належало 60/100 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно з договором дарування від 08 листопада 2012 року, який посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу

Сперчун О. А. за реєстраційним № 8151, ОСОБА_2 подарувала належну їй на праві приватної власності 46/100 частин будинку

ОСОБА_6 , що розташований за адресою: АДРЕСА_3 .

08 листопада 2012 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Живцовою Н. М. за реєстраційним № 1579, відповідно до умов якого ОСОБА_2 прийняла у власність житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями і спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці, площею 216,6 кв. м, кадастровий номер :01:001:0446.

Пунктом 2.1. вказаного договору продаж житлового будинку з господарчими та побутовими будівлями і спорудами вчинений за 143 842 грн.

З 24 листопада 2012 року позивач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу

НОМЕР_2 , позивач ОСОБА_1 є власником транспортного

засобу - автомобіля марки Daewoo Lanos, державний номерний знак

НОМЕР_1 , 2007 року випуску.

Згідно з копією розписки від 18 липня 2012 року позивач позичив у своєї доньки ОСОБА_8 грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США з метою придбання житла.

Також суди встановили, що ОСОБА_1 неодноразово звертався до органів поліції із заявами щодо усунення перешкод у користуванні житлом за місцем реєстрації - АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 як на підставу своїх порушених прав вказував, що у період з липня 2008 року вони з відповідачкою перебували у фактичних шлюбних відносинах, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, фактично виконували права та обов`язки подружжя, тобто проживали однією сім`єю як жінка та чоловік без шлюбу. Позивач вважав, що на підтвердження заявлених позовних вимог ним надані належні та допустимі докази, серед яких копії заяв до правоохоронних органів про вчинення крадіжки відповідачкою, перешкоджання доступу до житла, вчинення сварок та конфліктів з відповідачкою, де остання вказана як дружина (цивільна дружина) позивача.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно зі статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються приписи глави 8 СК України.

Отже, правовими наслідками встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу є встановлення належності їм майна, набутого у власність у цей період, на праві спільної сумісної власності.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.

Презумпція спільності права власності в силу положень статті 74 СК України поширюється й на майно, придбане в період проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу.

Отже, законодавством передбачено рівнозначну презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна та майна, придбаного жінкою та чоловіком, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, до спільної сумісної власності.

Це означає, що якщо майно придбано подружжям під час шлюбу чи жінкою та чоловіком в період проживання однією сім`єю, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти, не буде належно підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя чи ту особу, яка заперечує проти належності майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя чи осіб, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження

№ 14-130цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю, спільний побут, взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

СК України не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду під час їх оцінки. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які підтверджують наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.

Позивач не довів належними та допустимими доказами факт його проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 у визначений період, про участь у набутті спірного майна, оскільки самі по собі факти придбання спірного майна, спільного проживання без реєстрації шлюбу, без визначення ступеня участі працею й коштами в придбанні спірного майна - транспортного засобу та житлових будинків, а також реєстрація позивача у спірному будинку, не можуть бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, врахувавши пояснення учасників справи та свідків, в їх сукупності, суди дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу, відсутні й підстави, передбачені статтею 74 СК України, вважати майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

Згідно з частиною першою статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України визначено, що суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник в касаційній скарзі посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норм права

у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Падати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20), постановах Верховного Суду від 05 січня

2024 року у справі № 755/12204/18 (провадження № 61-2401св21),

від 07 лютого 2024 року у справі № 569/18407/22 (провадження

№ 61-17662св23).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі

№ 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) дійшла висновку, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справі позовного провадження про поділ майна подружжя є помилковими, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи. Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту його проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу не забезпечують ефективний захист прав позивача у справі про поділ майна подружжя, а є лише підставою для вирішення цієї справи, а тому

у задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі

№ 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) вирішується питання, зокрема необхідності зазначення в резолютивній частині рішення про встановлення факту шлюбних відносин у справах про поділ майна подружжя.

У справі, що переглядається, та у вказаній вище постанові, різні фактичні обставини, і суди відмовили у задоволенні позовних вимог у зв`язку з недоведеністю цих позовних вимог в цілому.

У постанові від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18 (провадження

№ 61-2401св21) Верховний Суд вказав, що право вимоги, яке виникло на підставі договору позики, є подільним правом. За допомогою такого універсального регулятора приватних відносин, як договір його сторони можуть визначити, як буде здійснюватися спільне право вимоги, яке виникло на підставі договору позики, так і його поділ. За наявності спору поділ права вимоги, яке виникло на підставі договору позики, здійснюється судом.

У СК України є прогалина та відсутній регулятор, який визначав би правило поведінки для випадку, коли здійснюється судом поділ права вимоги, яке виникло на підставі договору позики. Подібною нормою є частина перша статті 71 СК України, яка підлягає застосуванню на підставі аналогії закону. Тому суд при поділі права вимоги, що виникло на підставі договору позики, у тому числі й того, заборгованість за яким стягнута за рішенням суду на користь іншого з подружжя, може визнати за іншим з подружжя частку в спільному праві вимоги. Ураховуючи викладене, Верховний Суд змінив оскаржені судові рішення в частині задоволених позовних вимог про визнання грошових коштів спільним майном подружжя, зокрема, визнавши за позивачем право на частку в праві вимоги, що виникло на підставі договору позики, заборгованість за яким стягнута за рішенням суду на користь відповідача.

У постанові від 07 лютого 2024 року у справі № 569/18407/22 (провадження № 61-17662св23) Верховний Суд дійшов висновку про скасування постанови апеляційного суду та направлення на новий розгляд з тих підстав, що суди попередніх інстанцій не звернули уваги на правові підстави звернення позивача з позовом, не врахували неможливість встановлення заявленого ОСОБА_1 юридичного факту у порядку окремого провадження з підстав не визнання його відповідачкою ОСОБА_5, не встановили обставин спільного проживання сторін, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю, не надали правової оцінки поданим сторонами доказам, у зв`язку з чим, не вирішивши спір по суті, дійшли передчасного висновку про відмову у задоволенні позову.

Колегія суддів не бере до уваги посилання заявника про неврахування апеляційним судом висновків, викладених у постанові Верховного Суду

від 07 лютого 2024 року у справі № 569/18407/22 (провадження

№ 61-17662св23), оскільки вказаною постановою, за результатами скасування судового рішення, справа направлена на новий розгляд до суду першої (чи апеляційної) інстанції, що не означає остаточного вирішення відповідної справи, а отже, й остаточного формування правового висновку Верховного Суду у такій справі та в судових рішеннях. За результатами нового розгляду цих справ фактично-доказова база у них може істотно змінитися, оскільки сам новий розгляд став наслідком недостатнього дослідження і встановлення у справі обставин і доказів, а така зміна, у свою чергу, вплине на правові висновки.

Для визначення подібності правовідносин Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальній частині постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20), згідно з яким на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Таким чином, посилання в касаційній скарзі про неврахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, які були викладені у постанові Великої Падати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20), постанові Верховного Суду від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18 (провадження

№ 61-2401св21), колегія суддів не бере до уваги, оскільки у цих постановах Верховний Суд встановив обставини, відмінні, від тих, які встановлені в оскаржуваних судових рішеннях суду у розглядуваній справі.

Доводи касаційної скарги про те, що позовні вимоги підтверджуються показаннями свідків, які також підтвердили передачу позивачу у позику 10 000 доларів США для придбання житла, колегія суддів відхиляє, оскільки показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу.

Належними і допустимими доказами проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та інше.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду

від 15 липня 2020 року у справі № 524/10054/16 (провадження

№ 61-21748св18).

У контексті визначення можливих доказів, їх оцінки як достатніх слід також зазначити, що згідно з усталеною судовою практикою самі лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу (постанова Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі

№ 466/3769/16-ц (провадження № 61-5296св19)).

При цьому факт передачі позивачу у позику 10 000 доларів США не свідчить про те, що вказані грошові кошти були витрачені на придбання майна в інтересах сім`ї, тому не є належним та допустимим доказом проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без шлюбу.

Посилання в касаційній скарзі як на обставину, що підтверджує наявність фактичних шлюбних відносин між сторонами, на те, що позивач у справі у всіх документах зазначив відповідачку як свою дружину (цивільну дружину), є безпідставними, оскільки подані позивачем докази на підтвердження вказаних обставин не є належними та допустимим для підтвердження того, що сторони у справі перебували у фактичних шлюбних відносинах.

Інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам, що були викладені заявником в апеляційній скарзі, та є такими, що зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів.

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

З огляду на зміст касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, скарга є необґрунтованою, Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який

стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується

у Верховному Суді, може бути більш формальною.

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ майна, за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокатеса Панькова Олена Юріївна,

на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 03 лютого 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 лютого

2024 року.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська С. О. Карпенко В. В. Сердюк