1Справа № 335/9/24 2/335/909/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2024 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя в складі головуючого судді Романько О.О., за участю секретаря судового засідання Колесник Д.С., розглянувши в залі суду м.Запоріжжя в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , до Комунального підприємства «Готель «Україна» Запорізької обласної ради, Комунального підприємства «Універс» Запорізької обласної ради, про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суми індексу інфляції заробітної плати та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

02.01.2024 до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , до Комунального підприємства «Готель «Україна» Запорізької обласної ради, Комунального підприємства «Універс» Запорізької обласної ради, про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суми індексу інфляції заробітної плати та моральної шкоди.

Вимоги позову мотивовані тим, що з відповідно до наказу від 02.12.2020 №12-к позивач був звільнений з займаної посади. ОСОБА_1 працював у Комунальному підприємстві «Готель «Україна» Запорізької обласної ради з 19.02.2004 на посаді швейцара-ліфтера (наказ № 04-к від 19.02.2004), згодом переведений на посаду сторожа (наказ № 04-к від 09.02.2010).

З 01.02.2020 по 02.12.2020 позивач жодного разу не отримував заробітну плату, розрахунок при звільненні з ним не проведено.

У квітні 2022 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача-1 про стягнення заборгованості із заробітної плати, грошової компенсації за невикористану відпустку, компенсації втрати частини грошових доходів, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 11.07.2022 у справі №317/489/22 позов задоволено частково, вирішено стягнути з відповідача-1 на користь позивача заборгованість із заробітної плати за період з 01.02.2020 по 02.12.2020 в розмірі 64 047 гривень 74 копійки; компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 9 042 гривні 88 копійок; середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 02.12.2020 по 11.07.2022 у розмірі 109 962 гривень 80 копійок; компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплат в розмірі 972 гривень 21 копійки; моральну шкоду в розмірі 3 000 гривень 00 копійок. Рішення сторонами не оскаржувалося і набрало законної сили 11.08.2022.

Вважають, що факт та обставини прийняття на роботу, а також факт та обставини звільнення позивача із займаної посади встановлені Запорізьким районним судом Запорізької області і закріплені у його рішенні від 11.07.2022 у справі №317/489/22, де брали участь ті самі позивач та відповідач-1, а тому, у розумінні приписів частини 4 статті 82 ЦПК України, не потребують доказування при розгляді іншої справи.

У подальшому ухвалою цього ж суду від 30.10.2023 у цій же справі боржника (відповідача-1) було замінено на нового боржника, правонаступника відповідача-1 комунальне підприємство «Універс» Запорізької обласної ради (надалі відповідач-2).

Вищевказане судове рішення фактично було виконано лише 27.12.2023, коли на розрахунковий рахунок позивача надійшли усі присуджені судом суми, у тому числі заборгованість із заробітної плати та грошова компенсація за невикористану відпустку.

Таким чином, повний розрахунок із позивачем здійснено роботодавцем лише 27.12.2023.

Таким чином, вважають, що з урахуванням рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 11.07.2022 у справі №317/489/22, за яким стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 02.12.2020 по 11.07.2022 вже вирішено, з відповідачів у солідарному порядку на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку за наступний період: з 12.07.2022 по день фактичного розрахунку 27.12.2023.

Позивач був звільнений із займаної посади 02.12.2020, а тому у даному спорі, в силу положень частини першої статті 58 та частини третьої статті 22 Конституції України, слід застосовувати норми законодавства, що були чинні станом на 02.12.2020.

Заробітна плата позивача у жовтні 2020 року становила 7 504,40 грн. за 220 робочих годин, заробітна плата у листопаді 2020 року 7 037,20 грн. за 220 робочих годин. Розрахунок середньогодинної заробітної плати складає: (7504,40+7037,20) /(220+220) = 14541,6 / 440 = 33,04 грн.. Тривалість роботи позивача протягом тижня становить 40 годин.

Вищевказаний розмір, розрахунок середньогодинної заробітної плати та тривалість роботи позивача встановлено Запорізьким районним судом Запорізької області і закріплено у його рішенні від 11.07.2022 у справі №317/489/22, де брали участь ті самі позивач та відповідач-1, а тому, у розумінні приписів частини 4 статті 82 ЦПК України, не потребують доказування при розгляді іншої справи.

З 12.07.2022 по 27.12.2023 минуло 76 тижнів, тобто (76 х 40) 3040 робочих годин, атому станом на день фактичного розрахунку (27.12.2023) середній заробіток за час затримки розрахунку становить: 33,04 х 3040 = 100 441,60 грн.

Невиплатою заробітної плати та інших виплат у строки, передбачені законом, позивачу переживаннях, викликаних порушенням права на оплату праці, необхідністю додавання зусиль для організації свого життя в забезпеченні себе та членів своєї сім`ї, яка підлягає відшкодуванню відповідачем. Тривале емоційне напруження позивача через невиплату присуджених судом грошових коштів призвело до його моральних переживань та виникнення потреби докласти додаткових зусиль для організації життя. Все це було спричинено внаслідок порушення відповідачами законних прав позивача на своєчасне отримання відповідних грошових коштів за трудовим законодавством.

Затримка у виплаті заробітної плати та інших належних виплат, у тому числі при звільненні, призвела до погіршення життєвих умов позивача та моральних страждань. Позивач був позбавлений свого законного джерела доходу, а отже позивач був позбавлений засобів для існування, що також завдало йому моральної шкоди. Таким чином, з відповідачів у солідарному порядку на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода, розмір якої позивач оцінює у 5 000,00 грн.

На підставі вищезазначеного, позивач просив суд стягнути солідарно з Комунального підприємства «Готель «Україна» Запорізької обласної ради та Комунального підприємства «Універс» Запорізької обласної ради на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 12.07.2022 по 27.12.2023 в розмірі 100 441 гривні 60 копійок, суму індексації заробітної плати в розмірі 9 376 гривень 50 копійок, моральну шкоду в розмірі 5 000 гривень 00 копійок та понесені судові витрати.

Відповідно до ухвали судді від 05.01.2024 позовна заява була залишена без руху, зокрема, через несплату судового збору.

08.01.2024 від представника позивача надійшло клопотання про звільнення позивача від сплти судового збору.

Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09.01.2024 відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Готель «Україна» Запорізької обласної ради, Комунального підприємства «Універс» Запорізької обласної ради, про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суми індексу інфляції заробітної плати та моральної шкоди та вирішено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи у судове засідання. Позивачу було відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення по справі.

22.01.2024 представника позивача надано клопотання про долучення письмових доказів.

26.02.2024 року відповідач Комунальне підприємство «Універс» Запорізької обласної ради відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що вони заперечують проти пред`явленого позову у повному обсязі та вважають позовні вимоги таким, що не підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зазначили, що 02.12.2020 на підставі наказу від 02.12.2020 № 12-к «Про припинення трудового договору (контракту)» позивача було звільнено із займаної посади. У квітні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою про вирішення трудового спору.

Відповідно до рішення Запорізького районного суду м. Запоріжжя від 11.07.2022 у справі № 317/489/22 з Комунального підприємства «Готель «Україна» Запорізької обласної ради на користь ОСОБА_1 стягнуто заборгованість із заробітної плати, компенсацію за невикористану відпустку, компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням терміну їх виплати, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.12.2020 по 11.07.2022 та моральну шкоду. Вказане рішення суду набрало законної сили та виконано у повному обсязі.

01 липня 2022 року прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» № 2352-ІХ, яким передбачено внесення змін, зокрема у редакцію статей 117, 233 КЗпП України.

Вказаний закон, який набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування (п. 1 Прикінцевих та перехідних положень), опубліковано 18 липня 2022 року в газеті «Голос України» № 147.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців (в редакції чинній з 19.07.2022).

Тобто, обов`язок роботодавця виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку передбачався включно до дня, що передує дню набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», а починаючи з 19 липня 2022 року період, за який з роботодавця може бути стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку, обмежений строком у шість місяців.

01.07.2022 року та викладу ст. 117 КЗпП у новій редакції. Оскільки, починаючи з 19.07.2022, чинною є імперативна норма закону, яка обмежує період такого нарахування шістьма місяцями.

Враховуючи вищенаведене, обґрунтованим є період затримки розрахунку із позивачем з 12.07.2022, тобто з дня ухвалення судового рішення у справі № 317/489/22, яким встановлено факт не нарахування та не виплати належних позивачу сум заробітної плати, по 18.07.2022 року - день опублікування Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року №2352-ІХ, що становить 1 321,60 грн. (264,32 грн середньоденний заробіток х 5 кількість робочих днів).

Як зазначено вище позивач був звільнений із займаної посади 02.12.2020, таким чином рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 11.07.2022 у справі № 317/489/22 охоплено, встановлений чинною нормою ст. 117 КЗпП України, максимальний період за який може бути нараховано середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Додатково до вказаного слід зазначити, що відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас, при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Вважали, що Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, стягнутий рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 11.07.2022 у справі № 317/489/22 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, розмір якого вдвічі більший за розмір належних позивачу при звільненні сум є достатньою компенсацію майнових втрат, які поніс позивач через несвоєчасний розрахунок та є співмірним із розміром основної заборгованості.

Щодо вимог про стягнення суми індексації заробітної плати зазначили, що Зазначена компенсація підлягала нарахуванню та виплаті щомісячно, а тому про порушення свого права щодо неотримання додаткової винагороди за березень 2021 року (та кожен подальший календарний місяць) позивач повинен був дізнатися не пізніше моменту нарахування/отримання заробітної плати за відповідний місяць.

Надалі, позивач не міг бути необізнаним кожного наступного місяця, у якому не отримував спірну виплату.

Виплата вказаних сум індексації є зобов`язанням роботодавця під час перебування працівника у трудових відносинах, та не пов`язане з виплатою сум, належних позивачу при звільненні (тобто право на їх отримання не пов`язане з настанням події - звільнення). Отже, єдиною чинною процесуальною нормою, яка підлягає застосуванню у даних правовідносинах, є ч. 1 ст. 233 КЗпП України, яка встановлює тримісячний строк для звернення до суду за кожним періодичним платежем окремо.

Заявлена сума індексації заробітної плати нарахована за період з березня 2021 року по грудень 2022 року, а отже вимога щодо її стягнення подана з пропуском (понад рік) передбаченого законом строку.

Стаття 233 КЗпП України встановлює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, тобто передбачає порядок (процедуру) реалізації права на захист порушених трудових прав, а тому є процесуальною нормою.

Таким чином, зазначили, що з огляду на приписи ст. 3 ЦПК України, застосуванню підлягає норма, чинна на момент реалізації особою права звернення до суду за захистом порушеного права, тобто на момент пред`явлення позовної заяви.

Вимоги про стягнення моральної шкоди вважали такими, що не підлягають задоволенню з огляду на відсутність доказів на підтвердження її завдання. Крім того, звертали увагу на те, що питанню щодо відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті несвоєчасної виплати належних позивачу грошових коштів, було надано оцінку відповідно до рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 11.07.2022 у справі № 317/489/22.

Просили відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині стягнення суми індексації заробітної плати та моральної шкоди; позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні розглядати з урахуванням позиції, зазначеної вище.

Відповідач Комунальне підприємство «Готель України» відзив на позовну заяву не надало.

Позивач в особі представника надав суду відповідь на відзив відповідача-2, в якій зазначили, що у своєму відзиві на позов відповідач-2 помилково застосовує редакцію ст. 117 КЗпП України, чинну на 19.07.2022, яка встановлює, що «якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті». Тобто не більш як за шість місяців. Таке правозастосування є хибним і не може братися судом до уваги, оскільки спірні правовідносини у даній справі є триваючими і виникли ще 02.12.2020, коли позивача було звільнено із займаної і коли у відповідача-1 виник обов`язок провести повний розрахунок із позивачем.

Нормативне обґрунтування, з посиланням на норми статей 22, 58 Конституції України щодо недопущення звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, а також відповідна практика Верховного суду наводились позивачем у позовній заяві у даній справі.

Відтак у даному спорі слід застосовувати редакцію статті 117 КЗпП України, чинну на момент звільнення позивача (02.12.2020) і яка обмежує період нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні лише днем фактичного розрахунку (який у даній справі настав 27.12.2023). Таким чином, з урахуванням рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 11.07.2022 у справі №317/489/22, за яким стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 02.12.2020 по 11.07.2022 вже вирішено, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку за наступний період: з 12.07.2022 по день фактичного розрахунку 27.12.2023.

Щодо твердження відповідача-2 про нібито остаточне вирішення спірних правовідносин прийняттям рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 11.07.2022 у справі №317/489/22 і втрати права позивача на стягнення середнього заробітку за наступний період, який розпочався після 11.07.2022, то звертаю увагу суду, що предмети спору у справі №317/489/22 та у справі №335/9/24 є різними і включають у себе стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за два абсолютно різні періоди, а тому, зважаючи на приписи статті 117 КЗпП України, чинні на момент звільнення позивача (02.12.2020), позивач не втратив право на стягнення середнього заробітку за період з 12.07.2022 по 27.12.2023.

Також зазначили, що вважають хибними твердження відповідача-2 у відзиві про нібито пропущення позивачем встановленого частиною другою статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній на 19.07.2022) тримісячного строку на звернення до суду із вимогою про стягнення суми індексації заробітної плати. Вважали, що у даному спорі слід застосовувати редакцію частини другої статті 233 КЗпП України, чинну на момент виникнення триваючих спірних правовідносин, а саме станом на 01.06.2020, коли у позивача виникло право на компенсацію суми індексації заробітної плати. Приписи ч. 2 ст. 233 КЗпП України (у редакції, чинній на 01.06.2020) встановлюють, що «у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком».

Додатково зазначили, що відповідач-2 у своєму відзиві на позовну заяву зазначає, що вимога позивача про стягнення моральної школи не підлягає задоволенню «з огляду на відсутність доказів на підтвердження її завдання».

Проте з таким твердженням не погоджуються, оскільки у позовній заяв і позивачем чітко зазначено, що його тривале емоційне напруження через невиплату присуджених судом грошових коштів призвело до моральних переживань та виникнення потреби докласти додаткових зусиль для організації свого життя. Все це було спричинено внаслідок порушення відповідачами законних прав позивача на своєчасне отримання відповідних грошових коштів за трудовим законодавством.

Затримка у виплаті заробітної плати та інших належних виплат призвела до погіршення життєвих умов позивача та його моральних страждань. Позивач був позбавлений свого законного джерела доходу, а отже позивач був позбавлений засобів для існування, що також завдало йому моральної шкоди. Тому очевидно, що завданням стягнення з відповідачів моральної шкоди є компенсація моральних переживань позивача та вжитих заходів докладання додаткових зусиль для організації свого життя.

Окрім того, звертають увагу на те, що відшкодування моральної шкоди у даній справі позивач просить за моральні переживання та страждання, яких він зазнавав у період з 12.07.2022 по день фактичного розрахунку 27.12.2023. Даний період не охоплювався рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 11.07.2022 у справі №317/489/22, на яке посилається відповідач-2 у своєму відзиві на позов, а тому підстави для відмови у задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди відсутні.

Загалом вважали, що доводи відповідача-2, які викладені у його відзиві на позов, є необгрунтованими та безпідставними, до уваги братися не можуть, у тому числі й через пропущення останнім 15-денного строку на подачу відзиву, а позовні вимоги позивача мають бути задоволені повністю.

В судове засідання позивач та його представник не з`явилися через канцелярію суду надали заяву про розгляд справи за їх відсутності.

Представник КП «Готель Україна» ЗОР у судове засідання не з`явився про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причин неявки суду не повідомили.

Представник КП «Універс» ЗОР у судове засідання не з`явився про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у відзиві на позов просили розгляд справи проводити за їх відсутності.

Суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження на підставі наявних у справі доказів на підставі статті 279 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, суд приходить до таких висновків.

З 19.02.2004 ОСОБА_1 працював на посаді швейцара-ліфтера (наказ № 04-к від 19.02.2004), згодом переведений на посаду сторожа (наказ №04-к від 09.02.2010) Комунального підприємства «Готель «Україна» Запорізької обласної ради, робота основна.

Наказом №12-к від 02.12.2020 року позивач звільнений з займаної посади відповідно до наказу відповідача «Про припинення трудового договору (контракту)».

З 01.02.2020 по 02.12.2020 позивач жодного разу не отримував заробітну плату, розрахунок при звільнені з ним не проведено.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 11.07.2022 у справі №317/489/22 стягнуто з відповідача-1 на користь позивача заборгованості із заробітної плати за період з 01.02.2020 по 02.12.2020 в розмірі 64047 гривень 74 копійки; суму компенсації за невикористану відпустку в розмірі 9042 грн. гривні 88 копійок; середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 02.12.2020 по день винесення судового рішення у цій справі, розмір якого станом на 11.07.2022 становить 109692 гривні 80 копійок; компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплат в розмірі 972 гривні 21 копійки; моральну шкоду в розмірі 3000 гривень 00 копійок.

У цьому рішенні суду по справі №317/489/22 суд виходив з того, що відповідно до довідки та розрахунків відповідача, заробітна плата позивача у жовтні 2020 року становила 7 504,40 грн. за 220 робочих годин, заробітна плата у листопаді 2020 року 7 037,20 грн. за 220 робочих годин. Розрахунок середньогодинної заробітної плати складає: (7504,40+7037,20) / (220+220) = 14541,6/ 440 = 33,04 грн.. Тривалість роботи позивача протягом тижня, згідно довідки відповідача, становить 40 годин.

17.08.2022 Запорізьким районним судом Запорізької області видано виконавчий лист, який перебуває на примусовому виконанні у Лівобережному відділі державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса).

Згідно з п.1.3 Статуту КП «Готель «Україна» ЗОР підпорядковане, підзвітне та підконтрольне ЗОР.

Відповідно до п. 4.1. Статуту підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків згідно з чинним законодавством, може мати реєстраційні рахунки в органах Державної казначейської служби України, круглу печатку зі своїм найменуванням та ідентифікаційним кодом, штампи, а також бланки з власними реквізитами.

Пункт 4.4. Статуту передбачає, що підприємство несе відповідальність за наслідки своєї діяльності усім належним йому на праві господарського відання майном відповідно до чинного законодавства України.

Відповідно до п.10.2. Статуту підприємство втрачає право юридичної особи і визнається таким, що припинилося, з дня внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про його припинення.

Запорізька обласна рада 15.02.2022 прийняла рішення № 10 про припинення КП «Готель Україна» ЗОР шляхом приєднання до КП «Універс» ЗОР.

Згідно запису № 036000282 Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб, з 06.05.2022 Комунальне підприємства «Готель «Україна» Запорізької обласної ради згідно рішення засновників щодо припинення юридичної особи в результаті реорганізації знаходиться в стані припинення. Його правонаступником є Комунальне підприємство «Універс» Запорізької обласної ради.

У подальшому ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 30.11.2023 у справі № 317/489/22 замінено боржника Комунальне підприємство «Готель «Україна» Запорізької обласної ради (м. Запоріжжя, проспект Соборний, буд.162-А, ) на його правонаступника Комунальне підприємство «Універс» Запорізької обласної (м. Запоріжжя, проспект Соборний, буд.164, ) у виконавчому провадженні № 69822197, відкритому за виконавчим листом по цивільній справі № 317/489/22, виданим за рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 11.07.2022 про стягнення з Комунального підприємства «Готель «Україна» Запорізької обласної ради на користь МягкогоА.М.

Законодавцем 01.07.2022 року внесені зміни до КЗпП України, які набули чинності з 19.07.2022, якими словосполучення власник або уповноважений ним орган замінені на роботодавець.

Згідно зі ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до ст. ст. 116, 117 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про оплату праці» законодавство про оплату праці ґрунтується на Конституції України і складається з Кодексу законів про працю України, цього Закону, Закону України «Про колективні договори і угоди», Закону України «Про підприємства в Україні» та інших актів законодавства України.

У тексті Закону слова «власник або уповноважений ним орган» в усіх відмінках і числах замінено словом «роботодавець» у відповідному відмінку і числі згідно із Законом № 4719-VI від 17.05.2012.

Між сторонами виник спір щодо сум, які підлягають виплаті працівнику при звільненні та відповідальності за порушення роботодавцем обов`язку виплатити належні звільненому працівникові суми. Спірні правовідносини виникли 02 грудня 2020 року в день звільнення працівника. Тому відповідальність за це несе роботодавець.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2020 року у справі № 296/443/16-ц (провадження № 61-16634сво19) зроблено висновок, що «у статтях 104 ЦК та 107 ЦК України не визначається момент переходу прав та обов`язків від юридичної особи, яка припиняється шляхом приєднання. Такий момент не може пов`язуватися із внесення запису до державного реєстру про припинення юридичної особи, яка приєднується. При реорганізації шляхом приєднання немає значення, чи вказано в передавальному акті про правонаступництво щодо певного майна, прав чи обов`язків. Внаслідок приєднання правонаступником є лише одна особа і будь-який розподіл прав та обов`язків при такому виді реорганізації неможливий. З урахуванням того, що згідно пункту 3 наказу Міністерства освіти і науки України від 15 вересня 2015 року № 933 Житомирський державний технологічний університет є правонаступником всього майна, всіх прав та обов`язків ДП «Житомирський державний центр науково-технічної інформації та інновацій» та не пов`язується з державною реєстрацією припинення ДП «Житомирський державний центр науково-технічної інформації та інновацій» датою виникнення універсального правонаступництва Житомирського державного технологічного університету щодо ДП «Житомирський державний центр науково-технічної інформації та інновацій», який припиняється шляхом приєднання, слід вважати дату видання наказу № 933 - 15 вересня 2015 року, з якої він є правонаступником ДП «Житомирський державний центр науково-технічної інформації та інновацій».

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Виходячи з висновків Верховного Суду, КП «Універс» ЗОР є правонаступником КП «Готель «Україна» ЗОР з 15.02.2022.

У зв`язку з тим, що КП «Готель «Україна» є неналежним відповідачем, в задоволенні позовних вимог до нього слід відмовити.

Вирішуючи вимогу позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, в межах заявлених вимог за період з 12.07.2022 по 27.12.2023, суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звільнення позивача 02.12.2020), власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звільнення позивача), при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Негативні для підприємства, установи, організації наслідки невиконання вказаних у ст. 116 КЗпП України вимог передбачені у ст. 117 цього Кодексу (у редакції, чинній на момент звільнення позивача): «В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 р. у справі №821/1083/17 зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 у справі №910/4518/16 здійснила висновок про те, що за змістом норм статей 94, 116, 117 КЗпП України та статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист права звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку.

Аналіз приписів статей 116, 117 Кодексу законів про працю України дає підстави для висновку, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. У разі невиконання такого обов`язку з вини роботодавця, у працівника виникає право вимагати виплати йому роботодавцем середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період триваючого порушення роботодавцем права працівника на оплату праці.

При цьому, до предмета доказування при розгляді зазначеного спору входять такі юридичні факти, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та проведення роботодавцем остаточного розрахунку із звільненим працівником (пункт 31 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 910/6968/16, постанова Верховного Суду України від 18.01.2017 у справі № 6-2912цс16).

Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме: виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15.04.2020 р. у справі №127/3821/18).

У своєму Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу Конституційний Суд України вказав, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Аналогічний правовий висновок викладено й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 р. у справі №755/12623/19. Згідно зі ст. 27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 8 розділу 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У постанові від 08.12.2021 по справі № 536/1267/18 Верховний Суд вказав, що аналіз норм статей 116, 117 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що відсутність коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів і не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Заробітна плата позивача у жовтні 2020 року становила 7 504,40 грн. за 220 робочих годин, заробітна плата у листопаді 2020 року 7 037,20 грн. за 220 робочих годин.

Розрахунок середньогодинної заробітної плати складає: (7504,40+7037,20) / (220+220) = 14541,6 / 440 = 33,04 грн.

Тривалість роботи позивача протягом тижня становить 40 годин.

Вищевказаний розмір, розрахунок середньогодинної заробітної плати та тривалість роботи позивача встановлено Запорізьким районним судом Запорізької області і закріплено у його рішенні від 11.07.2022 у справі №317/489/22, де брали участь ті самі позивач та відповідач-1, а тому, у розумінні приписів ч. 4 ст. 82 ЦПК України, не потребують доказування при розгляді іншої справи.

З 12.07.2022 по 27.12.2023 минуло 76 тижнів, тобто (76 х 40) 3040 робочих годин, а тому станом на день фактичного розрахунку (27.12.2023) середній заробіток за час затримки розрахунку становить: 33,04 х 3040 = 100 441,60 грн.

Таким чином, з відповідача-2 на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку з 12.07.2022 по 27.12.2023 в розмірі 100 441,60 грн.

Розмір заборгованості відповідачами не спростовувався.

Щодо вимог про індексацію заробітної плати.

Відповідно до ст. 34 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до Закону України від 19.10.2000 року № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі звини власника або уповноваженого ним органу (особи) (ст. 1).

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) (ст. 2).

Відповідно до п. 2.2 рішення Конституційного Суду від 15.10.2013 року № 9-рп/2013кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Відповідно до пунктів 4, 5 «Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів уз в`язку з порушенням термінів їх виплати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом (пункт 4).

Сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (пункт 5).

Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, які викладені у постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21.05.2014 року у справі № 6-43цс14, від 14 грудня 2016 року у справі № 428/7002/14-ц, відповідно до ст. 34 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці», Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація втрати частини заробітної плати провадиться підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної платина один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

Індексація заробітної плати відповідачем не здійснювалася з лютого 2020 року. Таким чином, базовим (відправним) місяцем використано лютий 2020 року.

Відповідно до п. 3 «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», у 2023 році зупинено дію Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», а тому розрахунок індексації заробітної плати підлягає здійсненню без врахування 2023 року.

Таким чином, з відповідача КП «Універс» на користь позивача підлягає стягненню сума індексація заробітної плати в розмірі 9 376,50 грн

Відповідно до ст. 32 Закону України «Про оплату праці» трудові спори з питань оплати праці розглядаються і вирішуються згідно із законодавством про трудові спори.

Статтею 233 КЗпП України для працівників встановлено загальний тримісячний строк на звернення з заявою про вирішення трудового спору з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до частини другої зазначеної статті у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Рішенням Конституційного Суду України № 8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст. 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» роз`яснено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст. 233 КЗпП України роз`яснив, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Крім того, відповідно до частини першої статті 58 Конституції України, Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з частиною третьою статті 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX внесено зміни до статті 117 КЗпП України, якими фактично введено граничний період виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку терміном у шість місяців (замість необмеженого будь-якими строками періоду у попередній редакції). Такі зміни, по суті, звузили право працівника на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що є недопустимим у розумінні частини третьої статті 22 Конституції України.

У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.06.2023 у справі №638/6855/20 викладено правовий висновок, відповідно до якого положення статей 116, 117 КЗпП України мають застосовуватись в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Вирішуючи питання про те, якою нормою закону слід керуватися при розгляді подібної справи, Верховний Суд, зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, наголошує, що положення статті 233 Кодексу законів про працю України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.04.2023 у справі № 260/3564/22, від 25.04.2023 у справі № 380/15245/22, від 07.09.2023 у справі№ 280/1340/23. Відповідно до висновків ВС, викладених в постанові від 03 серпня 2023 року №280/6779/22: «За приписами частин першої та другої статті 233 КЗпП України, в редакції чинній на час виникнення указаного позивачем періоду нарахувань, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Офіційне тлумачення положення указаної норми надав Конституційний Суд України у рішеннях від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 і №9- рп/2013. Так, у рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 (справа № 1-13/2013) Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Згідно з пунктом 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Верховний Суд, надаючи оцінку поняттям «грошова винагорода», «одноразова грошова допомога при звільненні» та «оплата праці» і «заробітна плата», які використовується у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, виснував, що вказані поняття є рівнозначними. Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст. 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року№ 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Єдиний виняток з даного правила, закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України також висловив позицію, згідно з якою закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта (Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп).

На підставі аналізу наведених вище рішень Конституційного Суду України, що містять офіційні тлумачення положень Основного Закону стосовно дії нормативно правового акта у час, доцільно зробити висновок про те, що судом під час розгляду справи має застосовуватися той нормативно-правовий акт, який набув чинності та залишається чинним на момент виникнення спірних правовідносин.

Таким чином, з урахуванням висновків щодо застосування норм КЗпП України в часі, викладених в постановах Верховного Суду, зважаючи на наведені тлумачення норм законодавства Конституційним Судом України, а також з огляду на те, що спірні правовідносини є триваючими і виникли з 01.02.2020, коли у відповідача-1 перед позивачем виникла заборгованість із заробітної плати і яка не була ним виплачена при звільненні, у даному спорі слід застосовувати положення КЗпП України в редакції, чинній на дату виникнення вказаних спірних правовідносин, тобто в редакції, чинній станом на 01.02.2020 та з урахуванням висновків, що викладені в рішеннях Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року, дає підстави вважати, що порушення законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з відповідним позовом незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Так, згідно ст.2 Закону України «Про оплату праці», структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

За встановлених обставин суд вважає, що виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, суми індексації, не обмежується будь-яким строком звернення до суду.

Таким чином суд встановив, що доводи представника відповідача щодо пропуску строку звернення позивача за захистом свого права, не знайшли свого підтвердження.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд виходить з такого.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ч.1 ст. 237-1 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язані відшкодувати завдану ними моральну шкоду працівнику.

Стаття 23 Цивільного кодексу України в становлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням, інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як було встановлено судом, внаслідок винних дій відповідача, порушення відповідачем-1 законних прав позивача, а саме невиплати нарахованої заробітної плати, тобто порушення відповідачем конституційного права позивача на оплату праці, було порушено звичний для останнього уклад життя, що завдало моральних страждань, які виразились у неотриманні в повному обсязі коштів на проживання на протязі трьох місяців роботи на підприємстві і її невиплати після звільнення, що зумовило зміну способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для утримання себе та своєї сім`ї, що визнається судом моральною шкодою, яка підлягає задоволенню з урахуванням розміру невиплачених відповідачем сум, розміру та тривалості завданих моральних страждань.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ заявник може заявити про порушення ст. 1 Протоколу 1до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в тій мірі, в якій оскаржувані рішення відносяться до його «майна» за змістом цього положення. «Майно» може бути «існуючим майном» або активами, зокрема у відповідних чітко визначених ситуаціях. Для того щоб вимога могла вважатися «активом», які підпадають під дію ст. 1 Протоколу 1, заявник повинен довести, що він має достатню підставу в національному законодавстві, наприклад, коли така вимога підтверджена остаточним судовим рішенням.

Отже, враховуючи характер, тривалість та обсяг душевних і психічних страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, та зважаючи на положення Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, з урахуванням встановлених судом обставин справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, підлягають задоволенню і вважає, що належною компенсацією спричиненої позивачу моральної шкоди є сума 5000,00 грн, що буде відповідати тим переживанням, які він зазнав у зв`язку з тривалим порушенням його трудових прав.

Щодо стягнення на користь позивача судових витрат на правничу допомогу.

Позивачем у позові, зокрема, було зазначено, що орієнтовні витрати на правничу допомогу будуть становити 5 000,00 грн.

18.03.2024 представником позивача до суду надано заяву про стягнення судових витрат у виді судового збору та витрат на правничу допомогу на суму 5000,00 грн.

28.01.2022 між АБ «Станіслава Гришина» та позивачем укладено Договір про надання правової допомоги б/н.

08.01.2024 до даного Договору сторони внесли зміни й оформили їх укладанням та підписанням додаткової угоди №1 від 08.01.2024, відповідно до якої предметом Договору про надання правової допомоги б/н від 28.01.2022 стало представлення інтересів ОСОБА_1 та надання йому юридичних послуг (правової допомоги) у поточній справі № 335/9/24 в Орджонікідзевському районному суді м. Запоріжжя.

Відповідно до умов вказаного договору (п. 6.2 Договору), оплата проводиться шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок виконавця, вказаний у договорі або будь-який інший рахунок, який буде ним вказаний, протягом 30 днів з моменту підписання сторонами акту наданих послуг. Акт наданих послуг між АБ «Станіслава Гришина» та позивачем підписано 14.03.2024.

Також, 28.01.2022 між АБ «Станіслава Гришина» та адвокатом Голіщевим Володимиром Юрійовичем було укладено Договір про спільну діяльність, предметом якого стало здійснення спільної діяльності щодо виконання АБ «Станіслава Гришина» зобов`язань за вищезгаданим Договором про надання правової допомоги б/н від 28.01.2022, укладеного між позивачем та АБ «Станіслава Гришина».

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Пунктом 3 ч.2 ст. 141 ЦПК України, передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 3 ст. 141 ЦПК України передбачено, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Дослідивши надані матеріали, з урахуванням доводів відповідача та обставин справи, а також враховуючи кількість трудових спорів за участю представника позивача, які перебувають на розгляді суду або вже розглянутих з аналогічними підставами позовів, суд доходить висновку, що формування стратегії у справі, пошук практики Верховного Суду (витрати часу 3 години), підготовка та подання до суду позовної заяви (витрати часу 3 години), так само як і заяв про розгляд справи без участі позивача та його представника (витрати часу 0,5 години кожна) є неспівмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим ним часом на надання таких послуг (підготовка цієї справи до розгляду в суді не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи; нормативно-правове регулювання спірних правовідносин), не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, а тому суд дійшов висновку про стягнення на користь позивача з урахуванням принципу розумності та виваженості у відшкодування витрат на правничу допомогу 4000,00 грн.

Таким чином, з відповідача КП «Універс» ЗОР на користь позивача підлягають стягненню судові витрати на правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати, які документально підтверджені. Враховуючи, що позивач ухвалою суду був звільнений від сплати судового збору, слід стягнути судовий збір з відповідача на користь держави.

Керуючись ст. ст. 2, 3, 10-12, 13, 81-82, 137, 141, 263-265, 430 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , до Комунального підприємства «Готель «Україна» Запорізької обласної ради, Комунального підприємства «Універс» Запорізької обласної ради, про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суми індексу інфляції заробітної плати та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства «Універс» Запорізької обласної ради () місцезнаходження за адресою: пр. Соборний, буд. 164, м. Запоріжжя, 69005, на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.07.2022 по 27.12.2023, у розмірі 100 441 гривні 60 копійок, суму індексації заробітної плати в розмірі 9 376 гривень 50 копійок, моральну шкоду в розмірі 5 000 гривень 00 копійок, а всього 114 818 (сто чотирнадцять тисяч вісімсот вісімнадцять) гривень, 10 копійок.

Стягнути з Комунального підприємства «Універс» Запорізької обласної ради () місцезнаходження за адресою: пр. Соборний, буд. 164, м. Запоріжжя, 69005, на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , витрати на правничу допомогу в розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень, 00 копійок.

Стягнути з Комунального підприємства «Універс» Запорізької обласної ради судовий збір на користь держави у сумі 918 (дев`ятсот вісімнадцять) гривень, 54 копійки.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Готель «Україна» - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення суду складено 26.03.2024.

Суддя: О.О. Романько