КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
№ 22-ц/824/8501/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 757/4875/23-ц

03 квітня 2024року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.

суддів - Оніщука М.І.

- Шебуєвої В.А

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника відповідача Державної казначейської служби України Олешка Олексія Миколайовича на рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 травня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Григоренко І.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про стягнення інфляційних витрат і суми трьох процентів річних, -

в с т а н о в и в:

У лютому 2023року ОСОБА_1 звернулась до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Державної казначейської служби України про стягнення інфляційних витрат і суми трьох процентів річних.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що Дніпровським районним судом м. Києва (справа № 755/5870/19) було видано виконавчий лист, на підставі постанови Київського апеляційного суду від 09.09.2020 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду, відповідно до якого було стягнуто з Державної казначейської служби України шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 кошти в загальному розмірі 1 500 000,00 грн.

02 жовтня 2020 року вона подала до Державної казначейської служби України виконавчий лист виданий 02.10.2020 року Дніпровським районним судом м. Києва.

На думку позивача з 02.10.2020 року Державна казначейська служба України повинна була виконати виконавчий лист та списати у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь заявника кошти в розмірі 1 500 000,00 грн.

Зазначає, що листом № 5-08-08/19710 від 05.11.2020 року Державна казначейська служба України повідомила, що отриманий виконавчий лист направлений на адресу Головного управління Державної казначейської служби України у Київської області для вчинення відповідних дій, що визначене Порядком.

В подальшому Головне управління Державної казначейської служби України у Київської області листом № 4-08-08/8258 від 01.12.2020 року повідомила, що відповідно до абз. 2 п. 37 Порядку, направлено заяву стягувача ОСОБА_1 від 02.10.2020 року, оригінал виконавчого листа та інші додані документи до Державної казначейської служби України для подальшого його виконання.

Зазначає, що 24 грудня 2021 року Державною казначейською службою України було виконано виконавчий лист та сплачено ОСОБА_1 1 500 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, спричиненої в результаті незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду,

Звертаємо увагу, що виконавчий лист про стягнення з Державної казначейської служби України коштів на користь позивача, був виконаний тільки через рік.

Зазначає, що у зв`язку з простроченням зобов`язання відповідачем вона має право вимагати сплати їй індекс інфляції та 3 % річних від простроченої суми, що за період з 02.10.2020 року до 23.12.2021 року становить 248 544,40 грн., яка складається з: 193 434,81 грн. - інфляційні втрати; 55 109,59 грн. - 3% річних (розрахунок заборгованості додається).

Вказує на те, що 06 лютого 2023 року вона направила до Державної казначейської служби України лист-вимогу про сплату 3 % річних та інфляційних втрат в розмірі 248 544,40 грн. на її банківський рахунок, проте дана вимога була залишена без виконання.

З огляду на вище викладене просила суд стягнутип з відповідача на її користь 3 % річних та інфляційних втрат в розмірі 248 544,40 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22 травня 2023 року позов ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про стягнення інфляційних витрат і суми трьох процентів річних задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 за період часу з 03.01.2021 року по 23.12.2021 року 3% річних у розмірі 43 767 (сорок три тисячі сімсот шістдесят сім) грн. 12 коп. та інфляційні втрати у розмірі 150 230 (сто п`ятдесят тисяч двісті тридцять) грн. 00 коп., а всього - 193 997 (сто дев`яносто три тисяч дев`ятсот дев`яносто сім) грн. 12 коп.

В іншій частині позову - відмовлено.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 939 (одна тисяча дев`ятсот тридцять дев`ять) грн. 54 коп.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 21 лютого 2024 року представник відповідача Державної казначейської служби України Олешко Олексій Миколайович подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Звертає увагу на те, що законодавством передбачено окремі механізми виконання рішень про стягнення коштів з державного бюджету та безпосередньо з державних органів.

Зазначає, що поданий позивачем виконавчий лист по справі №755/5870/19, яким передбачено право особи на відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, виконувався Казначейством відповідно до пунктів 35-40 Порядку № 845безпосередньо за рахунок бюджетної програми КПКВК 3504030«Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб».

Звертає увагу на те що, Закон про гарантії поширюється виключно на обмежене коло рішень суду про стягнення коштів, а саме на рішення, стягнення за якими відбувається з визначеного кола суб`єктів. Закон про гарантії не поширюється на виконавчий документ, поданий позивачем на виконання, адже у цьому випадку боржником є не державний орган, а саме держава.

Таким чином, на думку апелянта, правова регламентація правовідносин щодо виконання судових рішень, боржниками за якими є в одному випадку державний орган,в іншому - держава, відрізняється, і застосування окремих нормативних положень з однієї сфери правовідносин до іншої є помилковим.

Вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку щодо прострочення строку перерахування коштів стягувачу за виконавчим листом, оскільки Порядок № 845, відповідно до якого виконувалось рішення по справі № 755/5870/19, не передбачає строку для виконання рішень суду про стягнення відшкодування шкоди з державного бюджету та нарахування 3% річних, інфляційних за несвоєчасне виконання рішення.

Вважає помилковим та необґрунтованим застосування судом першої інстанції статті 625 ЦК України на правовідносини, що склалися, оскільки дана стаття визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширює свою дію на всі види зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Судом першої інстанції проігноровано практику Верховного Суду, а саме те, що постановами Касаційного господарського суду від 12.07.2018 року по справі №910/13314/17, від 25.06.2018 року по справі № 910/13889/17 та постановою Касаційного адміністративного суду від 18.07.2018 року по справі № 2а-11853/10/1570 підтверджено правову позицію щодо неможливості нарахування та стягнення індексу інфляції та 3% річних у правовідносинах, урегульованих спеціальним законодавством, зокрема, у сфері виконання судових рішень, а також неможливості одночасного стягнення шкоди та відповідних санкцій.

22 березня 2024 року до Київського апеляційного суду від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Куврінного Сергія Юрійовича надійшов відзив на апеляціну скаргу в якому представник посилався на те, що 24 грудня 2021 року Державною казначейською службою було сплачено позивачу 1 500 000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди, спричиненої органами дізнання, попереднього слідства, прокуратурою та судом. Звертає увагу на те, що рішення суду було виконано тільки через рік.

Вказує на те, що ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь- якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення, тобто припис цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань.

Зазначає, що посилання в апеляційній скарзі на судову практику Верховного суду у складі Касаційного господарського суду та Касаційного адміністративного суду є недоречними, оскільки в даному випадку необхідно враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду.

З огляду на вище викладене просив суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Кафідової О.В. обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що у квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26 листопада 2019 року (справа № 755/5870/19)у складі судді Савлук Т. В. позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду, в загальному розмірі 463 203 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 24 лютого 2020 року виправлено у мотивувальній та резолютивній частині рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 листопада 2019 року арифметичну помилку при визначенні загального розміру моральної шкоди, яка визначена в розмірі «463 203 гривні 00 копійок», та зазначено вірну присуджену суму до стягнення «1 141 647 гривень».

Постановою Київського апеляційного суду від 09 вересня 2020 року залишеною без змін постановою Верховного Суду від 11 березня 2021 року апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишено без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 листопада 2019 року в частині відшкодування моральної шкоди скасовано та ухвалено нове рішення в цій частині.

Стягнуто з Державної казначейської служби України шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду, в загальному розмірі 1 500 000 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В іншій частині рішення місцевого суду залишено без змін.

На виконання зазначеного судового рішення Дніпровським районним судом м. Києва 02.10.2020 року видано виконавчий лист № 755/5870/19 (а. с. 7).

02.10.2020 року у передбаченому законом порядку ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про виконання судового рішення (а. с. 8).

Листом від 05.11.2020 року за вих. № 5-08-08/19710 ДКС України направила заяву ОСОБА_1 з оригіналом виконавчого листа № 755/5870/19 від 02.10.2020 року до Головного управління ДКС України в Київській області для здійснення заходів, передбачених Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року № 845 (а. с. 9).

Головне управління ДКС України в Київській області листом від 01.12.2020 року за вих. № 4-08-08/8258 заяву ОСОБА_1 з оригіналом виконавчого листа № 755/5870/19 від 02.10.2020 року направлено до ДКС України для подальшого виконання (а. с. 10).

На виконання вказаного виконавчого листа ДКС України здійснила безготівковий перерахунок грошових коштів на банківський рахунок позивача 24.12.2021 року, що підтверджується випискою АТ «А-Банк» з карткового рахунку ОСОБА_1 (а. с. 11).

06.02.2023 року ОСОБА_1 направила ДКС України лист-вимогу про сплату трьох процентів річних та інфляційних втрат у розмірі 248 544,40 грн. за період часу з 02.10.2020 року по 23.12.2021 року за несвоєчасне виконання судового рішення, яка залишена відповідачем без виконання (а. с. 13 - 14).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про стягнення інфляційних витрат і суми трьох процентів річних суд першої інстанції посилався на те, що оскільки рішення суду було виконано лише 24 грудня 2021 року позовні вимоги є обгрунтованими, проте суд першої інстанції вважав, що 3% річних та інфляційні втрати за прострочення виконання рішення суду слід стягувати не з дати пред`явлення до виконання виконавчого листа, а з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа і включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права

із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних

або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір

не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного

або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України

«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що ДКС України здійснило їй виплати коштів на підставі виконавчого листа, який вона пред`явила 02 жовтня 2020 року лише 24 грудня 2021 року, тому на підставі статті 625 ЦК України просила суд стягнути з Державного бюджету України в особі ДКС України на її користь інфляційні втрати та три проценти річних за період із 02 жовтня 2020 року по 23 грудня 2021 року у загальному розмірі 248 544,40 грн, а також понесені нею судові витрати.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку

(частина перша статті 509 ЦК України).

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (частина друга статті 509 ЦК України).

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, але також завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі й інші юридичні факти (частина друга статті 11 ЦК України).

Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між суб`єктом, який таку шкоду завдав, і потерпілим. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

Грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати

від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати

(див. постанови Великої палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі

№ 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі

№ 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18)).

Судом встановлено, що 09 вересня 2020 року Київським апеляційним судом було видано виконавчий лист відповідно до якого на користь ОСОБА_1 х Державної казначейної служби Укрїани шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України було стягнуто моральну шкоду у розмірі 1 500 000,00 грн. (а.с. )

02 жовтня 2020 року у передбаченому законом порядку ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про виконання судового рішення (а. с. 8).

Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження» (далі - рішення суду)

та особливості їх виконання.

Відповідно до частини четвертої статті 3 Закону України «Про гарантії держави

щодо виконання судових рішень» перерахування коштів стягувачу здійснюється

у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Частиною першою статті 5 указаного Закону встановлено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців

не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок

коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час

прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України діє у незміненій редакції з часу набрання чинності

цим Кодексом - 01 січня 2004 року. Так само незмінним залишається припис частини першої статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», який не встановлює інший, ніж у частині другій статті 625

ЦК України, розмір процентів.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду вже зауважувала, що стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Тому приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (зокрема деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже,

у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір, делікт тощо). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачають договір або спеціальний закон, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (див.: постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15-ц (провадження№14-68цс18, пункти 17, 18, 26, 28), від 16 травня 2018 року у справі№ 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18, пункти 21, 22, 25, 42, 45),

від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18).

У постанові від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21 (провадження

№ 14-91цс22) Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи питання,

чи застосовуються положення частини другої статті 625 ЦК України

до правовідносин, які виникають внаслідок несвоєчасного виконання підтвердженого рішенням суду грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди, зробила такі висновки:

«91. У разі порушення державою-боржником строку виконання судового рішення про стягнення на користь стягувача-кредитора коштів із Державного бюджету України (прострочення виконання підтвердженого судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди) стаття 625

ЦК України та частина перша статті 5 Закону № 4901-VI встановлюють ефективний компенсаторний механізм захисту від такого порушення, дозволяючи кредитору стягнути з держави 3 % річних від вчасно несплаченої за чинним рішенням суду суми й інфляційні втрати за період прострочення виконання цього рішення.

92. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України). Ні Закон № 266/94-ВР, ні Закон № 4901-VI

не обмежують дію статті 625 ЦК України на правовідносини щодо прострочення виконання державою-боржником її грошового зобов`язання, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у грошовому еквіваленті судовим рішенням, зокрема не обмежують можливість стягнення інфляційних втрат, які є об`єктивним явищем і не залежать від волі кредитора чи боржника. Крім того, у статті 625

ЦК України немає застережень про те, що її приписи застосовні лише до тих відносин, які не врегульовані іншими нормативно-правовими актами.

93. У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (частина перша статті 5 Закону № 4901-VI). Отже, цей припис не встановлює інший, ніж у частині другій статті 625 ЦК України, розмір процентів річних за прострочення держави-боржника.

94. Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей (частина четверта статті 3 Закону № 4901-VI).

З огляду на цей припис, прострочення держави-боржника настає за сукупності

таких юридичних фактів:

(1) стягувач подав до ДКС України виконавчий документ про стягнення з держави коштів;

(2) держава за цим виконавчим документом не перерахувала кошти протягом трьох місяців з дня його надходження до ДКС України.

Тому припис частини другої статті625 ЦК України щодо юридичних наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання боржником (зокрема державою) поширюється на випадки порушення підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа і включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення».

Інший підхід до визначення моменту початку прострочення держави у спірних правовідносинах (наприклад, ототожнення такого моменту з датою вчинення делікту чи датою набрання законної сили судовим рішенням про стягнення

з держави відшкодування) може зумовлювати недобросовісну поведінку стягувача (див.: пункт 99 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада

2023 року у справі № 420/2411/19 (провадження № 11-422апп21)).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що положення частини другої статті 625 ЦК України застосовні до спірних правовідносин. Позивач має право на стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних за невиконання державою грошового зобов`язання, визначеного у рішенні суду. Також суд першої інстанції правильно визначився з періодом за який підлягають стягненню грошові кошти.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку щодо прострочення строку перерахування коштів стягувачу за виконавчим листом, оскільки Порядок № 845, відповідно до якого виконувалось рішення по справі № 755/5870/19, не передбачає строку для виконання рішень суду про стягнення відшкодування шкоди з державного бюджету та нарахування 3% річних, інфляційних за несвоєчасне виконання рішення, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Особливості виконання рішень суду про стягнення коштів з державного органу визначені приписами статті 3 Закону України від 05.06.2012 року № 4901-VІ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», частиною першою якої визначено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

На виконання вказаних положень Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року №845 затверджено Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників який визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення.

Рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій) (пункт 3 Порядку №845).

Відповідно до частини 4 статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Судом встановлено та сторонами не заперечується, що рішення суду у справі № 755/587/19 про стягнення грошових коштів на користь позивачки вчасно не виконано.

Колегія суддів зауважує, що відсутність відповідних бюджетних призначень не може бути легітимною підставою для невиконання відповідачем у законодавчо встановлені строки покладених на нього функцій, пов`язаних з виконанням рішень судів.

Враховуючи обов`язковість судових рішень, що гарантується ст. 129-1 Конституції України та практикою Європейського суду з прав людини, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

За своїм змістом усі доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, разом з тим доказів на спростування встановлених судом першої інстанції обставин апелянтом до апеляційної скарги не надано.

Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 травня 2023 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника відповідача Державної казначейської служби України Олешка Олексія Миколайовича.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника відповідача Державної казначейської служби України Олешка Олексія Миколайовича залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Судді: