головуючий у суді І інстанції Саадулаєв А.І.
провадження № 22-ц/824/2783/2024
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

06 березня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,

за участі секретаря судового засідання Лазоренко Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 31 травня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у якому просила: визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняти їх з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з червня 2008 року донька позивача ОСОБА_2 та онучка позивача ОСОБА_3 , не проживають разом із позивачем у кімнаті АДРЕСА_2 . Відповідачі відмовилися від спілкування із позивачем і вже більше 2 років взагалі не підтримують зв`язку із нею. На теперішній час відповідачі проживають окремо від позивача вже більше ніж 12 місяців, які потрібно за законом, для визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом. Позивач вважає, що перебування відповідачів зареєстрованими у її житлі порушує її права, оскільки вона несе тягар зі сплати надмірних комунальних послуг, які нараховуються щомісячно відповідно до кількості зареєстрованих осіб, перешкоджають в повному обсязі розпоряджатися своїм майном. Відповідачі створюють ОСОБА_4 незручності та заважають повноцінно користуватися указаним житлом.

Посилаючись на указані обставини та положення статті 41 Конституції України, статей 317, 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України, статті 150 ЖК України, позивач просила задовольнити її позовні вимоги.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 31 травня 2023 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи не підтверджені певними засобами доказування. Позивач посилається на те, що реєстрація відповідачів за адресою: АДРЕСА_1 , порушує її права власності, проте, не надала до суду доказів права власності, на вищевказану кімнату.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить: скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 31 травня 2023 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що в оскаржуваному рішенні зазначено, що позивачем не надано документів на право власності на житлове приміщення. У позивача немає можливості приватизувати квартиру, оскільки відповідно до вимог законодавства необхідна згода та надання документів від всіх осіб, зареєстрованих у жилому приміщенні.

Апелянт вказує, що вона зверталась до відділу приватизації, зібрала всі необхідні документи від себе, однак, відповідачі не виявили бажання займатися цим питанням, у подальшому не телефонні дзвінки не відповідали або відкладали розмову на інший час.

Апелянт зазначає, що відповідачі забезпечені житлом та мають можливість зареєструвати своє місце проживання за іншою адресою, оскільки у 2019 році ОСОБА_2 з чоловіком купили власний будинок у Полтавській області за адресою: АДРЕСА_3 . У ОСОБА_2 у 2019 році народилась дочка та апелянт приїжджала до них у гості. А ОСОБА_3 залишилась проживати у тій самій двокімнатній квартирі, де вони мешкали з матір`ю ОСОБА_2 у місті Києві з 2008 року.

Апелянт вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про визнання неналежним доказом акта від 07 вересня 2022 року з тих підстав, що ОСОБА_3 періодично проживала за зазначеною адресою у період з червня 2008 року по 07 вересня 2022 року. Представником відповідача ОСОБА_3 надані табелі успішності учня зі СШ № 41 за 2011-2012, 2013-2014 навчальні роки, однак ці документи не підтверджують факт проживання ОСОБА_3 у кімнаті позивачки. Щодо цього в суді першої інстанції скаржник зазначала, що ОСОБА_3 іноді залишалась у неї, оскільки на той час вона ще була неповнолітньою дитиною та їй далеко було їхати одній додому, оскільки батьки її не забирали зі школи.

Скаржник посилається, відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні 04 травня 2023 року зазначала, що має бажання проживати за адресою: АДРЕСА_1 . Проте, нею не було надано доказів, що позивач чине перешкоди відповідачам для проживання за місцем їх реєстрації. З позовом про усунення перешкод у проживанні у спірній кімнаті до суду або із заявою до поліції чи житлових органів відповідачі не зверталися.

ОСОБА_1 вказує, що з 2017 року відповідачі з нею не спілкуються, не дзвонять, зі святами не вітають. З початку озброєної агресії рф проти України вони не цікавились життям та здоров`ям позивача.

Інші учасники справи, повідомлені належним чином про розгляд справи у суді апеляційної інстанції, не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.

Позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Дімура І.Ю. у судовому засіданні підтримали вимоги апеляційної скарги.

Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Гайдучок О.О. просив залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Виходячи з положень статті 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т. ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні, а з огляду на положення статті 372 ЦПК України явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Зважаючи на вимоги частини 9 статті 128, частини 5 статті 130, частини 2 статті 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, дійшла висновку про таке.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 11 березня 2016 року Будівельним управлінням державного управління справами видано ОСОБА_1 єдиний відомчий ордеру № 46 на житлове приміщення № 8, яке складається з 1 кімнати, житловою площею 19,60 кв. м, у будинку АДРЕСА_4 на склад сім`ї з 4 осіб: син - ОСОБА_5 , донька - ОСОБА_2 , онучка - ОСОБА_3 (а.с. 9).

Відповідно до відповіді Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 07 вересня 2021 року № 109.109/Б-860 за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 (а.с. 8).

Згідно з актом від 07 вересня 2022 року з червня 2008 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані, але не проживають за вищезазначеною адресою (а.с. 7).

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною 4 статті 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

У статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла «Кривіцька та Кривіцький проти України», № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).

Тобто право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Конституцією України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, у тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання.

Звертаючись до суду з указаним позовом, позивач просила суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням на підставі частини 2 статті 405 ЦК України.

Частиною 2 статті 405 ЦК України, на яку посилається позивач визначено порядок втрати права на користування житлом членом сім`ї власника такого житла. Тобто указана норма стосується правовідносин щодо жилих приміщень у будинках приватного житлового фонду.

Однак з матеріалів справи вбачається, що право користування позивача та відповідачів житловою кімнатою за вказаною вище адресою виникло на підставі єдиного відомчого ордеру, що свідчить про те, що це житлове приміщення відноситься до громадського житлового фонду.

У постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) Велика Палата Верховного Суду наголосила, що незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові. Суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін. Суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом потрібно керуватися при вирішенні спору. Отже, саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для постановлення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Таким чином, оскільки апеляційним судом під час розгляду цієї справи з`ясовано, що позивач на обґрунтування своїх вимог послалася не на ту норму права, що фактично регулюють спірні правовідносини (статтю 405 ЦК України), апеляційний суд вважає за доцільне самостійно здійснити правильну правову кваліфікацію правовідносин та застосувати для ухвалення рішення норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, а саме: статті 71, 72 ЖК України.

Статтею 72, яка відноситься до Глави 2 «Користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду» ЖК України, передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Строк протягом за тимчасово відсутніми громадянами зберігається житлове приміщення визначений статтею 71 ЖК України, відповідно до якої при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Вичерпного переліку поважних причин непроживання у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Позивач ОСОБА_1 , якою порушується питання про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у своєму позові посилається на те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають у кімнаті АДРЕСА_2 з червня 2008 року.

Відповідно до частини 1, 3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина 4 статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. (частини 1, 5 статті 81 ЦПК України).

Згідно з частинами 1, 2 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У справі, що переглядається, на підтвердження не проживання відповідачів у житловому приміщенні понад шість місяців позивачем ОСОБА_1 суду надано лише акт від 07 вересня 2022 року (а.с. 7).

Указаний акт підписаний трьома мешканцями житлового будинку АДРЕСА_4 , а також майстром технічної дільниці Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва».

У вказаному актів зазначено, що з червня 2008 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані, але не проживають за вищезазначеною адресою, однак сама адреса, за якою вони не проживають у цьому акті не зазначена.

Будь-яких інших доказів, які підтверджували б обставини, на які посилається позивач як на підставу свого позову, матеріали справи не містять.

Надівши оцінку указаним доказам, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що надані позивачем докази у своїй сукупності не підтверджують те, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 втратили право користування жилим приміщенням внаслідок її відсутності понад 6 місяців у спірному житловому приміщенні.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, правильності висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, вони не спростовують, а тому відхиляються апеляційним судом у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Підстави для скасування рішення суду першої інстанції у суду апеляційної інстанції відсутні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржене судове рішення залишено без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги не відшкодовується та покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 31 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 08 квітня 2024 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська