КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 761/6718/24 Головуючий у суді І інстанції Пономаренко Н.В.
Провадження № 22-ц/824/9982/2024 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
У Х В А Л А

про повернення апеляційної скарги

05 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів Слюсар Т.А., Таргоній Д.О., вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 26 лютого 2024 року та 27 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів про відшкодування матеріальної та моральної шкоди та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26 лютого 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів про відшкодування матеріальної та моральної шкоди та зобов`язання вчинити дії роз`єднано.

Виділено в самостійне провадження позовні вимоги ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів про зобов`язання вчинити дії (передавши в цій частині позовну заяву для реєстрації до канцелярії суду в загальному порядку).

В межах справи № 761/6718/24 залишено позовні вимоги ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27 лютого 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів про відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишено без руху та надано позивачу строку для усунення її недоліків.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями, 01 квітня 2024 року позивач засобами поштового зв`язку звернувся з апеляційною скаргою.

Однак апеляційна скарга не може бути прийнята до розгляду судом апеляційної інстанції з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, № 19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду. «Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (VOLOVIK v. UKRAINE, 15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

Основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).

За змістом частини другої статті 352 ЦПК України ухвала суду першої інстанції оскаржується в апеляційному порядку окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 353 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.

У частині першій статті 353 ЦПК України визначено вичерпний перелік ухвал суду першої інстанції, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду. В цьому переліку відсутні такі ухвали, як ухвала про роз`єднання позовних вимог та ухвала про залишення позовної заяви без руху.

Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду(частина друга статті 353 ЦПК України). Цей припис згідно з позицією Конституційного Суду України слід розуміти так, що будь-яка ухвала суду підлягає перегляду в апеляційному порядку самостійно або разом з рішенням суду (абзац 5 підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2010 року № 3-рп/2010).

Зазначені процесуально-процедурні обмеження права на апеляційне оскарження деяких ухвал місцевого суду окремо від остаточного рішення суду встановлено з метою ефективного здійснення правосуддя і не зменшують для сторін можливості доступу до суду апеляційної інстанції та не ускладнюють їм цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, оскільки сторони не позбавляються права на апеляційне оскарження таких ухвал місцевого суду взагалі, їх право лише відтерміновується до винесення остаточного рішення у справі.

Обмеження права на апеляційне оскарження окремо від рішення суду щодо суті спору ухвал, не вказаних у частині першій статті 353 ЦПК України, є передбачуваним, оскільки чітко регламентоване процесуальним законом. Звертаючись з апеляційною скаргою на ухвалу суду, що за законом не може бути окремо оскаржена в апеляційному порядку, учасник справи може спрогнозувати юридичні наслідки такого оскарження, визначені у пункті 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України.

Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 219/10010/17, а також Верховний Суд у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 2-5151/09.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 12 вересня 2018 року у справі № 752/1016/17 (провадження № 61-19138сво18) зроблено висновок, що право на апеляційне оскарження учасники справи можуть реалізувати у порядку, визначеному процесуальним законом, не зловживаючи їхніми процесуальними правами у спосіб подання апеляційної скарги на ухвалу, що не може бути оскаржена до ухвалення рішення по суті спору й окремо від такого рішення.

Отже, ухвали суду першої інстанції щодо роз`єднання позовних вимог та залишення позовної заяви без руху не можуть бути оскаржені в апеляційному порядку до ухвалення рішення суду по суті спору й окремо від цього рішення. Тобто, оскарження таких ухвал в апеляційному порядку можливе разом з рішенням суду по суті спору.

Згідно із пунктом 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції, якщо скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку про повернення ОСОБА_1 апеляційної скарги на ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 26 лютого 2024 року та 27 лютого 2024 року з підстав, передбачених пунктом 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України, оскільки ухвали про роз`єднання позовних вимог та про залишення позовної заяви без руху не підлягають оскарженню окремо від рішення суду.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод також визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватись, зокрема для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення у справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року).

На підставі викладеного та керуючись статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтями 353, 357 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 26 лютого 2024 рокута 27 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів про відшкодування матеріальної та моральної шкоди та зобов`язання вчинити дії повернути скаржнику.

Копію ухвали про повернення апеляційної скарги надіслати скаржнику разом з апеляційною скаргою та доданими до неї матеріалами. Копію апеляційної скарги залишити в суді апеляційної інстанції.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її постановлення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених в частині другій статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній